АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7987/14
Справа: № 644/6313/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на заочне рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 21 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті
особи: Орджонікідзевський РВ у м.
Харкові ГУ ДМС України в Харківській
області, Харківська міська рада
Харківської області про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказувала на те, що
вона зареєстрована та постійно
проживає в двокімнатній квартирі
АДРЕСА_1, яка була надана їй для
проживання разом зі своїм старшим
сином ОСОБА_4 на підставі обмінного
ордеру № 1448 від 18.05.1975 року. Згодом у
квартирі був зареєстрований молодший
син позивачки ОСОБА_5

Разом із тим, у 1998 році в зв'язку з
вибуттям позивачки з вказаної квартири
основним наймачем житла став ОСОБА_4

У 2002 році вона повторно була
зареєстрована в цій квартирі.

На теперішній час у зазначеній
квартирі разом із позивачкою постійно
мешкає та зареєстрований її молодший
син - ОСОБА_5

Що ж стосується її старшого сина
ОСОБА_4, то останній не мешкає в
квартирі, не цікавиться нею та не
сплачує комунальні платежі з 2002 року,
тобто більше ніж 12 років.

При цьому реєстрація відповідача
ОСОБА_4 в квартирі порушує законні
права позивачки та перешкоджає в
повному обсязі використовувати надане
їй житлове приміщення, оскільки без
згоди ОСОБА_4 вона позбавлена права
вселити в квартиру інших осіб та
зобов'язана самостійно нести тягар з
утримання житла, сплачувати комунальні
послуги, які на сьогоднішній день є
доволі високими, що ускладнює її і без
того скрутне фінансове становище як
пенсіонера.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідач ОСОБА_4 на
протязі близько 12 років не проживає у
квартирі АДРЕСА_1, позивачка ОСОБА_3
просила суд на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК
УРСР визнати останнього таким, що
втратив право користування цим
житловим приміщенням.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_3 підтримав заявлені
нею вимоги в повному обсязі й наполягав
на їх задоволенні.

Представник третьої особи -
Харківської міської ради Харківської
області у судове засідання не з'явився,
проте у своїх письмових запереченнях
на заявлений ОСОБА_3 позов просив
відмовити в задоволенні цього позову,
посилаючись на його безпідставність.

Заочним рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 21 жовтня
2014 року в задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог відмовлено за
їх недоведеністю.

В апеляційній скарзі представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування зазначеного
заочного рішення суду першої інстанції
та ухвалення по справі нового рішення
про задоволення заявлених позивачкою
вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що з боку
позивачки до районного суду було
надано достатньо доказів на
підтвердження заявлених нею позовних
вимог, але суд першої інстанції їх не
врахував, у зв'язку з чим безпідставно
відмовив у задоволенні цих вимог,
пославшись на їх недоведеність.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| встановлює,
що| суд першої інстанції
ухвалив|постановивши| рішення з
додержанням| вимог| матеріального і
процесуального| права.

Не може| бути| скасовано| правильне| по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише| формальних| міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених позивачкою ОСОБА_3
вимог, районний суд повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон їх регулюючий, і
надав їм належну правову оцінку в
судовому рішенні.

При цьому, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що
позивачкою не було надано
переконливих, належних та допустимих
доказів на їх підтвердження.

Судова колегія погоджується з таким
висновком районного суду, оскільки цей
висновок відповідає матеріалам справи
й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Право громадян на житло передбачено ст.
1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК).

Коментована стаття відповідно до ст.ст.
47, 48 Конституції України закріпляє
право громадян на житло, як
найважливіше соціально-економічне
право.

При цьому право на житло, як суб'єктивне
право, тобто таке, що належить
конкретній особі на конкретне жиле
приміщення в будинку відповідного
житлового фонду, виникає в силу
передбачених у житловому
законодавстві юридичних фактів і
отримує свою конкретизацію та
деталізацію у відповідних
правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 ЖК житлове
приміщення надається наймачу та членам
його сім'ї для постійного в ньому
проживання, тобто для використання
його за цільовим призначенням
(задоволення своїх потреб та
розпорядження ним у відповідних межах),
а тому, якщо житлова площа фактично не
використовується у визначених законом
цілях, збереження за відсутньою особою
права користування житловим
приміщенням може не відповідати
призначенню цього права.

Статтею 71 ЖК встановлено, що при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї жиле приміщення
зберігається за ними на протязі 6
місяців.

Якщо ж тимчасова відсутність особи
перевищує шестимісячний строк, наймач,
члени його сім'ї, а також наймодавець
вправі звернутися до суду з позовом про
визнання цієї особи такою, що втратила
право користування житлом.

Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені законом строки,
провадиться у судовому порядку.

Як встановлено по справі, спірним
житлом є неприватизована ізольована
двохкімнатна квартира АДРЕСА_1,
основним наймачем якої згідно з
рішенням спільного засідання
адміністрації та заводського
профспілкового комітету Харківського
тракторного заводу № 33 від 17.03.1998 року є
відповідач ОСОБА_4 (а.с 6).

Як вбачається з довідки дільниці № 46
Комунального підприємства
«Жилкомсервіс», в зазначеній квартирі
зареєстровані позивачка ОСОБА_3 та двоє
її синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 7).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження того,
що відповідач ОСОБА_4 понад встановлені
законом строки без поважних причин не
проживає в зазначеній квартирі, тобто
реального існування підстав,
передбачених ст. 71 ЖК для визнання
відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування житлом, на які
посилалась позивачка ОСОБА_3 в
обгрунтування своїх вимог, матеріали
цивільної справи не містять.

Не представлено таких доказів
позивачкою ОСОБА_3 чи її представником
й до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, приймаючи до уваги
наведе вище, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, обґрунтовано
відмовив у задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог за їх
недоведеністю.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги представника позивачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 про те, що факт відсутності
відповідача ОСОБА_4 у спірному житлі на
протязі більш ніж 12 років
підтверджується актом від 12.06.2014 року,
наданим позивачкою до суду першої
інстанції, то ці доводи апелянта судова
колегія оцінює критично та відхиляє,
позаяк цей акт носить формальний, не
офіційний характер, оскільки складений
за участю самої позивачки, її молодшого
сина ОСОБА_6 та двох нібито сусідів, які
проживають у житловому будинку
АДРЕСА_1, й будь-якою відповідною
посадовою особою
житлово-експлуатаційної організації,
або органу місцевого самоврядування
взагалі не посвідчений.

При цьому судова колегія звертає увагу
й на те, що зазначений акт був предметом
дослідження суду першої інстанції і
знайшов свою належну правову оцінку в
ухваленому судом першої інстанції по
справі рішенні, яке постановлено судом
у відповідності до приписів ст.ст. 10, 11
ЦПК України, виходячи із
основоположного принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, як те вимагає чинне
законодавство.

Інші доводи апеляційної скарги
представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2,
що наведені на її обґрунтування та які
фактично зводяться до незгоди з
ухваленим районним судом по справі
рішенням та його суб'єктивної
переоцінки, є несуттєвими, рішення
суду, прийняте по суті розглянутого
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 21 жовтня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: