Дата документу 29.10.2014 Справа № 554/9383/14-ц
Провадження 2/554/2889/2014
Єдиний унікальний номер: 554/9383/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2014 року суддя Октябрського
районного суду м.Полтави Тімошенко Н.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення
коштів,

встановила:

03 липня 2014 року позивач звернувся до
суду із позовною заявою до ФОП ОСОБА_2
про стягнення коштів.

У судове засідання позивач не
з'явилася, направивши до суду заяву про
слухання справи у її відсутність,
позовні вимоги підтримала, наполягала
на задоволенні позову.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, будучи належним чином
повідомленою про час і місце слухання
справи, не повідомила про причини своєї
неявки.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Суддя вважає можливим ухвалити заочне
рішення на підставі ст. 224 ЦПК України.

Позивач проти заочного розгляду справи
не заперечувала.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень ЦПК
розгляд справи здійснюється судом за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Згідно статті 16 Цивільного кодеку
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши подані
сторонами належні та допустимі докази
в їх сукупності, встановивши фактичні
обставини справи, проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини між сторонами, суддя
приходить до висновку про задоволення
позову з наступних підстав.

Суддею встановлено, що між сторонами
08.08.2013 року укладено договір про
надання послуг у сфері права № 13/08/14,
згідно якого ФОП ОСОБА_2 зобов'язалась
надати послуги у сфері права, а саме:
визнати в судовому порядку недійсним
свідоцтво про право на спадщину на
ОСОБА_4 від 25.04.2013 р. на кв. АДРЕСА_1. Того
ж дня позивачем було оплачено суму у
розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.

24.09.2013 року позивач заплатила ще 7000,00
грн., про що було складено доповнення до
договору від 08.08.2013 року № 13/08/14.

Через декілька місяців позивач
дізналася, що дана квартира продана.

На вимогу позивача про повернення
коштів відповідач не реагує.

Після звернення до Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області позивачу стало відомо, що
справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_1, Друга Лубенська
державна нотаріальна контора про
визнання відмови від прийняття
спадщини недійсною, визнання свідоцтва
про право на спадщину не дійсним,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визначення додаткового
строку на прийняття спадщини,
знаходиться у провадженні суду.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20.03.2014
року у задоволенні вказаного позову
відмовлено.

Перед судовим засіданням Апеляційного
суду Полтавської області, яке
відбулося 07.05.2014 року ФОП ОСОБА_2
написала розписку від 07.05.2014 року,
згідно якої при відмові апеляційного
суду в задоволенні апеляційної скарги,
вона зобов'язалась повернути сплачені
кошти до 01.06.2014 року частинами або
повністю однією сумою у розмірі 15 000
(п'ятнадцять тисяч) гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 07.05.2014 року апеляційну
скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7
відхилено, а рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 20 березня 2014 року залишено
без змін.

До цього часу ОСОБА_2 кошти позивачу не
повернуті.

Згідно п. 2.2. Договору якщо Виконавець
не виконує свої обов'язки за цим
Договором, то Виконавець повертає усі
кошти Замовнику.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 623 ЦК України
боржник, що порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані ним
збитки.

Позивач всі умови договору виконала:
надала всю необхідну інформацію,
документи, забезпечила присутність
свідків, була присутня на судових
засіданнях та ін. У свою чергу
відповідач зобов'язання по договору не
виконала, тому повинна повернути всі
отримані нею кошти.

Дії відповідача призвели до того, що
квартиру за частину якої розраховувала
позивач продано, у неї взято грошові
кошти за роботу, яку не було виконано
відповідачем і вона позбавлена
можливості звернутися до суду з тими
самими позовними вимогами.

Позивач постійно відчуває
знервованість, страх за втрачену
квартиру та кошти, які вона заплатила,
напруженість, які відображаються на
особистому житті.

Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 15
000,00 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає в душевних
стражданнях, яких особа зазнала у
зв'язку із знищенням чи пошкодженням
майна і відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

У відповідності з ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167
Цивільного Кодексу України майнова і
моральна шкода, завдана фізичній особі,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала, якщо вона не
доведе, що шкода завдана не з її вини.

Об'єктивно визначити розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди дуже складно, адже психологічний
стан людини не може бути відновлено в
повному обсязі, та і переживання, страх
важко також оцінити.

При цьому зважаючи на те, що
неправомірна поведінка відповідача
триває уже деякий час, жодних методів
для вирішення ситуації, що склалася
остання не застосовувала. Отже,
керуючись засадами розумності та
справедливості, суд вважає за можливе
стягнути моральну шкоду з відповідача
на користь позивача.

Виходячи з вищевикладеного, суддя
задовольняє позов повністю.

Питання судового збору суд вирішує на
підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України,
стягнувши його з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної
частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 8, 51, 124, 129 Конституції
України, ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст. ст.
16, 23, 509, 526, 610, 623, 629, 1167 ЦК України, п. 3
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», ст. ст.
2-11, 58-61, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК
України, суддя

вирішила:

позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про
стягнення коштів, - задовольнити.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму за договором у розмірі 15 000
(п'ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 15 000
(п'ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в сумі 300,00 грн..

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через районний суд шляхом подання
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом за письмовою заявою відповідача,
поданою протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

СуддяН. В. Тімошенко