У Х В А Л А

Іменем України

24 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.,

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Міжгірського районного суду
від 04 вересня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення
та усунення перешкод у користуванні
житлом, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному
порядку рішення Міжгірського
районного суду від 04.09.2014 року, яким
позов ОСОБА_3 про вселення та усунення
перешкод у користуванні житлом -
задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Зокрема зазначає, що позивачем
не доведено належними та допустимими
доказами створення нею йому перешкод у
користуванні житлом. Вказує на те, що
рішенням апеляційного суду крім
розподілу майна також зобов'язано
ОСОБА_3 облаштувати окрему сходову
клітку з тильної сторони на другий
поверх, що ним зроблено не було. Також
посилається на те, що на підставі цього
рішення ОСОБА_3 ще не зареєстрував своє
право власності, а відтак вона є
власником будинку. Крім того, вона як
власник сплачує всі житлово-послуги, а
позивачем не вживається жодних заходів
на переукладення договорів щодо
окремих ізольованих приміщень
житлового будинку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 09.12.2013 року: 1)
визнано будинок за адресою АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_2; 2) розподілено даний
будинок в рівних частках та виділено
ОСОБА_3 квартиру №1 - перший поверх
будинку, а ОСОБА_2 квартиру №2 - другий
поверх будинку; 3) підвал залишено в
спільному користуванні сторін; 4)
зобов'язано ОСОБА_2 компенсувати ОСОБА_3
11607,60 грн. грошової компенсації; 5)
зобов'язано ОСОБА_3 облаштувати окрему
сходову клітку з тильної сторони на
другий поверх квартири №2 будинку, та
стягнуто з ОСОБА_2 1/2 частину вартості
такої добудови в розмірі 15862,23 грн.
(а.с.6-8).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач як
власник вправі ставити питання про
вселення в належне йому житло та
вимагати при цьому усунення перешкод у
його користуванні, посилаючись при
цьому на ст.ст.150, 155 ЖК України та ст.ст.
383, 391 ЦК України.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки він ґрунтується на нормах
матеріального права та
підтверджується обставинами справи.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на недоведеність факту
вчинення нею перешкод позивачу в
користуванні житлом, оскільки із
запису технічної фіксації судового
засідання від 02.09.2014 року вбачається, що
на запитання представника позивача «Чи
готові ви наразі дати ОСОБА_3 ключі від
вхідних дверей?», відповідачка
відповіла: «На даний момент - ні». При
цьому свою відмову мотивувала тим, що
позивач досі не облаштував окрему
сходову клітку на другий поверх. Тобто
сама позивачка в судовому засіданні
визнала, що в неї знаходяться ключі від
вхідних дверей, які вона не бажає
надати позивачу, і дана обставина не
підлягає доведенню відповідно до ч.1 ст.
61 ЦПК України. Відсутність у позивача
ключів від вхідних дверей та небажання
відповідача такі ключі йому надати, в
будь-якому разі свідчить про наявність
у ОСОБА_3 перешкод у вселенні в належне
йому житло та можливістю ним
користування.

Не може бути взято до уваги і посилання
апелянта на невиконання ОСОБА_3 рішення
апеляційного суду в частині
зобов'язання облаштувати окрему
сходову клітку, оскільки дана
обставина лише може бути підставою для
зобов'язання його вчинити зазначені
дії, в тому числі із застосуванням
примусових заходів передбачених
Законом України «Про виконавче
провадження». Однак зазначене не може
бути підставою для відмови власнику у
вселенні в належне йому житло.

Щодо посилання апелянта на те, що на
даний момент ОСОБА_3 на підставі
рішення апеляційного суду ще не
зареєстрував за собою право власності
на виділене йому майно, колегія суддів
констатує, що не зважаючи на те, що
ОСОБА_3 (як він сам визнає) ще не
зареєстрував за собою права власності
на виділене йому судом майно, а відтак
згідно Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» право власності
на індивідуально визначене нерухоме
майно (квартиру №1) в нього ще не
виникло, такий все одно вважається
власником даного житла, так як рішенням
апеляційного суду визнано даний
житловий будинок спільною сумісною
власністю подружжя. При цьому
реєстрація майна, що є спільною
сумісною власністю за одним із
співвласників не свідчить про те, що
такий співвласник є одноособовим
власником майна та не позбавляє права
іншого співвласника вимагати захисту
свого права власності в судовому
порядку. Тобто посилання апелянта на
те, що наразі вона є власником майна не
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Щодо твердження апелянта стосовно
сплати нею всіх комунальних платежів,
то колегія суддів констатує, що дана
обставина лише може бути підставою для
стягнення половини їх вартості з
позивача, однак така не може слугувати
підставою для відмови йому у вселенні.

Таким чином, суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи та вирішив спір відповідно до
вимог матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
що у відповідності до положень ст. 308
ЦПК України є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду
від 04 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді