Справа № 442/3743/13
Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/5552/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
№ 22-ц/783/5530/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його

представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 червня 2014
року та на додаткове рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 24 червеня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом про
визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 червня 2014
року позов задоволено, визнано ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням цього ж суду від 24
червня 2014 року доповнено резолютивну
частину рішення від 17 червня 2014 року
абзацом (після першого абзацу) текстом
«Стягнути з ОСОБА_3 (ід. Код НОМЕР_1) в
користь ОСОБА_2 114 гривень 70 копійок
судового збору».

Рішення та додаткове рішення оскаржив
ОСОБА_3. В апеляційній скарзі
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
при неповно з'ясованих обставинах
справи. Вказує, що між ним та сім'єю
позивачки постійно виникали та
виникають конфлікти щодо користування
спірною квартирою, а тому причиною
того, що він не має змоги постійно та
вільно знаходитись у спірній квартирі
є неправомірна поведінка позивачки, у
зв'язку з чим він був змушений
тимчасово проживати за іншими
адресами. Також судом не враховано, що
в одній з кімнат ним був зроблений
ремонт, а на підтвердження того, що він
не проживає в спірній квартирі
позивачка надала лише один акт від
22.03.2013 року, хоча для вирішення такої
категорії справ їх необхідно декілька.
Крім того, апелянт зазначає, що він є
основним квартиронаймачем, іншого
житла він не має, а тому вказане рішення
порушує його конституційне право на
житло.

Що ж стосується додаткового рішення, то
апелянт вказує, що таке є похідним від
оскаржуваного ним рішення, а тому також
є незаконним. Просить рішення та
додаткове рішення суду скасувати, та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційні скарги слід відхилити з
врахуванням наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та
задовольняючи позов суд першої
інстанції керувався тим, що ОСОБА_3 з
часу одруження у 1982 році у спірній
квартирі не проживає, оскільки
переїхав проживати в квартиру до своєї
дружини в АДРЕСА_2, однак залишився
зареєстрованим у спірній квартирі, а
тому на підставах, передбачених ст. 71, 72
ЖК України прийшов до висновку проте,
що ОСОБА_3 втратив право на
користування квартирою, оскільки він
дійсно був відсутнім та не проживав у
спірному житловому приміщенні понад
встановлені строки без поважних
причин.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього можу бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно з роз»ясненнями п.п. 10, 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» судам роз'яснено, що у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК України), необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк. Суд може
визнати особу такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, лише
однієї з вказаної позивачем підстави,
передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.
Змінити підставу позову суд вправі
тільки за згодою позивача.

Як вбачається з довідок Комунального
підприємства «ЖЕО» Дрогобицької
міської ради основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1
зазначений ОСОБА_3, також в спірній
квартирі зареєстровані: сестра-ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка у зв»язку з одруженням
змінила прізвище на «ОСОБА_2»,
зареєстрована 05.09.1979 р., дочка сестри -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована
28.03.1989 р. та виписана по заяві 19.04.2002року,
син - ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_4,
зареєстрований 03.03.1992 р.; будинок
АДРЕСА_1 знаходиться на балансі
Комунального підприємства «ЖЕО»,
спірна квартира не приватизована.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про
визнання відповідача втратившим право
на користування спірною квартирою
ОСОБА_2 посилалася на відсутність
відповідача, його не проживання у
квартирі без поважних причини понад
шість місяців, тобто, позов
обґрунтовувала ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, вірно взяв до уваги Акт про
відсутність (не проживання) особи за
місцем реєстрації, складений 22.03.2013 р.
представником КП «ЖЕО» Дрогобицької
міської ради, у якому зазначено, що
ОСОБА_3 з 1982 року і на час обстеження у
квартирі №2 житлового будинку АДРЕСА_1
не проживає; він зареєстрований у даній
квартирі, але ніякої участі в утриманні
житла не приймає, особистих речей та
(або) речей повсякденного використання,
які б йому належали немає. Факт не
проживання за місцем реєстрації
підтвердили сусіди ОСОБА_8(квартира
№37), ОСОБА_9 (квартира №7) та ОСОБА_10
(квартира №5).

Задовольняючи позов суд першої
інстанції взяв до уваги покази свідків,
які підтвердили факт не проживання
ОСОБА_3 у спірній квартирі протягом
тривалого часу.

Судом враховано і ту обставину, що
договори про надання послуг, зокрема,
про надання послуг з газопостачання,
про користування електричною енергією,
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій, в тому числі й щодо
реструктуризації заборгованості
укладені між відповідними
організаціями та ОСОБА_2

Крім того, як встановлено судом ОСОБА_2
є абонентом (платником) з оплати послуг,
які надаються вищевказаними
організаціями у період з 2011 по 2013 роки
та з 1995 по 2005 рік, що підтверджується
відповідними рахунками -
повідомленнями на ім'я позивачки.

Твердження апелянта про те, що він не
набув права на житло - квартиру у якій
проживає разом з дружиною та дітьми, не
спростовують висновків суду про
визнання його втратившим право на
житло з підстав, передбачених ст. ст. 71,
72 ЖК України.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції вірно не взяв до уваги
твердження відповідача про наявність
перешкод у користуванні квартирою,
оскільки такі є голослівними, не
підтверджені належними та допустимими
доказами, до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
квартирою, вселення чи з будь-якими
іншими вимогами, що пов'язані з
користуванням вказаним житловим
приміщенням, не звертався. Відповідач
не надав суду доказів письмового
звернення до органів міліції чи
прокуратури з приводу чинення перешкод
у користуванні квартирою.

При перевірці законності рішення суду
першої інстанції судом апеляційної
інстанції встановлено, що відповідач
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України
не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження фактів
чинення позивачкою чи членами її сім»ї
перешкод у користуванні квартирою.

Факт існування неприязних відносин з
позивачкою, неможливості спільного
проживання протягом тривалого часу,
ОСОБА_3 не доведено, відповідач у суді
апеляційної інстанції, ствердив, що він
після одруження добровільно залишив
квартиру і перейшов проживати у
квартиру, у якій проживала і проживає в
даний час його дружина та діти. Дана
квартиру не є постійним місцем
проживання відповідача, оскільки
визначення зазначеної квартири, як
постійного місця проживання
відповідача, є порушенням прав
власників квартири.

Як вбачається з висновку ДІМ
Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській
області від 25.07.2013 року за наслідками
розгляду заяви ОСОБА_3 щодо чинення
ОСОБА_2 йому перешкод в доступі до його
кімнати в квартирі АДРЕСА_1 та з
відповіді Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у
Львівській області від 02.08.2013 р.,
розгляд заяви припинено та
рекомендовано ОСОБА_3 звернутись до
суду для вирішення порушених в заяві
питань. Слід звернути увагу, що із
заявою до правоохоронних органів
відповідач звернувся лише 16.07.2013 р.,
після пред»явлення ОСОБА_2 позову про
визнання його втративши право на
користування спірною квартирою.

Зважаючи на вищенаведене колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції вірно встановлено, що
оскільки ОСОБА_3 у спірній квартирі
понад встановлені чинним
законодавством строки був відсутній та
не проживав у ній без поважних причин,
хоча згодом й вселився в вказану
квартиру, однак всупереч волі членів
сім'ї, відтак його слід визнати таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням.

Що стосується додаткового рішення, то у
відповідності до п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України
суд, що ухвалив рішення, може за заявою
осіб, які беруть участь у справі чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове
рішення, якщо судом не вирішено питання
про судові витрати.

Як вбачається з рішення суду від 17
червня 2014 року судом не було вирішено
питання про судові витрати, відтак суд,
керуючись ст. 88 ЦПК України, правомірно
вирішив ухвалити додаткове рішення про
стягнення з ОСОБА_3 судових витрат.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, п. 1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,
313, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 червня 2014
року та на додаткове рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 24 червеня 2014
року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.