ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/9095/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника відповідача
Стіранець О.М.;

представника третьої особи
Цуканової С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Південкомбанк» про захист прав
споживачів, стягнення коштів, штрафних
санкцій та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Південкомбанк»
(далі по тексту - відповідач, ПАТ «КБ
«Південкомбанк») про захист прав
споживачів, стягнення коштів, штрафних
санкцій та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідно до умов укладеного між
позивачем та відповідачем договору
банківського вкладу, ПАТ «КБ
«Південкомбанк» прийняв від ОСОБА_1 на
депозитний рахунок грошові кошти у
розмірі 42 000 грн. зі строком повернення
24 квітня 2014 року. Після закінчення
строку вкладу позивач неодноразово
звертався до відповідача з заявами
щодо повернення вкладу, проте грошові
кошти йому повернуті не були. У зв'язку
з наведеним позивач на підставі норм
Закону України «Про захист прав
споживачів» просить суд захистити його
права шляхом стягнення з відповідача
на його користь 42 000 грн. з урахуванням
пені, понесених ним інфляційних втрат
та трьох процентів річних у загальній
сумі 1 584,95 грн., а також моральну шкоду у
розмірі 3 000 грн.

Ухвалою суду відкрито провадження у
даній справі, під час її розгляду
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє вимог на
предмет спору - Фонд гарантування
вкладів фізичних осіб (далі по тексту -
третя особа, Фонд).

У відбувшихся судових засіданнях
позивач неодноразово уточнював
позовні вимоги та відповідно до
останніх змін, у зв'язку з поверненням
йому грошових коштів та не у
встановлені договором строки, позивач
просить суд стягнути з відповідача
штрафні санкції за невиконання
договору у визначений у ньому строк за
період з 25 квітня 2014 року по 25 травня 2014
року у вигляді пені у розмірі 130 грн.,
інфляційних втрат у розмірі 730,68 грн. та
три проценти річних у сумі 107,01 грн., а
також моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) крім прав та
обов'язків, визначених у статті 27 цього
Кодексу, позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову, а відповідач
має право визнати позов повністю або
частково. До початку розгляду справи по
суті позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши заявлені позивачем
уточнення позовних вимог, суд дійшов
висновку, що останні за своїм змістом
відповідають предмету позову, а відтак,
враховуючи, що заявлені вони у
відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК
України, суд приймає їх до розгляду та
вважає за необхідне здійснити розгляд
справи з урахуванням наданих позивачем
уточнень.

В судовому засіданні позивач уточнені
позовні вимоги підтримав, вважав їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Представник
відповідача, в свою чергу, заперечував
проти задоволення позовних вимог з
урахуванням їх уточнень, при цьому
зазначив, що відсутні підстави для
стягнення з нього штрафних санкцій за
невиконання умов договору у визначені
у ньому строки, оскільки в банку з 26.05.2014
року запроваджено тимчасову
адміністрацію та призначено
уповноважену особу Фонду на тимчасову
адміністрацію, а відтак діють
обмеження встановлені ч. 5 ст. 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб».

Представник третьої особи - Фонду у
судовому засіданні надала пояснення за
змістом яких також проти позовних
вимог заперечила з підстав визначених
представником відповідача.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
позивача, представників відповідача та
третьої особи, враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2013 року між
позивачем та ПАТ «КБ «Південкомбанк»
було укладено договір банківського
вкладу №68Д-75Ф (далі по тексту - договір),
згідно умов якого сума депозиту з
урахуванням його поповнення склала 42
000, на строк розміщення депозиту з 19.04.2013
року по 24.04.2014 року включно, процентна
ставка за депозитом 23,4% річних.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є, договори та інші правочини.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором
банківського вкладу (депозиту) одна
сторона (банк), що прийняла від другої
сторони (вкладника) або для неї грошову
суму (вклад), що надійшла,
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу, в якому
вкладником є фізична особа, є публічним
договором (стаття 633 цього Кодексу). До
відносин банку та вкладника за
рахунком, на який внесений вклад,
застосовуються положення про договір
банківського рахунка (глава 72 цього
Кодексу), якщо інше не встановлено цією
главою або не випливає із суті договору
банківського вкладу.

Статтею 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено, що
вклад (депозит) - це кошти в готівковій
або у безготівковій формі, у валюті
України або в іноземній валюті, які
розміщені клієнтами на їх іменних
рахунках у банку на договірних засадах
на визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). А статтею 629
цього Кодексу встановлено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач на виконання умов договору
вніс грошові кошти в розмірі 21 000 грн.,
та в подальшому ще 21 000 грн., що
підтверджується відповідними
квитанціями, копії яких наявні у
матеріалах справи.

22.04.2014 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про закінчення
строку договору, виплату усієї суми
банківського вкладу та нарахованих
відсотків. В подальшому він
неодноразово звертався до Банку з
відповідними заявами.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Так, відповідно до умов договору датою
повернення вкладу визначено 24 квітня
2014 року. Проте, 24.04.2014 року суму вкладу
ПАТ «КБ «Південкомбанк» ОСОБА_1 на його
вимогу не повернув. Грошові кошти
позивачу були повернуті відповідачем
під час розгляду справи лише 10 жовтня
2014 року, тобто після сплину визначеного
у договорі строку на їх повернення.

При цьому, суд не приймає до уваги
посилання представників відповідача
та третьої особи на рішення виконавчої
дирекції Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 26.05.2014 року за № 37, за
яким було розпочато процедуру
виведення ПАТ «КБ «Південкомбанк» з
ринку та здійснення в ньому тимчасової
адміністрації строком з 26.05.2014 року по
25.08.2014 року і в подальшому продовжено до
25.09.2014 року, оскільки ОСОБА_1 звернувся
до відповідача з заявою про повернення
вкладу 24.04.2014 року, ще 22.04.2014 року, тобто
до закінчення строку його розміщення
та введення тимчасової адміністрації,
відтак, відповідач зобов'язаний був
24.04.2014 року виплатити позивачу суму
його банківського вкладу.

Також суд критично оцінює доводи
представника відповідача щодо
пролонгації умов договору, яка в
подальшому під час розгляду справи
визнала факт закінчення його строку
дії, що також підтвердила і представник
Фонду вказавши на виплату вкладнику
всієї суми його вкладу як за договором
строк якого закінчився, оскільки
відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню, а також
визначеними нормами ст. 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб», за змістом яких
обмеження щодо задоволення вимог
вкладників не поширюються на виплати
коштів за вкладами вкладників за
договорами, строк яких закінчився,
тобто виплативши позивачу суму вкладу,
Фонду визнав закінчення строку
розміщення вкладу за умовами договору.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання. А
відповідно до ст. 611 цього Кодексу у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що у
випадку несвоєчасного повернення
Банком суми вкладу після закінчення
строку його розміщення, відповідач
виплачує вкладнику пеню у розмірі 0,01%
від неповернутої суми вкладу за кожен
день прострочення.

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем та перевіреного судом, сума
нарахованої пені за період з 25.04.2014 року
по 25.05.2014 року за несвоєчасне
повернення вкладу становить 130,20 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з
ПАТ «КБ «Південкомбанк» інфляційні
втрати у сумі 730,68 грн. та три проценти
річних у розмірі 107,01 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання за період з 25.04.2014 року по
25.05.2014 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки відповідач прострочив
виконання грошового зобов'язання за
договором банківського вкладу, що не
заперечувалось його представником та
встановлено судом, позовні вимоги щодо
стягнення трьох процентів річних у
визначеному позивачем розмірі є
обґрунтованими.

Стосовно заявлених позивачем вимог
щодо стягнення інфляційних втрат,
судом встановлено, що за період з 25.04.2014
року по 25.05.2014 року відповідно до
встановленого індексу інфляції їх
розмір становить 1 406,71 грн. Разом з тим,
оскільки, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає позов виключно в межах
позовних вимог, а позивач просить
стягнути інфляційні втрати за
невиконання умов договору у розмірі
730,68 грн., позовні вимоги підлягають
лише в їх межах.

Суд не бере до уваги посилання
представників відповідача та третьої
особи на обмеження встановлені ч. 5 ст. 36
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб», а
відтак і неможливість нарахування
штрафних санкцій та інфляційних втрат,
оскільки штрафні санкції у вигляді
пені, трьох процентів річних та
інфляційних втрат нараховані за період
з 25.04.2014 року по 25.05.2014 року, тобто до
введення тимчасової адміністрації, а
обмеження визначені вказаною нормою
Закону встановлені під час її дії.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
з відповідача моральної шкоди за
невиконання договірних зобов'язань,
судом встановлено наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Зокрема, підлягають
з'ясуванню наступні обставини: чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди
оцінюється самим потерпілим та
визначається у позовній заяві.
Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.
Так, позивачем не доведено наявність
моральної шкоди та причино-наслідковий
зв'язок між діями відповідача та
моральною шкодою позивача, отже,
правові підстави для відшкодування
моральної шкоди відсутні.

Окрім того, судом встановлено, що між
сторонами виникли договірні
правовідносини, що регулюються
вищевказаним договором та ЦК України,
зокрема главою 71, нормами якого
стягнення моральної шкоди за порушення
умов договору не передбачено. Не
передбачено відшкодування моральної
шкоди також і укладеним між сторонами
договором.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 629, 625, 1058, 1060, 1068
Цивільного кодексу України та стст. 10,
11, 31, 15, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Південкомбанк» () на
користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) пеню у
розмірі 130,20 грн., три проценти річних у
сумі 107,01 грн. та суму інфляційних втрат
у розмірі 730,68 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Комерційного банку
«Південкомбанк» () в
дохід держави судовий збір в розмірі
243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.