Справа № 466/3837/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 листопада 2014 року
м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді
Невойта П.С.

при секретарі с/з
Бішко Б.М.

за участю представників
Галушки Г.М., ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м.Львові справу
за позовною заявою Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ферозіт"
до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної
шкоди, -

У С Т А Н
О В И В:

11.06.2014 року позивач - ТзОВ «Ферозіт»
звернулося до суду з вищевказаним
позо-вом, який до початку розгляду
справи по суті було уточнено, виклавши
позовні вимоги в редакції від 04.09.2014
року (а.с.71-71) просять суд стягнути з
ОСОБА_4 на користь ТзОВ «Ферозіт»
матеріальну шкоду в розмірі 52 709, 62 грн.

В обгрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що відповідач
працював на посаді заступника
начальника цеху ТзОВ «Ферозіт» з 02
квітня 2012 року, згідно наказу №05-к від
02.04.2012 року. 02 квітня 2012 року з ОСОБА_4
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність. Згідно наказу №176
від 28 листопада 2013 р., у зв'язку із
поданою заявою про звільнення ОСОБА_4,
проведена інвентаризація та передача
хімічних добавок на складі матеріалів
для виробництва. Результати
інвентаризації оформлені
інвентаризаційним описом №12 від 12
листопада 2013 року. З порівняльної
відомості результатів інвентаризації
інших необротних матеріальних активів
та записів від 02 грудня 2013 року,
вбачається, що недостача ТМЦ складає 52
709, 62 грн. 03 грудня 2013 р. ОСОБА_4
запропоновано добровільно
відшкодувати виявлену недостачу на
суму 52 709, 62 грн., згідно наказу №177 від
03.12.2013 р. ОСОБА_4 відмовився від підпису
про ознайомлення з порівняльною
відомістю результатів інвентаризації
інших необоронних матеріальних актів
та записів від 02 грудня 2013 року та від
дачі пояснень щодо виявленої недостачі
про що складено відповідні акти. 03
грудня 2013 року ОСОБА_4 звільнений з
роботи, у зв'язку з втратою довіри
згідно п.2 ст. 41 КЗпП України, згідно з
наказом №243-к від 03.12.2013 року. ОСОБА_4 від
підпису про ознайомлення з наказом про
звільнення відмовився, про що
складений відповідний акт. З долучених
до матеріалів справи видатковиз
накладних №РНС-000197 від 31стравня 20102
року, №РН-0000022 від 05 вересня 2013 р.,
№РН-0000257 від 05 березня 2013 р.,
інвентаризаційних описів за 2012 та 2013
р.р. вбачається, що відповідач
отримував товарно-матеріальні
цінності. Таким чином, ОСОБА_4 завдано
ТзОВ «Ферозіт» матеріальну шкоду на
суму 52 709, 62 грн.

У судовому засіданні представник
позивача Галушка Г.М., який діє на
підставі довіреності від 05.11.2014 р. (а.с.26)
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, зіславшись на обставини
викладені в уточненій позовній заяві
та просив стягнути з відповідача на
користь Товариства зазначену суму на
підставі ст.134 КЗпП України, як з ососби,
що отримувала матеріальні цінності під
звітза разовою довіреністю або за
іншими разовими документами та у
подальшому допустила розтрату.

Представник відповідача ОСОБА_3, який
діє на підставі договору про надання
правової допомоги від 20.10.2014 року,
ордеру серії ЛВ №058103 про надання
правової допомоги від 22 жовтня 2014 року
(а.с.88, 99) у судовому засіданні проти
позову заперечив. Просив в позові
відмовити.

Заслухавши пояснення представника
позивава, представника відповідача та
свідіків, повно та всебічно дослідивши
обставини та докази у справі, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є недоведеними і у їх
задоволенні слід відмовити виходячи з
наступних підстав та мотивів.

У судовому засіданні встановлено, що
наказом № 05-К від 02 квітня 2012 року
ОСОБА_4 прийнято на роботу в ТзОВ
«Ферозіт» заступником начальника цеху
у зв'язку із переведенням з ТзОВ НВП
«Геліос», ТзОВ «Ферозіт-Альфа» та ТзОВ
«Фенікс» з 02 квітня 2012 року (а.с.9-11).

02 квітня 2012 року між ТзОВ «Ферозіт» та
ОСОБА_4 укладено Договір про повну
матеріальну відповідальність №128
(а.с.13).

Згідно наказу №176 від 28 листопада 2013 р.
(а.с.14), у зв'язку із поданою заявою про
звільнення ОСОБА_4 (а.с.12), проведена
інвентаризація та передача хімічних
добавок на складі матеріалів для
виробництва.

Результати інвентаризації оформлені
інвентаризаційним описом №12 від 12
листопада 2013 року (а.с.16).

З порівняльної відомості результатів
інвентаризації інших необротних
матеріальних активів та записів від 02
грудня 2013 року, вбачається, що
недостача ТМЦ складає 52 709, 62 грн. (а.с.23).

03 грудня 2013 р. ОСОБА_4 запропоновано
добровільно відшкодувати виявлену
недостачу на суму 52 709, 62 грн., згідно
наказу №177 від 03.12.2013 р. Однак, ОСОБА_4
відмовився від підпису про
ознайомлення з порівняльною відомістю
результатів інвентаризації інших
необоронних матеріальних активів та
записів від 02 грудня 2013 року та від дачі
пояснень щодо виявленої недостачі, про
що складено відповідні акти (а.с.16-17).

03 грудня 2013 року ОСОБА_4 звільнений з
роботи, у зв'язку з втратою довіри
згідно п.2 ст. 41 КЗпП України, на
підставі наказу №243-к від 03.12.2013 року.
ОСОБА_4 від підпису про ознайомлення з
наказом про звільнення відмовився, про
що складений відповідний акт. (а.с. 18-19)

Відповідно до ст.130 КЗпП України,
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством. За наявності
зазначених підстав і умов матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності. На
працівників не може бути покладена
відповідальність за шкоду, яка
відноситься до категорії нормального
виробничо-господарського риску, а
також за не одержані підприємством,
установою, організацією прибутки і за
шкоду, заподіяну працівником, що
перебував в стані крайньої
необхідності.

Так, згідно п.2 ч.1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли майно та інші цінності
були одержані працівником під звіт за
разовою довіреністю або за іншими
разовими документами.

Пленум Верховного Суду України у
постанові від 29 грудня 1992 року № 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" зазначає, що суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (п.1). Розглядаючи справи про
матеріальну відпо-відальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди (п. 8).

Питання видачі довіреностей на
одержання матеріальних цінностей,
відпуску їх за довіреностями
регулюються ст.ст. 244, 245, 246 Цивільного
кодексу України, а також Інструкцією
про порядок реєстрації виданих,
повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 99 від 16 травня 1996
року. Згідно п.2 згаданої інструкці:
сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери
(надалі - цінності) відпускаються
покупцям або передаються безплатно
тільки за довіреністю одержувачів.

У відповідності до ст. 138 КЗпП України
обов'язок доказування наявності умов
для притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

З долучених до матеріалів справи
видаткових накладних №РНС-000197 від 31
травня 2012 року, №РН-0000022 від 05 березня
2013 р., №РН-0000257 від 05 березня 2013 р.
вбачається, що не відповідач за
довіренітю отримував
товарно-матеріальні цінності, а
менеджер з постачання ОСОБА_5 (а.с.53,54). З
інвентаризаційних описів за 2012 та 2013
р.р. вбачається, що відповідач
підписував дані описи (а.с.40-52).

З показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, які є працівниками Товариства,
вбачається, що ОСОБА_4 отримував
хімічні добавки для передачі їх у цехи,
однак позивач не надав письмових
доказів на підтвердження таких
показань. Наявні у матеріалах справи
журнал обліку завантаження сировини та
журнал використання та видачі
модифікуючих добавок зазначають певну
стадію виробництва (отриамання та
передача добавок), однак це торкається
невеликого часу : кілька тижнів
листопада 2013 року та кілька днів
березня.

При цьому представник позивача не міг
надати доказів за який період здійснив
розтрату відповідач.

Таким чином в даному випадку позивачем
не надано об'єктивних даних про те, що з
вини відповідача спричинена нестача
ТМЦ, посилання на ті обставини, що його
вина підтверджується бухгалтерськими
документами, суд оцінює критично.

За таких обставин, суд вважає що
позовні вимоги не підлягають до
задоволення за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 88, 169, 209, 212, 214,
215 ЦПК України, суд, -

В И Р І
Ш И В:

у задовленні позовних вимог ТзОВ
"Ферозіт" до ОСОБА_4 про стягнення
матеріальної шкоди - відмовити за
недоведеністю.

Рішення може бути повністю або
частково оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Львівської області через
Шевченківський районний суд м.Львова
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: П. С. Невойт