У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковалевича С.П., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Острозького
районного суду від 03 жовтня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору приватний
нотаріус Острозького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання договору дарування недійсним
, -

в с т а н о в и л
а :

ОСОБА_1 15 липня 2014 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору приватний нотаріус
Острозького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання договору
дарування недійсним.

Рішенням Острозького районного суду
від 03 жовтня 2014 року в задоволенні
даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу.

При цьому покликається на те, що суд не
дослідив і не встановив протягом якого
тривалого часу і які саме дії вчиняла
дочка по догляду за матір"ю та її
утриманню.

Зазначає, що відповідач не здійснювала
догляд за нею. Вона змушена самостійно
вести господарство, утримувати
будинковолодіння. Кошти для цього їй не
виділяє, відбирає пенсію, відключила
газ та телефон.

Вказує, що в майбутньому залишить
нерухоме майно дочці та сину ОСОБА_4 в
рівних долях.

Стверджує, що підписуючи угоду у
нотаріуса вона добросовісно
помилялась відносно природи
правочину, прав і обов'язків сторін
після укладення такого правочину
оскільки продовжувала проживати в
будинку та вести господарство. Щодо
дійсності природи правочину дізналась
зі слів відповідачки навесні 2014 року,
щодо того, що вона вже не є власником
будинковолодіння і це змусило її
звернутися повторно до нотаріуса щодо
роз'яснення укладеного договору.

Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове по суті позовних
вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду
першої інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому просила
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна

скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того, що позивач
не надала жодних доказів на
підтвердження того, що укладений нею
договір з відповідачем був вчинений у
зв'язку з введенням її в оману зі
сторони відповідача.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведені відповідні мотиви та
докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2013 року
між ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_2 був
укладений договір дарування житлового
будинку з надвірними будівлями та
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків ч. 1 ст. 202
ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено право сторони на визнання
правочину недійсним. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України.

Вчинення правочину під впливом обману
передбачено статтею 203 Цивільного
кодексу України як підставу визнання
такого правочину недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування. Якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
то такий правочин визнається судом
недійсним.

Правочин має бути реально спрямований
на виникнення обумовлених ним правових
наслідків, тобто необхідною умовою є
єдність волі і волевиявлення. Обман має
місце тоді, коли одна сторона навмисне
вводить в оману іншу сторону правочину
стосовно природи правочину, прав та
обов'язків. Крім того, обман має місце
тоді, коли сторона правочину заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину або
замовчує їх існування, бо знання яких
може перешкодити здійсненню правочину.

Згідно вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що договір дарування
відповідає вимогам ст. 626, 628, 717 ЦК
України, оскільки між сторонами при
укладенні договорів досягнуто згоди по
усіх істотних умовах договору,
волевиявлення учасників правочину
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі та не було допущено
порушень вимог ст. 203 ЦК України, а тому
підстав для визнання договору
дарування недійсним немає.

Доказів того, що позивач помилялася
щодо обставин, які мають суттєве
значення, або що її було введено в
оману, суду не надано.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позовної вимоги про
визнання договору дарування недійсним
правомірно відмовив і у вимозі про
скасування державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно на ім "я
ОСОБА_2, оскільки така вимога є похідною
від первинної.

З урахуванням викладеного колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку, що судом першої інстанції
були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи, характер
правовідносин, які виникли між
сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із
чим рішення підлягає залишенню без
змін, як ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 11, 303, 304, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду
від 03 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
С.П. Ковалевич

Ю.М. Рожин