Справа № 729/334/14
24 листопада 2014 р. Бобровицький
районний суд Чернігівської області в
головуючої судді Булиги Н.О. з
участю секретаря Савости К.Ю.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Бобровиця цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа відділ Держземагенства у
Бобровицькому районі про скасування
рішення сільської ради, визнання
недійсним Державного акту на право
приватної власності на землю,
зобов»язання повернути самовільно
зайняту частину земельної ділянки і
привести її у належний стан та
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з
позовом, вказуючи, що вона є
власницею земельної ділянки
відповідно до Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року, площею
- 0,19 га, для обслуговування житлового
будинку, виданого на підставі рішення
виконкому Новобиківської сільської
ради № 52 від 17.10.2001 р. за адресою
АДРЕСА_1. Але частину вищезазначеної
земельної ділянки самовільно захопив
та незаконно користується нею понад 10
років та по теперішній час її сусід
відповідач ОСОБА_4, позбавивши цим
позивачку права вільно користуватися
своєю власністю. А згідно ч.1, 2 ст. 212 ЗК
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.
Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення споруд,
здійснюється за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно
зайняли земельні ділянки. В зв»язку з
таким порушенням її прав як
землевласника позивач зазнала
душевних страждань, психологічних
переживань та змушена звертатись до
суду. Просить скасувати рішення 7 сесії
5 скликання від 19.03.2007 року
Новобиківської сільської ради про
надання у власність ОСОБА_4 земельної
ділянки площею 0,65 га, в т.ч. для
обслуговування житлового будинку 0,25
га, розташованої по АДРЕСА_2, визнати
недійсним Державний акт на право
приватної власності на землю виданий
на ім»я ОСОБА_4, зобов»язати
відповідача повернути самовільно
зайняту частину земельної ділянки,
привести її у належний стан та стягнути
з нього 15 000 грн. моральної шкоди,
понесені судові витрати та 700 гривень
витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовну заяву
підтримав в повному обсязі, з висновком
№ С-178 судової земельно-технічної
експертизи від 30.06.2014 року повністю
згоден та вважає, що дійсно є порушення
меж землекористування ОСОБА_4,
власником суміжної земельної ділянки
та існує самозахват частини земельної
ділянки належної позивачеві в розмірі
визначеному експертом.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що ОСОБА_4 є власником земельної
ділянки площею 0,2498 га за адресою
АДРЕСА_2, згідно Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ЯГ № 867497 виданим 04 вересня 2007
року на підставі рішення сільської
ради та користується земельною
ділянкою в розмірах зазначених в
Державному акті і права позивача
користуватися її земельною ділянкою
він ніяким чином не порушував, тому
підстав для задоволення позовних вимог
немає.

Представник відділу
Держземагенства в Бобровицькому
районі в судове засідання не з»явився,
просили справу розглянути без участі
представника.

Допитані в судовому засіданні
експерти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що
експертне дослідження проводилось
ними по фактичному користуванню
земельною ділянкою ОСОБА_3 При цьому
межі земельної ділянки зазначені в
Державному акті серії ІV-ЧН № 036925 від
11.03.2002 року є умовними і можуть не
співпадати з межами земельної ділянки
винесених в натурі, але при експертному
дослідженні дійсно встановлено, що є
порушення землекористування
власниками суміжних земельних ділянок,
зокрема порушення меж ОСОБА_4,
власником земельної ділянки
розташованої по АДРЕСА_2. Фактична
площа та лінійні розміри земельної
ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 не
відповідають площі та розмірам
зазначеним в Державному акті на право
приватної власності на землю серії IV-ЧН
№ 036925 від 11.03.2002 року. При співставленні
плану фактичного користування
земельними ділянками АДРЕСА_1 з
Державними актами було встановлено, що
є накладання Державного акту на право
приватної власності на землю серії ЯГ
№ 867497 від 04.09.2007 року виданого ОСОБА_4 за
адресою АДРЕСА_2 на земельну ділянку
ОСОБА_3 у двох місцях площею 0,0038 га та
0,0036 га. Для усунення порушення в
землекористуванні ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_1, необхідно перенести огорожу в
бік домоволодіння ОСОБА_4 АДРЕСА_2 на
розміри зазначені у висновку.

Розглянувши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні
позивач є власником земельної ділянки
площею 0,19 га, розташованої по АДРЕСА_1,
що підтверджується Державним актом на
право приватної власності на землю
серії IV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року.

Згідно Державного акту на право
приватної власності на землю серії ЯГ
№ 867497 від 04.09.2007 року, відповідач є
власником земельної ділянки площею 0,2498
га, розташованої по АДРЕСА_2. Державний
акт виданий на підставі рішення сесії
Новобиківської сільської ради від
08.06.2007 року. Рішенням від 19 березня 2007
року ОСОБА_4 надано земельну ділянку по
АДРЕСА_2, площею 0,65 га, в т.ч. для
обслуговування житлового будинку 0,25
га.

Відповідно до ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
1950 року, ратифікованих Законом України
від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична
особа або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

За приписами ст.152 Земельного Кодексу
України, власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтею 158 ЗК України передбачено, що
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.

Згідно ч.5 ст.116 ЗК України, земельні
ділянки, які перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Отже, оскільки державний акт на право
приватної власності на землю видається
на підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення, на підставі якого
такий акт виданий.

В свою чергу, згідно пп. 3, 4, 5, 10 ч.2
ст.16 ЦК України, способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

У відповідності до акту обстеження
земельної ділянки ОСОБА_3 від 23.01.2014
року, складеного комісією
Новобиківської сільради, встановлено,
що є порушення меж землекористування
між співвласниками земельних ділянок
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Висновком № С-178 судової
земельно-технічної експертизи від
30.06.2014 року встановлено порушення
землекористування власниками суміжних
земельних ділянок, зокрема порушення
меж ОСОБА_4, власником земельної
ділянки розташованої по АДРЕСА_2.
Фактична площа та лінійні розміри
земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 не
відповідають площі та розмірам
зазначеним в Державному акті на право
приватної власності на землю серії IV-ЧН
№ 036925. При співставленні плану
фактичного користування земельними
ділянками АДРЕСА_1 з Державними актами
було встановлено, що є накладання
Державного акту на право приватної
власності на землю серії ЯГ № 867497 від
04.09.2007 року виданого ОСОБА_4 за адресою
АДРЕСА_2 на земельну ділянку площею 0,2498
га, на земельну ділянку ОСОБА_3 у двох
місцях площею 0,0038 га та 0,0036 га. Для
усунення порушення в
землекористуванні ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_1, необхідно перенести огорожу в
бік домоволодіння ОСОБА_4 за адресою
АДРЕСА_2 на такі розміри: по лінії
АДРЕСА_2 на 0,31 м (згідно Державного акту
серії IV-ЧН № 036925 від А до Б), в торці
земельної ділянки на 1,14 м (згідно
Державного акту серії IV-ЧН № 036925 від В
до Г).

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами України
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» №7 від 16.04.2004 р. (далі -
Постанова Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 р.),
рішення органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
перерозподілити землю інакше після
встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості), одержання
власником або землекористувачем
документів, що посвідчують право на
них, та державної реєстрації, не може
бути підставою для припинення права
власності на земельну ділянку або
права користування земельною ділянкою
як повністю, так і частково, оскільки
визначений статтями 140, 141 ЗК перелік
підстав для цього є вичерпним.

Виходячи з позиції Верховного Суду
України вбачається, що Новобиківська
сільська рада порушила норми
земельного законодавства при видачі
відповідачу Державного акту на
земельну ділянку, адже одночасно й
передала частину земельної ділянки
позивача, яка раніше, в 2002 році, була їй
передана належним чином із
встановленням меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості), згідно Акту про
перенесення в натуру меж земельної
ділянки.

Згідно оголошення у газеті «Наше
життя» №46 від 08 листопада 2014 року,
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 867497
виданий на ім»я ОСОБА_4 вважати
недійсним, отже даний
правовстановлюючий документ вже є
недійсним і визнавати його недійсним
повторно в судовому порядку не
потрібно. Тому, позовні вимоги в
частині скасування рішення сесії, на
підставі якого було видано вказаний
Державний акт та визнання недійсним
самого Державного акту задоволенню не
підлягають.

Згідно частини третьої статті 386 ЦК
України, власник, права якого порушені,
має право на відшкодування завданої
йому майнової та моральної шкоди. В п.7
Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», зазначено, що власник
земельної ділянки, права якого
порушено, може вимагати
відшкодування завданої цим моральної
шкоди.

Пунктом 5 ППВСУ від 31.03.1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», зі змінами, визначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи суть позовних вимог,
ступінь вини відповідача, суд не вбачає
підстав для задоволення вимоги
позивача про стягнення з відповідача
моральної шкоди, яка полягала у
душевних стражданнях, оскільки
позивачем не надано жодних доказів, які
б підтверджували завдання їй такої
шкоди.

В силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного,
досліджених в судовому засіданні
доказів, суд приходить до висновку, що
відповідач ОСОБА_4 порушив межі
землекористування власника суміжної
земельної ділянки ОСОБА_3, встановлені
Державним актом на право приватної
власності на землю серії IV-ЧН № 036925 від
11.03.2002 року, розташованої по АДРЕСА_1 а
отже позов в частині повернення та
приведення до належного стану
самовільно зайнятої частини земельної
ділянки належної ОСОБА_3 підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Згідно ч. 3 ст.79 ЦПК України, до витрат,
пов»язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.
Ст. 84 ЦПК України передбачає, що
витрати, пов»язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони.

До складу витрат, пов»язаних і
оплатою правової допомоги, включаються
витрати на оплату праці адвоката або
іншого фахівця у галузі права (гонорар),
а також відшкодування витрат,
зумовлених наданням правової допомоги.
Усі ці витрати повинні перебувати у
безпосередньому причинному зв»язку із
наданням правової допомоги у
конкретній справі. Склад та розмір
витрат, пов»язаних із оплатою правової
допомоги, належить до предмета
доказування у справі. Позивачем надано
квитанцію до прибуткового касового
ордера від 10.02.2014 року про надання
правової допомоги при складанні
позовної заяви в розмірі 700 гривень,
тому ця сума підлягає стягненню з
відповідача.

Керуючись ст.116, 152, 155, 158 Земельного
кодексу України, ст.ст.16,23,328 ЦК України,
ст.ст. 10, 88, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4, власника
земельної ділянки розташованої по
АДРЕСА_2 повернути самовільно зайняту
частину земельної ділянки належної
ОСОБА_3 на праві власності, що
розташована за адресою АДРЕСА_1 площею
0,0038 га та 0,0036 га. відповідно до додатку
№ 2 до висновку № С-178 судової
земельно-технічної експертизи від
30.06.2014 року, зобов»язати ОСОБА_4
привести самовільно зайняту частину
земельної ділянки належної ОСОБА_3 по
АДРЕСА_2 у придатний для використання
стан шляхом перенесення огорожі в бік
домоволодіння ОСОБА_4 за адресою
АДРЕСА_2 на такі розміри: по лінії
АДРЕСА_2 на 0,31 м (згідно Державного акту
серії IV-ЧН № 036925 від А до Б), в торці
земельної ділянки на 1,14 м (згідно
Державного акту серії IV-ЧН № 036925 від В
до Г) відповідно до додатку № 1 до
висновку № С-178 судової
земельно-технічної експертизи від
30.06.2014 року.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 700
(сімсот) гривень в рахунок
відшкодування витрат на правову
допомогу та 243,60 гривень в рахунок
відшкодування судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області через Бобровицький районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Н.О.Булига