Справа №591/3059/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сибільов О. В.Номер
провадження 22-ц/788/2057/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 43
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Білецького О.
М.

за участю секретаря судового засідання
-

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4
на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 21 жовтня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Зарічного районного відділу у
м. Суми Державної міграційної служби
України, третя особа: комунальне
підприємство « Сумижитло » про
виселення та зобов'язання зняти з
реєстрації,

В С Т А Н О В
И Л А :

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 21 жовтня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити, виселити
ОСОБА_5 з спірної квартири.

Вказує, що відповідач проживає в
спірному житловому приміщенні на
підставі усного договору найму, з
квітня 2013 не сплачує комунальні
послуги, між тим необхідне йому для
проживання. Зазначає, що наданий час
усний договір найму діє, оскільки
недодержання письмової форми
правочину, не має наслідком його
недійсності, жодних застережень щодо
форми договору найму чи порядку його
реєстрації чинне законодавство не
передбачає.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення позивача та його
представника ОСОБА_6, які підтримали
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, 1/3
частини на підставі свідоцтва про
право власності від 09 липня 1993 року, а 2/3
частини 28 жовтня 2010 року йому
подарувала мати - ОСОБА_7 ( а.с. 6-9 ).

У 2006 року, з дозволу співвласника -
матері позивача ОСОБА_7, зареєструвався
в вказаній квартирі та став проживати
разом у якості члена сім»ї її батько -
ОСОБА_8 ( а.с. 102 ), де мешкає
і по теперішній час.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано належних
доказів, що відповідач вселився до
спірної квартири за усним договором
найму, а тому відсутні підстави для
застосування до спірних правовідносин
ст.ст. 162, 168 ЖК України.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким висновком
місцевого суду, так як він є
обґрунтованим, відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 47
Конституції України, а також ст. 9 ЖК
України, кожен має право на житло, ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі
закону за рішенням суду.

Частинами 1 та 4 статті 156 ЖК
України передбачено, що члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів
сім'ї власника будинку ( квартири )
належать особи, зазначені в частині 2
ст. 64 ЖК України, а саме: дружина
наймача, їх діти та батьки.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач є батьком покійної
матері позивача - ОСОБА_7, та дідом
позивача. З 2006 року в квартирі АДРЕСА_1
разом з ОСОБА_7, якій на той час належала
2/3 частини даної квартири, проживав
ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1
року ( а.с. 11 ), відповідач і надалі
проживав та користувався вказаним
житловим приміщенням.

Отже, у відповідності до вимог ст.ст. 64,
156 ЖК України, набув право користування
спірною квартирою, як член сім'ї
власника. При поселенні відповідача
іншого обумовлено не було, договір
найму з ним не укладався

Доводи апеляційної скарги, що між
сторонами діє усний договір найму
житлового приміщення є безпідставними.

Зокрема, статтями ст.ст. 10-11 та 60
ЦПК України передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Суд розглядає цивільні
справи не інакше, як в межах
заявлених вимог та на підставі
наданих сторонами доказів.

У відповідності до ч. 1 ст. 810 та ст.
811 ЦК України, за договором найму (
оренди ) житла одна сторона - власник (
наймодавець ) передає, або
зобов'язується передати другій стороні
( наймачеві ) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату. Договір
найму житла укладається в письмовій
формі.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЖК України,
договір найму жилого приміщення
укладається між власником будинку
(квартири) і наймачем у письмовій формі
з наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів або в органі управління, що
ним утворюється. Договір повинен
містити вказівку на предмет договору,
строк, на який він укладається,
визначати права і обов'язки наймодавця
і наймача та інші умови найму.

Однак, письмового договору найму між
сторонами укладено не було.

Окрім того, позивачем, всупереч
приписам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що відповідач
вселився та проживає в спірному
житловому приміщенні саме на підставі
усного договору найму, та взагалі на
підтвердження факту існування між
сторонами будь-яких домовленостей про
порядок користування цим приміщенням.

Слід зазначити, що у відповідності до
положень ст.ст. 57, 62 ЦПК України,
пояснення сторони в справі, може бути
визнано судом доказом, якщо вони будуть
допитані в судовому засіданні, як
свідки. Отже, пояснення ОСОБА_4 не можна
визнати доказами на підтвердження
існування договору найму житлового
приміщення.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
застосування до спірних правовідносин
положень ст.ст. 162 та 168 ЖК України.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

За таких обставин, оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
підстав для його зміни чи скасування
не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Зарічного районного суду
м. Суми від 21 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -