Справа
№491/1791/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
Ананьївський районний суд Одеської
області

в складі: головуючого Дорош В. В.

при секретарі Гула О. Р.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Ананьєві справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовною заявою, в якій зазначає, що
13.12.2007 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ б/н про надання кредиту в сумі 3000.00
гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 42,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Позичальник належним чином свої
обов'язки не виконує, порушила умови по
зобов'язанням щодо здійснення платежів
за користування кредитом, у зв'язку з
чим станом на 17.09.2013 року виникла
прострочена заборгованість по
поверненню кредиту у розмірі 23745
гривень 56 копійки, в зв'язку з чим
позивач просить задовольнити позовні
вимоги.

В судове засідання
представник позивача не з'явився, до
початку судового засідання надійшла
письмова заява про розгляд справи у
відсутність представника позивача,
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, не заперечує проти заочного
розгляду справи (а.с. 31,45,47,50).

Відповідач ОСОБА_1 в судові
засідання не з'явилась її інтереси в
судовому засіданні представляв за
дорученням представник за довіреністю
( а.с. 38) - ОСОБА_2, яка в судових
засіданнях позовні вимоги не визнала і
надала пояснення відповідно до
письмових заперечень із яких
вбачається, що « У провадженні суду є
справа за позовом ПАТ КБ "Прават-банк"
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості.

Факт надання кредиту не заперечують,
дійсно відповідачка отримала 3000
гривень, але кредитна картка їй при
цьому не надавалась.

Через півтора місяці після отримання
грошей її чоловік ОСОБА_3 повідомив, що
сплатив кредит достроково. Після цього
жодного разу банк не пред'явив їй
претензії щодо несплати кредиту, хоча
мав інформацію стосовно її місця про
живання та засобів зв'язку. Цей факт
підтверджується змістом позовної
заяви, де немає відомостей щодо
звернення до неї в позасудовому
порядку з вимогами про виконання
обов'язків за догово ром.

Згідно з п.9.12 Умов та правил надання
банківських пос луг договір діє
протягом 12 місяців з часу підписання.
Якщо про тягом цього строку жодна з
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на той же строк.

Договір укладено 13.12.2007 року, з
урахуванням вимог вказаного пункту дію
його припинено 13.12.2009 року, звернення
до суду відбулося 16.12.2013 року.

Стаття 256 ЦК України передбачає, що
позовна давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу,

Стаття 257 ЦК України встановлює
загальну позовну дав ність тривалістю
у три роки.

Статтею 258 ч.2 ЦК України встановлюється
позовна дав ність в один рік до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст.267 ч.3 ЦК України позовна
давність застосо вується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови в позові.

Вважають, що позивач навмисно не
звертався до суду своє часно з метою
збільшення суми боргу, яка може бути
стяг нута.

Просять застосувати у справі позовну
давність, у зв'язку з пропуском без
поважної причини строку позовної
давності, в задово ленні позову
відмовити( а.с. 40).

Крім того представник відповідача
доповнила свої пояснення доданим до
матеріалів цивільної справи
письмового виступу у судових дебатах ,
щодо «застосування строків позовної
давності відповідно до ЦК України та
врахування положень Умов та правил
надання банківських послуг та Правил
користування платіжними картками.
Відсутністью підстав для поновлення
строків позовної давності.»( а.с. 51-52)

Суд, заслухавши пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи які сторони вважають
за достатніми для вирішення справи по
сутті, приходить до висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню за слідуючими підставами.

Судом встановлено, що
відповідно до укладеного договору без
№ б/н від 13.12.2007 року між сторонами по
справі, відповідачка отримала кредит у
розмірі 3000 гривен, у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 42,00 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

У зв'язку із не своєчасним наданням
позивачу грошових коштів для погашення
заборгованості позичальником, станом
на 17.09.2013 року існує прострочена
заборгованість у розмірі - 23745 гривень 56
копійок, яка складається з : 3000 гривень
- заборгованість за кредитом; 11788
гривень 63 копійки - заборгованість по
процентам за користування кредитом; 7350
гривень - заборгованість по комісії за
користування кредитом; а також штрафи: -
500 гривень (фіксована частина) ; 1106
гривень 93 копійки (процентна складова).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК
України зобов'язання повинно
виконуватись належним чином згідно
умов договору й вимог Цивільного
кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, якщо Інше не
встановлено договором або законом. За
ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно п.п.1 та 3
ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
піддягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив,
якщо він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Встановлено, що ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549 - 552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до дня їх
фактичного повернення позикодавцеві,
незалежно від сплати процентів,
належних йому відповідно до статті 1048
цього Кодексу. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Таким чином, подана позовна заява
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства та договорів про надання
кредиту.

При цьому, суд має при ухваленні
рішення застосувати положення глави 19
Позовна давність Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальний строк позовної давності
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна
давність тривалістю в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або особу,
яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, скільки з
певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно позиції Верховного Суду
України, викладено в постанові суду від
19 березня 2014 року по справі № 6-2Оцс 14,
оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Верховний Суд України дійшов висновку,
що у разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором позовна давність за вимогами
кредитора про повернення кредитних
коштів і процентів за користування
кредитом, повернення яких відповідно
до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення кожного
чергового платежу. Аналогічні висновки
містяться в постановах Вищого
господарського суду України від 12
грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.

Враховуючи, що за умовами договору
погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного поточного місяця, проценти
нараховуються за фактичну кількість
днів у періоді, то початок перебігу
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Як встановлено судом, відповідач
перестав виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту та
процентів за користування кредитом
31.01.2008 року (згідно розрахунку
заборгованості від 17.09.2013 року (а. с. 6-13),
у зв'язку із чим з цієї дати по 17.09.2013
року у відповідача утворилась
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 23745 гривень 56 копійок.
Платіж, який в останнє був сплачений
відповідачем, відбувся 15.01.2008 року. За
цим платежем черговий щомісячний
платіж згідно договору мав бути
сплачений до 31 січня 2008 року, але
відповідач порушив умови договору і не
сплатив черговий платіж. Тобто з цього
часу починається перебіг позовної
давності за цим платежем.

Останній платіж мав відбутися по 31
січня 2008 року. Тобто з 01 лютого 2011 року
почався перебіг позовної давності за
останнім платежем. У свою чергу банк
звернувся до суду з позовом 16 грудня 2013
року, тобто з пропуском строків
позовної даності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживача»
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 31 постанови від 3О березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК України
щодо позовної давності застосовуються
й до додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Згідно з умовами кредитного договору
(пунктами 4.4.9.) позичальник зобов'язаний
не рідше одного разу у місяць способом
вказаним у Заяві, надавати Держателю
виписки про стан Картрахунку і про
проведені за пройдений місяць операції
по Картрахункам.

В судовому засіданні не
знайшло своє повне і безспірне
доказове підтвердження звернення
позивача щодо позасудового вирішення
спірних питань, щодо повернення
кредитних коштів після чергової
несплати кредитних коштів.

Враховуючи установлені обставини
справи, суд має застосувати строки
позовної давності та відмовити у
позові.

В силу ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Оскільки позивач при
подачі позову сплатив на користь
держави судовий збір, що
підтверджується документально, а
позовні вимоги позивача не
задоволенні, то судові витрати слід
залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 16, 257, 258, 261, 266, 525, 526, 530,
610-612, 626- 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10,
11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних
вимог Публічного Акціонерного
товариства Комерційний банк
"Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості - відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Дорош В.
В.

Рішення набуває законної сили
"__"__________________20__року.

Оригінал судового рішення
знаходиться в матеріалах судової
справи № 491/1791/13-ц Ананьївського
районного суду Одеської області.