Справа № 446/1242/11
Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/4808/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 29 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи - Кам'янка-Бузька
міська рада Львівської області,
Управління земельних ресурсів у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, про встановлення земельного
сервітуту, -

встановила:

рішенням Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 29 квітня 2014
року у задоволені вказаному вище
позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач,
просить його скасувати й ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її вимоги,
посилаючись на те, що рішення суду
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Так, зокрема,
апелянт зазначає, що суд не взяв до
уваги те, що вона позбавлена без
встановлення сервітуту проїзду в гараж
та проходу до вхідних дверей свого
будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу на підтримання апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право
користування чужою земельною ділянкою
або іншим нерухомим майном полягає у
можливості проходу, проїзду через чужу
земельну ділянку, прокладання та
експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку і трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації, тощо. Особа
має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).
Земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Як встановлено, будинковолодіння
АДРЕСА_1 належить сторонам по ? частці і
має два окремі номери.

Матеріалами справи, в тому числі,
зокрема Державними актами на право
власності на земельну ділянку,
підтверджується, що позивачка має у
приватній власності земельні ділянки
площами 0,0728 та 0,1562 га, а відповідач -
0,1000 га.

Звернувшись до суду з вказаним вище
позовом позивачка просила встановити
постійний та безоплатний земельний
сервітут на право проїзду через
земельну ділянку відповідача розміром
80 кв. м.

Відмовляючи у задоволені вимог,
районний суд виходив з того, що потреби
позивачки у користуванні своєю
земельною ділянкою можуть бути
задоволені іншим, аніж встановлення
земельного сервітуту на земельній
ділянці відповідача, зокрема,
встановлення позивачкою окремого
заїзду (проїзду) до свого
будинковолодіння з вул. Драгоманова.

Відповідно до частин 1, 2 ст.100 ЗК власник
або землекористувач земельної ділянки
має право вимагати встановлення
земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно з ч.3 ст.402 ЦК спір про
встановлення сервітуту вирішується
судом за позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту, у разі
недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та його умови.

Як вбачається з матеріалів справи та
доводів позивача на обґрунтування
своїх вимог, позивачка посилається на
те, що дружина відповідача постійно
влаштовує сварки та погрожує, що
перекриє проїзд до її частини будинку.

Відтак, посилання апелянта на те, що
вона буде позбавлена проходу до свого
будинку та заїзду до гаража є
передчасним, оскільки власником
земельної ділянки, на яку пропонує
позивачка встановити сервітут, є
відповідач. Будь-яких доказів про те, що
він чинить позивачу перешкоди у
вищевказаному немає, позивачем не
надано, а відповідно до обставин та
матеріалів справи позивачка фактично
користується земельною ділянкою
позивача для проходу.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та твердження відповідача,
позивач не зверталась до відповідача з
приводу досягнення домовленості про
встановлення сервітуту та його умов.

За змістом статей 98, 99 ЗК України,
статей 401, 402 ЦК України земельний
сервітут може бути встановлений між
особою, яка є власником або
користувачем сусідньої земельної
ділянки, у яких є потреба у
використанні суміжної земельної
ділянки, та власником (володільцем)
земельної ділянки, щодо якої
встановлюється сервітут. А згідно з ч.3
ст.402 ЦК спір про встановлення
сервітуту вирішується судом за позовом
особи, яка вимагає встановлення
сервітуту, у разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та його умови.

Отже, вирішуючи питання про
встановлення земельного сервітуту,
судом встановлено, що це питання у
добровільному порядку не вирішувалося.

Крім того, позивачем не заявлялись
вимоги щодо встановлення сервітуту для
заїзду в гараж та проходу в будинок, де
саме слід встановити сервітути, у яких
розмірах земельної ділянки, чи не
будуть за варіантами, запропонованим
позивачем, порушуватися права власника
земельної ділянки, де повинні
встановлюватися такі.

Щодо земельного сервітуту для заїзду в
господарство, то з рахуванням
викладеного, районний суд вірно
відмовив позивачу у встановлені
сервітуту щодо проїзду на її земельну
ділянку через земельну ділянку
позивача, оскільки такий заїзд позивач
може влаштувати через свою земельну
ділянку, що підтверджується висновком
судової інженерно-технічної
експертизи (а.с.182-188 т.1) і це вбачається
з таблиці № 3 до висновку експертизи
(а.с.187 т.1).

Виходячи з наведеного, обов'язковою
умовою встановлення сервітуту є певна
потреба у користуванні чужим майном та
відсутність можливості у задоволенні
цієї потреби іншим способом, як
встановлення сервітуту з конкретним
землекористувачем.

Отже, висновок суду першої інстанції
про відмову у задоволення позовних
вимог - встановлення земельного
сервітуту на право проїзду через
земельну ділянку відповідача є вірним
та таким, що зроблений на підставі
встановлених обставин і зібраних у
справі доказів, яким суд дав належну
правову оцінку.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
п.1 ч.1 ст.314, ст.313, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 29 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.