Справа №591/7527/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сибільов О. В.Номер
провадження 22-ц/788/2049/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 59
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Маслова В. О. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Біовіта»

на ухвалу Зарічного районного суду м.
Суми від 13 жовтня 2014 року

у справі за поданням головного
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції про
тимчасове обмеження керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України, -

в с т а
н о в и л а:

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 13 жовтня 2014 року відмовлено у
задоволенні подання головного
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції про
тимчасове обмеження керівника
боржника - юридичної особи ОСОБА_3 у
праві виїзду за межі України.

Вказану ухвалу суду стягувач ТОВ
«Біовіта» оскаржило в апеляційному
порядку.

В апеляційній скарзі товариство,
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить ухвалу суду скасувати та
постановити нову, якою задовольнити
подання.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що керівником боржника
не було вчинено жодних дій для
добровільного погашення
заборгованості перед стягувачами, а
кошти, які були спрямовані на погашення
заборгованості перед фізичними
особами - працівниками боржника,
списано з його рахунку в ПАТ «Фідобанк»
лише завдяки тому, що банком прийнято
до виконання постанову державного
виконавця про накладення арешту на
кошти боржника, чого безпідставно не
врахував суд першої інстанції.

Крім того, керівником боржника було
вчинено дії для ускладнення виконання
рішень судів, зокрема, про це свідчить
зміна найменування юридичної особи з
ТОВ «Медтехніка-Суми» на ТОВ «СІКХ», що
в подальшому зумовило складнощі у
виконавчому провадженні, а також
боржник подавав безпідставні
апеляційні скарги для оскарження
рішень судів про стягнення з нього
боргу, що затягувало час їх виконання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника виконавчої служби
Лешанової І.М. про задоволення
апеляційної скарги, пояснення
представників боржника в особі його
керівника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
залишення рішення суду без змін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на примусовому виконанні у відділі
Державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції перебуває
зведене виконавче провадження за № ВП
44316137 про стягнення з ТОВ «СІКХ»
заборгованостей на користь фізичних
осіб - працівників цього боржника, а
також на користь юридичних осіб, в тому
числі і стягувача ТОВ «Біовіта» (а.с.6-14,
68-72, 73-98).

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців керівником
ТОВ «СІКХ» з 14 березня 2014 року є ОСОБА_3
(а.с.15).

Загальна сума заборгованості по
вказаним виконавчим документам
складала 413360 грн., з яких 149637 грн. -
стягнення заробітної плати на користь
фізичних осіб і, як пояснив державний
виконавець в судовому засіданні суду
першої інстанції, на момент розгляду
подання заборгованість по заробітній
платі вже погашена.

Відмовляючи у задоволенні подання
державного виконавця про тимчасове
обмеження керівника боржника ТОВ
«СІКХ» - ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України, суд першої інстанції виходив з
того, що державним виконавцем не надано
доказів, які свідчили б про те, що
боржник ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього судом.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України» від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ.

Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у випадках якщо він
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань (п. 5).

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в
Україні покладається на Державну
виконавчу службу, яка входить до
системи органів Міністерства юстиції
України. Умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку, визначені у
Законі України «Про виконавче
провадження».

У п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» закріплено
право державного виконавця у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатись до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК
України питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженого з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Аналіз наведених норм права дає
підстави стверджувати, що обов'язковою
підставою для задоволення судом
подання державного виконавця про
тимчасове обмеження керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України є ухиляння
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням.

На підставі визначених у ч.6 ст.12 Закону
України «Про виконавче провадження»
обов'язків боржника можна зробити
висновок, що поняття «ухилення від
виконання зобов'язань, покладених на
боржника рішенням» варто розуміти як
будь-які свідомі діяння (дії або
бездіяльність) боржника, спрямовані на
невиконання відповідного обов'язку у
виконавчому провадженні, коли виконати
цей обов'язок у нього є реальні
можливості, і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини (непереборної сили, події
тощо).

У зв'язку із зазначеним, сама по собі
наявність великої суми заборгованості
за виконавчими документами або
відсутність дій стосовно
добровільного погашення
заборгованості не можуть свідчити про
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, тому доводи
апеляційної скарги з приводу
наведеного не заслуговують на увагу.

До того ж, як встановлено судом першої
інстанції і не заперечується самим
стягувачем ТОВ «Біовіта»,
заборгованість боржника ТОВ «СІКХ» з
виплати заробітної прати працівникам
на момент розгляду справи судом першої
інстанції вже погашена, в тому числі і
завдяки професійним діям виконавчої
служби.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що в матеріалах
справи відсутні докази щодо
підтвердження факту ухилення боржника
ТОВ «СІКХ» від виконання своїх
боргових зобов'язань, у зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
клопотання державного виконавця про
тимчасове обмеження керівника цього
боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
боржник змінив найменування з ТОВ
«Медтехніка-Суми» на ТОВ «СІКХ», що, на
думку стягувача, свідчить про ухилення
від виконання ним судових рішень, не
заслуговують на увагу колегії суддів,
оскільки носять характер припущення.

А щодо оскарження судових рішень про
стягнення боргу, то вказана дія
боржника ніяким чином не направлена на
умисне затягування часу з приводу
повернення боргу, так як боржник, таким
чином, реалізовував надане йому право
на оскарження.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків місцевого суду також не
спростовують і не містять посилань на
такі порушення, які б слугували
підставою для зміни чи скасування
ухвали суду.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив ухвалу з
додержанням вимог закону, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає відхиленню, отже, ухвалу
місцевого суду від 13 жовтня 2014 року в
даній справі необхідно залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 314 ч.1
п.4, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Біовіта»
відхилити, а ухвалу Зарічного
районного суду м. Суми від 13 жовтня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -