Справа № 570/4778/14-ц
Номер провадження 2/570/1674/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

17 листопада 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської
області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Беднарчук Г.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне в порядку
заочного розгляду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ЗАТ "Рівненський
ливарний завод" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з даним
позовом, в обґрунтування позовних
вимог зазначаючи про те, що з 01.04.2004 року
по 01.04.2013 року перебувала у трудових
відносинах з відповідачем. Наказом
№120к від 01.04.2013 р. позивачку звільнено з
роботи у зв'язку з ліквідацією
підприємства (в порядку п.1 ст.40 КЗпП
України). Судовим наказом Рівненського
районного суду Рівненської області в
справі № 570/3765/14-ц від 28.07.2014 року з
відповідача на користь позивачки
стягнута заборгованість з компенсації
за всі невикористані дні відпустки в
розмірі 5 798, 26 грн. Однак, на момент
звернення до суду з даним позовом,
позивачці зазначену суму компенсації у
встановленому законом порядку не було
виплачено. Тому, у відповідності до
ст.117 КЗпП України, позивачка просить
постановити рішення, яким стягнути з
відповідача (за порушення проведення
розрахунків в строки, визначені ст. 116
КЗпП України) середній заробіток за
весь час затримки розрахунку при
звільненні у розмірі 59 982,12 грн. з правом
збільшення суми стягнення по день
фактичного розрахунку. Крім того,
позивачка просить суд стягнути з
відповідача на її користь компенсацію
за заподіяну моральну шкоду в розмірі 1
000 грн.

Позивачка не з'явилася в судове
засідання. Згідно до поданої заяви про
збільшення позовних вимог просить суд
стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні у
сумі 63 670,86 грн.; позов підтримує та
просить справу розглядати без її
участі. В разі неявки відповідача не
заперечує щодо можливості проведення
заочного розгляду справи.

Представник відповідача неодноразово
не з'явився в судове засідання. Згідно
до положень ЦПК України про порядок
повідомлення особи про час та місце
судового засідання відповідач є
належним чином повідомленим про час та
місце судового розгляду даної
цивільної справи. Від сторони не
надходили заяви про відкладення
розгляду справи чи про слухання справи
без його участі.

Судом приймається до уваги, що за
положеннями частини 3 статті 27 ЦПК
України особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані добросовісно
здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов'язки.
Тому суд вважає за можливе застосувати
положення ЦПК України щодо можливості
проведення заочного розгляду справи.
Суд вважає, що по справі є можливість
ухвалити судове рішення на підставі
наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позов не підлягає до
задоволення. В задоволенні заявленого
позову слід відмовити за його
недоведеністю, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивачка перебувала в трудових
стосунках з відповідачем, і була
звільнена у встановленому законом
порядку у зв'язку з ліквідацією
підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України.

Судовим наказом Рівненського
районного суду Рівненської області
(справа №570/3765/14-ц) від 28.07.2014 року з
відповідача на користь позивачки
стягнуто заборгованість з компенсації
за всі невикористані дні відпустки в
розмірі 5 798, 26 грн.

Як зазначає позивачка в позовній заяві,
станом на час звернення до суду - 30.09.2014
р., і в тому числі станом до часу
розгляду справи судом зазначена сума
компенсації виплачена не була. Тим
самим відповідач порушив вимоги ст. 116
КЗпП України. Така обставина слугувала
підставою для звернення позивачки до
суду з даним позовом з вимогою виплати
їй середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні, а
також компенсацію за спричинену
(завдану) моральну шкоду.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Однак, заявляючи про порушення свої
прав, позивачка не надала суду належні
і допустимі докази на підтвердження
такої заяви.

По-перше, до справи не була додана
довідка про середній заробіток
позивачки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, а
саме: в день звільнення, або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку. Вина власника не
виключається при фінансових труднощах
підприємства чи відсутності грошей на
розрахунковому рахунку.

Наявна фотокопія довідки форми ОК-7-з
від 16.07.2014 р. № 230 про індивідуальні
відомості про застраховану особу,
видана Управлінням Пенсійного фонду
України в Рівненському районі, що
міститься в матеріалах справи,
належним чином не завірена.

З інформації, що міститься в цій
довідці, неможливо обчислити середній
заробіток згідно до порядку, що
визначений в постанові Кабінету
Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року
«Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати».

Отже, дана довідка не може бути
прийнятий судом як належний і
допустимий доказ.

По-друге, в матеріалах справи не
міститься доказів на підтвердження
існування невиконаного зобов'язання
відповідача перед позивачкою за
судовим наказом, що був виданий 28.08.2014
року. Виходячи, в тому числі і з цього,
суд не може пересвідчитися, що станом
на час розгляду справи позивачка не
отримала належні їй грошові кошти; і що
саме по час розгляду справи судом слід
обчислювати заборгованість в порядку
ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Натомість викладений у позовній заяві
розрахунок середньомісячної
заробітної плати за період затримки
розрахунку при звільненні не може бути
взятий судом до уваги, оскільки суд
його розцінює як такий, що згідно ч.4
ст.60 ЦПК України, ґрунтується на
припущеннях.

Позивачка в судові засідання не
з'являлася, подавши до суду заяви про
збільшення позовних вимог та про
розгляд справи без її участі; не
заявляла клопотань про витребування
доказів, наводячи лише власний
розрахунок заборгованих підприємством
грошових сум, який, на думку позивачки,
суд повинен прийняти до уваги та
покласти в основу рішення.

Так, за нормам ЦПК України, особи, які
беруть участь у справі, мають право
подавати докази, брати участь в їх
дослідженні, давати усні й письмові
пояснення судові, подавати свої доводи,
висловлювати міркування та
заперечення (ст. 27 ЦПК України).

Доказуванням є діяльність суб'єктів
доказування, яка здійснюється в
урегульованому цивільному
процесуальному порядку і спрямована на
з'ясування дійсних обставин справи,
прав і обов'язків сторін, встановлення
певних обставин шляхом ствердження
юридичних фактів, зазначення доказів, а
також подання, прийняття, збирання,
витребування, дослідження і оцінки
доказів.

Обов'язок по доказуванню покладається
на того, хто звернувся за допомогою до
суду. Невиконання обов'язку по
доказуванню для сторін й інших
суб'єктів правового спору має
матеріально-правові і
процесуально-правові наслідки.

Суд сприяв тому, щоб позивачка подала
суду належні і допустимі докази, але
вона не скористалася цим правом, і
водночас обов'язком. Зважаючи, що
рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях, а позивачка не надала суду
належним чином завірену довідку про
середній заробіток, та не надала інші
докази на підтвердження зазначених нею
обставин, тому її позовні вимоги в цій
частині не можуть бути задоволені
через недоведеність таких. За таких
умов в задоволенні позову слід
відмовити.

Не підлягає також до задоволення позов
про відшкодування моральної шкоди.
Позивачка зазначає, що відповідач
безпідставно не виплатив грошові
кошти; і така поведінка відповідача
призвела до втрати життєвих зв'язків,
моральних страждань; що позивачка
тривалий час витрачала зусилля для
захисту порушених прав; змушена була
брати гроші в борг.

Проте жодна з цих обставин не була
доведена в ходів розгляду справи.

Право позивачки на отримання
компенсації за завдану моральну шкоду
закріплене статтею 237-1 КЗпП України.

Моральна шкода не має чітких
матеріальних ознак, а тому потребує її
повного і детального обґрунтування, а
також доказуванню. Позивачці слід було
б довести моральні страждання, які вона
отримала як працівник (колишній
працівник), втрату нормальних життєвих
зв'язків і необхідність від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Такими доказами могли б
бути: довідка з лікарні про погіршення
стану здоров'я у зв'язку з перенесеними
стражданнями (фізичними, психічними);
виписка з історії хвороби (епікриз), яку
могла б надати позивачка у зв'язку із
спричиненням останній страждань
внаслідок незаконних дій відповідача;
документи, які підтверджують наявність
у позивачки дітей або інших осіб, які
знаходяться на її утриманні; письмові
або усні заяви та свідчення осіб, які
підтверджують порушення нормальних
життєвих зв'язків позивачки у зв'язку з
незаконними діями відповідача; довідка
про відсутність у сім'ї позивачки інших
осіб із самостійним заробітком при
наявності неповнолітніх дітей або
інших осіб на утриманні; довідка з
лікарні про необхідність посиленого
харчування та іншого додаткового
догляду за дітьми і неможливість їх
здійснення у зв'язку з повною або
частковою втратою заробітку позивачем
у зв'язку з незаконними діями
відповідача; тощо.

Так, в матеріалах справи не містяться
докази того, що підприємство мало
фінансову можливість виплатити всі
належні суми позивачці при її
звільненні, але умисно цього не зробило
(обґрунтування позову - безпідставна
невиплата належних сум).

Також не були надані докази того, що
позивачка втратила життєві зв'язки; що
вона змушена була брати в борг грошові
кошти. В справі відсутні розписки, які б
підтверджували факт отримання
позивачкою грошових коштів у борг.
Також до справи не долучені й інші
докази, про які йшлося вище.

Позивачка зазначає, що витратила
чимало зусиль та часу, спрямованих на
захист свої прав (обґрунтування позову
- тривалий час витрачала зусилля для
захисту порушених прав). Проте до
справи не додані ні листи, ні звернення
позивачки, які б адресувалися
відповідачу з метою захисту таких прав;
не надані розрахунки такого часу, що
був витрачений стороною.

Отже, позов і в цій частині є
недоведеним, а тому в його задоволенні
слід відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами
відбувається за правилами статті 88 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 214, 215, 225,
226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ЗАТ
"Рівненський ливарний завод" про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
моральної шкоди - відмовити повністю за
його недоведеністю.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії заочного рішення.

Позивач має право подати апеляційну
скаргу на рішення суду до апеляційного
суду Рівненської області через
Рівненський районний суд Рівненської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу (заяву про перегляд
заочного рішення) протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Красовський О.О.