Справа № 1323/634/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4658/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 27 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я», ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

в с т а
н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом (а.с.2-6 т.1), який уточнив
під час розгляду справи, з остаточними
вимогами про солідарне стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю (далі-ТзОВ)
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я» та приватного
підприємця ОСОБА_2 на його користь
майнової шкоди в розмірі 19319 грн. 49 коп.
та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.
(а.с.245-247 т.1).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що він є інвалідом внаслідок отриманої
в дорожньо-транспортній пригоді травми
хребта і пересувається за допомогою
інвалідного візка. З метою покращення
стану свого здоров»я він вирішив
пройти курс реабілітації і 25.05.2011 року
між ним, з однієї сторони, та
фізкультурно-оздоровчим центром
«Гута», в особі його директора ОСОБА_2,
який є фізичною особою-підприємцем, з
другої сторони, було укладено договір
про надання послуг реабілітаційного
лікування терміном на дев»яносто
календарних днів з 10.06.2011 року по 03.09.2011
року, на виконання умов якого ним було
повністю оплачено вартість такого
лікування в сумі 133200 грн.

Під час проходження другого курсу
реабілітаційних заходів, 06.08.2011 року,
внаслідок неуважності
інструктора-реабілітолога ОСОБА_5, який
його супроводжував з басейну, де він
приймав визначені графіком процедури,
до спального корпусу, він отримав
травму правої ноги (стопи), яка за
висновком судово-медичної експертизи
віднесена до середньої тяжкості
тілесного ушкодження. В понеділок
08.08.2011 року його оглянув відповідач
ОСОБА_2 і написав, які ліки необхідно
придбати, однак, лікування
призначеними ним препаратами не давало
позитивних результатів і він вирішив
пройти рентгенологічне обстеження, за
результатами якого було встановлено
закритий внутрісуглобовий перелом
дистального краю правої
великогомілкової кістки, розрив
синдесмозу. За рекомендацією, він
пройшов огляд у лікаря-травматолога
ОСОБА_6, який визначив йому необхідне
лікування, і внаслідок якого, лише
25.08.2011 року було констатовано позитивну
динаміку консолідації отриманого
перелому.

Внаслідок травми, позивач не отримав
передбаченого договором
реабілітаційного лікування впродовж
шести днів, з 07 по 12 серпня 2011 року, за
які він попередньо вніс оплату, і
змушений був перервати курс
реабілітаційного лікування,
відновивши його лише з 25 вересня 2011
року, а тому просить стягнути у його
користь вартість шести днів
реабілітаційного лікування за
договором, яка становить 8800 гривень,
виходячи з наступного розрахунку: (44400
грн.: 30 днів) * 6 днів, де 44400 грн. -
вартість курсу лікування в центрі за 30
календарних днів.

Крім того, просив стягнути витрати,
понесені ним на придбання за
рекомендаціями лікарів медикаментів
для лікування отриманої травми ноги в
розмірі 4511 грн. за період з 15 по 25 серпня
2011 року та в розмірі 5010 грн. - за період з
20 по 24 лютого 2012 року, та судові витрати
за проведення призначеної судом
експертизи в розмірі 918 грн.49 коп.

Моральну шкоду у визначеному ним
розмірі обґрунтовує тяжкістю
отриманого ушкодження здоров»я,
перенесеними внаслідок цього фізичним
болем та душевними стражданнями,
негативними наслідками, які виявилися
у порушенні його життєвих планів,
оскільки необхідно було перервати
активний курс лікування, та в
додаткових зусиллях, які вимагались
від нього, оскільки необхідно було
додатково звертатись до лікарів для
лікування отриманої травми, а також до
юристів та судових експертів - за
кваліфікованою допомогою, оскільки
відповідач заперечував очевидні на
думку позивача факти і в добровільному
порядку відмовлявся компенсувати
завдану йому шкоду.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 27 грудня 2013
року (а.с.74-77 т.2) позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Стягнуто з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивача майнову
шкоду в розмірі 13391 грн. та моральну
шкоду в розмірі 85500 грн., а в дохід
держави - судовий збір в розмірі 487 грн.
20 коп. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 11 січня 2014
року (а.с.83 т.2) стягнуто з ОСОБА_2 у
користь ОСОБА_4 судові витрати на
проведення судово-почеркознавчої
експертизи в розмірі 900 грн. 48 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2 (додаткового рішення суду
оскаржено не було), просить його
скасувати в частині стягнення з нього у
користь позивача майнової шкоди
(понесених витрат на придбання ліків) в
розмірі 4511 грн. та моральної шкоди, з
підстав порушення норм матеріального
права та невідповідності висновків
суду обставинам справи, і ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
відмовити у задоволенні цих вимог,
залишивши без змін рішення лише в
частині стягнення з нього в користь
позивача 8880 гривень вартості
неодержаних послуг за укладеним між
ними договором.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
його вини у заподіянні позивачеві
травми ноги немає, оскільки назване
ушкодження здоров»я позивач отримав не
під час проходження лікувальних
процедур, визначених за умовами
договору, а під час транспортування
позивача в інвалідному візку
інструктором-реабілітологом ОСОБА_5, до
якого і повинен був пред»являти свої
вимоги позивач, оскільки договором не
передбачено обов»язку виконавця
послуг щодо транспортування пацієнта
до місця проведення процедур. Апелянт
вважає, що ним було виконано всі умови
договору, а обстеження позивача після
травми та призначення йому у зв»язку з
цим лікування не входить у його
обов»язки і він не є
спеціалістом-травматологом. Окрім
того, апелянт вважає, що оскільки він є
фізичною особою-підприємцем і між ним
та позивачем укладався договір про
надання послуг, то суд повинен був
застосовувати норми закону, які
регулюють договірні правовідносини, а
суд застосував норми, які регулюють
деліктні правовідносини, пов»язанні із
відшкодуванням шкоди. Крім того,
зазначає, що позивачем не доведений
причиновий зв»язок між невиконаним
зобов»язанням та спричиненими
збитками, а відшкодування моральної
шкоди умовами договору взагалі не
передбачено.

В судове засідання позивач та
представник відповідача ТзОВ
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я» не з»явились, про
час та місце розгляду справи були
повідомлені у встановленому
процесуальним законом порядку (а.с.174-177
т.2), від позивача надійшла заява про
розгляд справи у його відсутності
(а.с.178 т.2), клопотань про відкладення
розгляду справи від іншого учасника не
надходило, а тому справу розглянуто у
відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони відповідача ОСОБА_2 в
підтримання апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
інвалідом внаслідок отриманої у 2007
році в результаті ДТП поєднаної
торако-хребетно-спиномозкової травми,
зокрема, закритої травми хребта у
вигляді компресійних переломів тіл 4-го
та 5-го відриву дужки 4-го, перелому
лівої дужки 5-го грудних хребців,
епідуральної гематоми (крововиливу над
твердою оболонкою), стиснення і забою
спинного мозку на цьому рівні, яка
супроводжувалась вираженою нижньою
параплегією (відсутність активних
рухів в обох нижніх кінцівках) і
порушенням функції тазових органів;
закритої травми грудей у вигляді
перелому 7-го правого ребра та
двобічного гемотораксу (а.с.139-143, 144 т.1),
і самостійно без інвалідного візка
пересуватись не може.

25 травня 2011 року між
фізкультурно-оздоровчим центром
«Гута» (далі - Центр), в особі директора -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, та
пацієнтом ОСОБА_4 було укладено договір
про проведення реабілітаційного
лікування в строк з 10 червня по 03
вересня 2011 року (а.с.28-30 т.1).

Предметом договору було проведення
оздоровчо-реабілітаційних заходів
пацієнту в Центрі, який розташований на
базі санаторію «Женева».

За умовами договору (п.3.3), пацієнт
зобов»язаний був здійснити оплату
послуг Центру в розмірі 50% повної
вартості до моменту прибуття і повний
розрахунок по прибуттю. Вартість
30-денного курсу перебування для
пацієнта складала 38400 гривень і для
пацієнта із супроводжуючою особою - 44400
грн.

Згідно платіжних рахунків №17 від 10.06.2011
року, №18 від 10.07.2011 року та №19 від 10.08.2011
року, позивач повністю оплатив курс
лікування тривалістю в 90 календарних
днів (а.с.19-21 т.1) в сумі 133200 грн. і ці
кошти були перераховані на рахунок
приватного підприємця ОСОБА_2

Той факт, що саме ОСОБА_2, як фізична
особа-підприємець, отримав
перераховані позивачем за проведення
оздоровчо-реабілітаційних заходів в
Центрі кошти, підтвердив й представник
відповідача в апеляційному суді.

Медичними документами (а.с.16-18, 52 т.1) та
висновком судово-медичної експертизи
№73 від 22.02.2013 року (а.с.154-155 т.1)
підтверджено, що внаслідок травмування
ноги 06 серпня 2011 року позивач отримав
ушкодження здоров»я: закритий
внутрісуглобовий перелом медіального
краю правої великогомілкової кістки,
яке за довготривалістю розладу
здоров»я відноситься до тілесного
ушкодження середньої важкості.

На придбання ліків, які йому були
рекомендовані для лікування отриманої
травми, 15.08.2011 року та 25.08.2011 року
позивач витратив 4511 грн. (а.с.13 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача і присуджуючи йому майнове та
моральне відшкодування, суд першої
інстанції виходив з того, що
цивільно-правову відповідальність
перед позивачем повинен нести саме
відповідач ОСОБА_2, оскільки саме з ним,
як із фізичною особою-підприємцем було
укладено договір про надання вказаного
виду послуг, а ТзОВ
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я» в період з 01 січня
по 06 серпня 2011 року не укладало жодних
договорів про надання послуг і лікар
ОСОБА_5, безпосередньо з вини якого
позивач отримав ушкодження здоров»я,
та ОСОБА_2 штатними працівниками
товариства в спірний період не були
(а.с.84, 85 т.1, а.с.60-70 т.2).

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Статтею 33 Закону України «Про основи
законодавства України про охорону
здоров»я», в редакції, чинній на момент
укладення договору між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2, було визначено,
що громадянам України надається
лікувально-профілактична допомога
поліклініками, лікарнями,
диспансерами, клініками
науково-дослідних інститутів та іншими
акредитованими закладами охорони
здоров»я, службою швидкої медичної
допомоги, а також окремими медичними
працівниками, які мають відповідну
ліцензію.

З листа Міністерства охорони здоров»я
України від 10.07.2012 року (а.с.89 т.1) та від
09.10.2013 року (а.с.26 т.2) встановлено, що в
базі даних ліцензійного реєстру МОЗ
України відсутня інформація щодо
видачі ліцензії на провадження
господарської діяльності з медичної
практики ТзОВ
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я» та
фізкультурно-оздоровчого центру
«Гута».

На підтвердження своїх доводів та,
відповідно, на спростування доводів
ТзОВ «Оздоровчо-профілактичний
комплекс «Планета здоров»я»,
відповідач ОСОБА_2 не надав суду угоди,
яку він нібито уклав з ТзОВ
«Оздоровчо-профілактичний комплекс
«Планета здоров»я» про впровадження на
базі товариства
оздоровчо-реабілітаційних заходів для
даної категорії пацієнтів і яка діяла з
01.11.2010 року по 01.11.2011 року.

Не надало такої угоди на вимогу
апеляційного суду й саме товариство,
повідомивши у своєму листі від 11.11.2014
року (а.с.180 т.2), що ними не створювався
ні окремо, ні у співпраці з ОСОБА_2
фізкультурно-оздоровчий центр «Гута»,
а такий центр був зареєстрований самим
ОСОБА_2, як фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, саме відповідач ОСОБА_2, як
фізична особа-підприємець, повинен
нести цивільно-правову
відповідальність перед позивачем за
завдану йому внаслідок ушкодження
здоров»я шкоду, оскільки позивач
отримав ушкодження здоров»я під час
проходження курсу реабілітації,
послуги по наданню якого покладались
згідно з договором на відповідача
ОСОБА_2, як на фізичну особу-підприємця,
що також узгоджується з наведеною вище
нормою ст.33 Закону України «Про основи
законодавства України про охорону
здоров»я», і за які позивач вніс оплату
саме на рахунок фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, а тому
безпечні умови для проведення
оздоровчо-реабілітаційних заходів
пацієнту в Центрі повинен був
забезпечити саме відповідач ОСОБА_2, як
сторона договору і особа,
відповідальна за своїх пацієнтів, які в
силу наявних у них захворювань мають
особливий статус - статус інвалідів.

У зв»язку з цим, безпідставними є
посилання сторони апелянта на те, що
супровід позивача до місця проведення
лікувальної процедури чи заняття, а
також з місця проведення процедури,
зокрема, до спального корпусу, не
входило в коло обов»язків відповідача,
як виконавця послуг, оскільки за
відсутності особи, яка мала б
супроводжувати інваліда з числа його
рідних, такий супровід повинен був
забезпечити саме ОСОБА_2, так як
залишення неспроможного самостійно
пересуватись інваліда без супроводу
може бути небезпечним для його
здоров»я та життя.

Не мають правового значення для
вирішення даного спору й посилання
сторони апелянта на відсутність вини
ОСОБА_2 з тих підстав, що безпосередньо
винна у заподіянні позивачеві
ушкодження здоров»я особа -
лікар-реабілітолог ОСОБА_5, не
перебуває з СПД ОСОБА_2 у трудових
відносинах, оскільки, в силу вимог ст.902
ЦК України, виконавець має право
покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись при цьому відповідальним в
повному обсязі перед замовником (а в
даному випадку перед пацієнтом) за
порушення договору, яке в даному
випадку виявилось у неналежному
наданні послуг, внаслідок чого було
травмовано пацієнта.

До того ж, за змістом
оздоровчо-профілактичних послуг, які
передбачені договором, окремі з них,
зокрема такі, як взяття загальних
аналізів, огляд
лікарями-спеціалістами, відвідування
плавального басейну, курс
озокеритотерапії, курс підводного
масажу тощо, не могли надаватись
особисто відповідачем ОСОБА_2 без
залучення інших медичних працівників,
зокрема, санаторію «Женева», однак, в
силу названої вище норми ст.902 ЦК
України, відповідальним залишається
саме відповідач ОСОБА_2, який в
подальшому, за наявності для того
правових підстав і в залежності від
характеру правовідносин, які склались
між ними, може пред»являти вимоги
безпосередньо до винної у вчиненому
діянні особи.

Безпідставними є також доводи апелянта
щодо порушення судом норм
матеріального права - незастосування
норм, які регулюють договірні
відносини, оскільки в даному випадку
предметом спору є відшкодування шкоди,
завданої ушкодженням здоров»я, а тому
суд першої інстанції правильно
застосував норму ст.1195 ЦК України, яка є
спеціальною нормою і передбачає
відповідальність винної в заподіянні
потерпілому ушкодження здоров»я особи
у виді відшкодування витрат на
придбання ліків.

Враховуючи те, що придбання позивачем
ліків за призначенням лікарів у
розмірі 4511 грн. підтверджено належними
доказами, то суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення цієї вимоги позивача,
шляхом стягнення вказаної суми з
відповідача ОСОБА_2

До того ж, і нормою ст.906 ЦК України, яка
встановлює відповідальність виконавця
за невиконання або неналежне виконання
договору про надання послуг за плату у
разі його вини, передбачено, що завдані
збитки підлягають відшкодуванню
виконавцем в повному обсязі, якщо інше
не встановлено договором.

Нормою цієї статті також передбачено,
що виконавець, який порушив договір про
надання послуг за плату при здійсненні
ним підприємницької діяльності,
відповідає за це порушення, якщо не
доведе, що належне виконання виявилось
неможливим внаслідок непереборної
сили, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, всі наведені вище норми
закону вказують на відповідальність
відповідача ОСОБА_2 за заподіяну
позивачеві шкоду.

У відповідності до ст.23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає, зокрема, у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров»я.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності та
справедливості.

Оскаржуване рішення суду в частині
присудження позивачеві морального
відшкодування в повній мірі зазначеним
вище вимогам не відповідає, оскільки
при визначенні його розміру суд
повинен був врахувати, що ушкодження
здоров»я позивачеві було заподіяно з
необережності супроводжуючого
позивача лікаря, негативні наслідки
від отриманої травми хоч і були
тривалими, однак, лікування дало
позитивні результати і позивач зміг
відновити перерваний курс
реабілітації. За таких обставин, а
також з урахуванням особи позивача - є
інвалідом, характеру отриманого
ушкодження здоров»я - середньої
тяжкості тілесне ушкодження, наслідків
такого ушкодження, які полягали у
вимушених змінах в житті позивача,
пов»язаних з необхідністю додаткового
лікування, перервою в курсі
реабілітаційного лікування та
отриманням у зв»язку з цим фізичних та
душевних страждань, колегія суддів
вважає, що справедливим буде
визначення позивачеві морального
відшкодування у розмірі тридцяти
тисяч, що відповідає вартості 30-денного
курсу лікування позивача в названому
Центрі.

Таким чином, оскаржуване рішення з
наведених вище мотивів слід лише
змінити в частині визначення розміру
присудженого у користь позивача
морального відшкодування, зменшивши
його розмір до 30 тисяч гривень, а в
решті рішення суду слід залишити без
змін, оскільки суд в частині стягнення
з відповідача майнової шкоди правильно
вирішив спір, не допустивши порушення
норм матеріального права, які б були
підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1
п.п.2, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 27 грудня 2013
року в частині визначення розміру
морального відшкодування, яке підлягає
стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4,
змінити, зменшивши його розмір до 30000
(тридцяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.