АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1228/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3314/14
Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В. Д.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 30 вересня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вказаним позовом та просила
стягнути з ОСОБА_2 на її користь
неустойку (пеню) за порушення
зобов'язань по сплаті аліментів у
розмірі 73 856,53 грн. та понесені судові
витрати.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що на даний час вона
самостійно утримує двох неповнолітніх
дітей, а відповідач ухиляється від
сплати аліментів за рішенням суду.
ОСОБА_2 є працездатним та має постійне
місце роботи, однак має заборгованість
по сплаті аліментів, між тим одержує
кредити в установах банку, які
використовує не на погашення
заборгованорсті, а на придбання
автомобілів.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 30 вересня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному
обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 73
856,53 грн. неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів на
утримання неповнолітніх дітей.

Вирішено питання про судові витрати.

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2 та просив скасувати
його, а провадження по справі закрити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а саме неврахування відсутності його
вини у несплаті аліментів на утримання
неповнолітніх дітей.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що між сторонами по справі склалися і
існують сімейні правовідносини, які
визначають права та обов'язки матері,
батька і дитини, оскільки від їхнього
шлюбу вони мають дочку ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2, які на час розгляду справи
є неповнолітніми.

На підставі рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 грудня 2010 року з
відповідача до стягнення підлягають
аліменти на користь позивачки на
утримання двох дітей в розмірі 1/3
частини усіх видів його доходів
щомісячно до їх повноліття, проте не
менше, ніж мінімальний розмір,
встановлений законодавством України.
Вказане рішення суду набрало законної
сили та допущене до примусового
виконання.

За ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлені
ці обставини.

Як вбачається з копії розрахунку
заборгованості по аліментам,
складеного державним виконавцем ВДВС
Миргородського МРУЮ Логвин Г.Г., станом
на 01.04.2014 року відповідач заборгував
позивачці по аліментам 9171 гривну 27
копійок (а.с. 10).

Згідно зі ст. 196 ч. 1 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
з грудня 2010 року по березень 2014 року
безпідставно не виплачував аліменти на
утримання своїх неповнолітніх дітей,
що є підставою для стягнення з нього
пені відповідно до розміру несплачених
аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини.

Доводи апелянта щодо відсутності його
вини у виникненні заборгованості по
сплаті аліментів на утримання
неповнолітніх дітей через
ненаправлення ВДВС Миргородського
МРУЮ виконавчого листа за його новим
місцем роботи є неспроможним.

Відповідно до ч.1,2 ст. 14 ЦПК України
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

ОСОБА_2 знав про те, що відповідно до
рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 27 грудня
2010 року з з нього стягнуто аліменти на
утримання неповнолітнії дітей.

При цьому дії ВДВС Миргородського МРУЮ
жодним чином не звільняють відповідача
від виконання обов'язку, покладеного на
нього судом.

Доводи апелянта щодо необхідності
зменшення розміру неустойки з
урахуванням його матеріального стану є
необгрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_2 ні в суді першої, ні в суді
апеляційної інстанції не було надано
доказів, що підтверджують його
матеріальний стан, що виключає
зменшення розміру неустойки з підстав,
визначених ст. 196 ч.2 СК України.

Виходячи з викладеного, доводи
апеляційної скарги про помилковість
судового рішення спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування або зміни
рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 30 вересня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
Л.М. Хіль

Судді
О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: