Справа № 450/1510/14
Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/6969/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
Ссдової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю позивача ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 22 вересня 2014
року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до Приватного
акціонерного товариства «Львівський
лікеро-горілчаний завод» та просила
визнати незаконним та скасувати наказ
№76-К від 02.06.2014 року про звільнення її з
роботи згідно п.2 ст. 40 КЗпП України,
поновити на посаді інженера-технолога
в ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний
завод», стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу в період з 02.06.2014
року по день постановлення рішення
суду, відшкодувати завдану моральну
шкоду завдану незаконним звільненням у
розмірі 2 000 грн.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 22 вересня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача.
Вважає його незаконним, передчасним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки рішення такими, що не
відповідають встановленим у справі
обставинам.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 Мотивує, що факт
установлення працівникові групи
інвалідності не може бути підставою
для його звільнення з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
за п.2 ст. 40 КЗпП України. У випадку, коли
МСЕК встановлює групу інвалідності,
роботодавець насамперед має вжити
заходів щодо встановлення факту
виявленої невідповідності займаній
посаді чи виконуваній роботі. І для
того, щоб встановити такий факт
роботодавця необхідно керуватися
довідкою до Акта огляду МСЕК. Позивачу
в довідці МСЕК зазначено причину
інвалідності - загальне захворювання,
і взагалі відсутні будь-які висновки
про неможливість виконувати роботу
через станом здоров'я. Позивачці не
встановлено втрату професійної
працездатності. Навіть при підозрі на
професійне захворювання - умови праці
працівника повністю відповідають всім
встановленим нормам та вимогам.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог в повному об»ємі.

В судовому засіданні представник
позивача та позивач доводи
апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача, проти доводів
апеляційної скарги заперечив, просить
рішення суду залишити без змін, як
законне та обгрунтоване.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така підлягає до
задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України, рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
видаючи оскаржуваний наказ про
звільнення позивача, відповідач діяв
на підставі та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
урахуванням всіх можливих заходів для
забезпечення прав позивачки на працю, у
зв'язку з неможливістю за станом
здоров'я виконувати посадові обов'язки,
що повністю спростовує доводи
позивачки та доводить перед судом факт
законності та обґрунтованості
винесеного оскаржуваного наказу про
звільнення позивачки, що в свою чергу
доводить безпідставність позовних
вимог.

Однак погодитись з таким
висновком суду першої інстанції не
можна, оскільки висновки суду не
відповідають обставинам справи, суд
не правильно застосував норми
матеріального закону.

Згідно вимог частини 1ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах з ПрАТ «Львівський
лікеро-горілчаний завод» з 27.07.1981 року
згідно наказу №118.

Наказом №64к від 25.05.1989 року переведена
в оцтовий цех змінним технологом.

Наказом №76-к від 02.06.2014 року, за згодою
профспілкового комітету позивачку
ОСОБА_2 звільнено з посади
інженера-технолога 2 категорії цеху
оцту у зв'язку зі станом здоров'я
відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно оскаржуваного наказу, підставою
для її звільнення стала Довідка МСЕК
серія 10 ААВ №703941 від 29.05.2014 року, акт
відмови від іншої роботи від 30.05.2014 року
та протокол профкому №11 від 02.06.2014 року.

Згідно довідки МСЕК серія 10ААВ №703941
від 29.05.2014 року, ОСОБА_2 встановлено ІІІ
групу інвалідності за загальним
захворюванням та дано висновок про
умови та характер праці «канцелярська
робота»

Відповідно до запиту на складання
санітарно-гігієнічної характеристики
умов праці при підозрі професійного
захворювання (отруєння) поданого
профпатологічним відділенням
Львівської обласної клінічної лікарні
від 04.06.2013 року та актом санітарно
епідеміологічного обстеження від
10.07.2013 року, позивачці встановлено
діагноз: хронічний бронхіт в фазі
субремісії, ДН І ст.., алергічний
риноконюктивіт, ларинготрахеїт,
атопічний дерматит,
вазомоторно-алергічний риніт, що не є
професійним захворюванням.

В силу ст. 21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов»язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов»язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Як роз»яснено в п.18 постанови Пленуму
ВСУ від 6 листопада 1992 року №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з»ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевіряти їх
відповідність законові. Суд не вправі
визнати звільнення правильним
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов'язував звільнення.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку виявлення
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров»я, які перешкоджають
продовженню даної роботи, а так само в
разі відмови у надані допуску до
державної таємниці або скасування
допуску до державної таємниці, якщо
виконання покладених на нього
обов»язків вимагає доступу до
державної таємниці.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП
України звільнення підстав, зазначених
у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Відповідно до п. 21постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» при розгляді
справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП
україни суд може визнати правильним
припинення трудового договору в тому
разі, якщо встановить, що воно
проведено на підставі фактичних даних,
які підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує, і неможливо перевести, за
його згодою, на іншу роботу.

На зазначені положення закону суд
першої інстанції уваги не звернув та не
врахував, що відповідачем не надано
жодного належного та допустимого
доказу, який би підтверджував, що стан
здоров'я ОСОБА_2 впливає на її
продуктивність праці, та те, що остання
не може належно виконувати покладені
на неї трудові обов'язки чи їх
виконання протипоказано за станом
здоров'я, оскільки як зазначено в
судовому рішенні встановлений
позивачці діагноз: хронічний бронхіт в
фазі субремісії, ДН І ст.., алергічний
риноконюктивіт, ларинготрахеїт,
атопічний дерматит,
вазомоторно-алергічний риніт, не є
професійним захворюванням, і жодних
протипоказань у висновку МСЕК не
зазначено, лише рекомендовано
стаціонарне лікування в неврології.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
згідно вказаної вище довідки МСЕК,
вперше третя група інвалідності
позивачці призначена 29.05.2014 року і уже
02.06.2014 року видано оскаржуваний наказ.
При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції представник відповідача
ствердив, що упродовж цього часу до
позивача не було зауважень по роботі,
як не встановлено обставин
перешкоджання продовження позивачем
роботи з врахуванням її стану
здоров»я. Згоди на переведення на
запропоновану іншу роботу позивач не
надала. Інвалідність встановлена на
рік часу. Протипоказань щодо
характеру виконуваної роботи вказана
вище довідка МСЕК не містить і інших
доказів цьому відповідач суду не
надав./а.с.6/

У відповідності до ч.3 ст. 17 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» /№
875-ХІІ від 21.03.1991 року в чинній на момент
розгляду справи редакції/ - відмова в
укладенні трудового договору або в
просуванні по службі, звільнення за
ініціативою адміністрації,
переведення інваліда на іншу роботу
без його згоди з мотивів інвалідності
не допускається, за винятком випадків,
коли за висновком медико-соціальної
експертизи стан здоров»я перешкоджає
виконанню професійних обов»язків,
загрожує здоров»ю і безпеці праці
інших осіб, або продовженню трудової
діяльності чи зміна її характеру та
обсягу загрожує здоров»ю інваліда.

Жодна із зазначених обставин не
знайшла свого підтвердження при
розгляді справи і не відображена у
рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що позивача без достатніх
підстав було звільнено з посади
інженера-технолога 2 категорії цеху
оцту на підставі ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП
України, оскільки відсутні докази, що
в зв»язку із станом здоров»я -
встановленою позивачу інвалідністю
третьої групи у позивача наявні
перешкоди продовженню роботи на
займаній нею посаді.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуваний
наказ є незаконним.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. Тому позивач
підлягає поновленню на посаді.

При винесені рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нежчеоплачуваної роботи.

Враховуючи те, що незаконність
звільнення позивачки встановлена, то
колегія суддів приходить до висновку
про поновлення ОСОБА_2 на роботі на
посаді інженера-технолога в ПрАТ
«Львівський лікеро-горілчаний завод» з
2 червня 2014 року.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України
при винесені рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи,
але не більш як за один рік.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

Із п.5 порядку вбачається, що основою
для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є розрахована
згідно з абз.1 п.8 цього порядку
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз.2 п.8
порядку).

Згідно з довідкою про доходи,
заробітна плата ОСОБА_2 за квітень 2014
року складає 5 033, 28 грн., за травень 2014
року - 4 074,56 грн., що разом становить 9 107
грн. 84 коп. Квітень та травень 2014 року
складає 40 робочих днів. Середньоденна
заробітна плата становитиме 227 грн. 70
коп. /9107, 84:40= 227,70/. Позивач звільнена 2
червня 2014 року, на день ухвалення
рішення Апеляційним судом, кількість
робочих днів становить 118.

Таким чином на користь ОСОБА_2 з
відповідача підлягає стягненню
заробітна плата за час вимушеного
прогулу з 2 червня 2014 року по 17
листопада 2014 року (день винесення
рішення) в розмірі 26 868 грн. 60 коп., що є
сумою без врахування обов»язкових
відрахувань та платежів, які необхідно
провести при виплаті заробітку в
процесі виконання судового рішення.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 у
зв;язку з незаконним звільненням з
роботи була заподіяна моральна шкода,
оскільки порушення її законних прав
призвело до моральних страждань та
вимагало він неї додаткових зусиль для
організації його життя без роботи. З
урахуванням засад виваженності,
розумності та справедливості
моральна шкода підлягає стягненню в
розмірі 500 гривень.

На підставі ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в
сумі 268 грн. 68 коп.

Керуючись ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ст.308, 313, п.1ч.1 ст.314, ст. 315, 317, п.2,4 ст. 367
ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 22 вересня
2014 року скасувати та ухвалити у справі
нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до
Приватного акціонерного товариства
«Львівський лікеро-горілчаний завод»
про визнання незаконним та скасування
наказу, поновлення на роботі,стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний
завод» №76-К від 02.06.2014 року про
звільнення ОСОБА_2, інженера-технологі 2
категорії цеху оцту, з 02.06.2014 року у
зв'язку зі станом здоров»я за п.2 ст. 40
КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді
інженера-технолога 2 категорії цеху
оцту з 2 червня 2014 року.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Львівський
лікеро-горілчаний завод» на користь
ОСОБА_2 середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 2 червня 2014 року по
17 листопада 2014 року, включно в сумі 26 868
грн. 60 коп., що становить суму без
урахування податків та обов'язкових
платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Львівський
лікеро-горілчаний завод» на користь
ОСОБА_2 500 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

В решті в позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Львівський
лікеро-горілчаний завод» на користь
держави судовий збір у сумі 268 грн. 68
коп.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середньої
заробітної плати, за час вимушеного
прогулу в межах платежів за один місяць
допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді