Справа № 185/3599/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області у складі: головуючого - судді
Врони А.О., при секретарі -
Константіновій К.Г., за участю позивача
- ОСОБА_1, представників позивача -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4,
представника відповідача - ОСОБА_5,
представника відповідачів - ОСОБА_6,
представника третьої особи - ОСОБА_7,
третьої особи - ОСОБА_8, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Павлоград позовну заяву ОСОБА_1 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_9,
треті особи: Павлоградський
міськрайонний центр зайнятості,
Територіальна державна інспекція
праці у Дніпропетровській області, про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах, зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
невиплаченої заробітної плати і
моральної шкоди, та зустрічним позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_8, про
стягнення безпідставно набутої
заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2014 року ОСОБА_10 звернувся до
суду з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9, треті особи:
Павлоградський міськрайонний центр
зайнятості, територіальна державна
інспекція з питань праці у
Дніпропетровській області, в якому
просить поновити строк для звернення
до суду з позовом про встановлення
факту перебування у трудових
відносинах, зобов'язання вчинити певні
дії, стягнення невиплаченої заробітної
плати і моральної шкоди, пропущений з
поважних причин; встановити факт, що з
01.03.2013 року по 16.12.2013 року позивач
працював водієм у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, визнати
недійсними записи в моїй трудовій
книжці, здійснені фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9, в а саме
запис за № 15 « 15.08.2013 року. Прийнятий на
роботу водієм по трудовому договору №
1, зареєстрованому в
Павлоградському міськрайонному центрі
зайнятості 15 серпня 2013 року», за № 16 «
16.12.2013 року. Звільнений з роботи по ст. 38
КЗПп України за власним бажанням»,
зобов'язати фізичну особу-підприємця
ОСОБА_4 занести до моєї трудової книжки
наступний запис: «Прийнятий на роботу
водієм 01 березня 2013 року та звільнений
з роботи за власним бажанням згідно ст.
38 КЗпП України 16 грудня 2013 року»,
стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 заборгованість по заробітній
платі в розмірі 7796,12 грн., стягнути з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
спричинену моральну шкоду в розмірі 2000
грн., стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9 спричинену
моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Позов мотивовано тим, що 01 березня 2013
року позивач влаштувався водієм до
фізичної-особи підприємця ОСОБА_4,
надав ФОП ОСОБА_4 оригінал своєї
трудової книжки, копію паспорту та
ідентифікаційного номеру, які в
подальшому знаходились останнього. ФОП
ОСОБА_4 пообіцяв офіційно оформити
трудові відносини та зареєструвати
трудовий договір у державній службі
зайнятості. З цього ж дня позивач
фактично приступив до роботи у ФОП
ОСОБА_4 і виконував її по 16 грудня 2013
року. Відповідно до умов укладеного між
ними договору заробітна плата повинна
була нараховуватись по денному графіку
- 120 грн., по добовому графіку - 160 грн.
ремонт - 50 грн. За весь час роботи у
відповідача позивачу було нараховано
та сплачено заробітну плату: за
березень 2013 року - нараховано 2850,00 грн.,
сплачено 2850,00 грн.; за квітень 2013 року -
нараховано 1800,00 грн., сплачено 1800,00 грн.;
за травень 2013 року - нараховано 1450,00
грн., сплачено 1450,00 грн.; за червень 2013
року - нараховано 2980,00 грн., не сплачено;
за липень 2013 року - нараховано 2250,00 грн.,
не сплачено; за серпень 2013 року -
нараховано 2220,00 грн., сплачено 2000,00 грн.;
за вересень 2013 року - нараховано 2780,00
грн., сплачено 2780 грн.; за жовтень 2013
року - нараховано 2650,00 грн., не сплачено;
за листопад 2013 року - нараховано 3020 грн.,
не сплачено; за грудень 2013 року -
нараховано 2956,12 грн., сплачено 6280 грн.,
всього заборгованість по заробітній
платі складає 7796, 12 грн. У зв'язку з
несвоєчасною і не в повному обсязі
виплатою заробітної плати зі сторони
ФОП ОСОБА_4 у грудні 2013 року позивач
вирішив звільнитись. Однак, при
звільненні не отримав усіх виплат,
оскільки ФОП ОСОБА_4 відмовився від
здійснення виплати заборгованості по
заробітній платі. У зв'язку з цим в
січні 2014 року позивач звернувся до
Павлоградської міжрайонної
прокуратури з відповідною заявою щодо
невиплати в повному обсязі заробітної
плати, відповідно до якої
Територіальна державна інспекція з
питань праці у Дніпропетровській
області здійснила позапланову
перевірку ФОП ОСОБА_4 Крім того, в ході
цієї перевірки тільки в січні 2014 року
ФОП ОСОБА_4 позивачу була повернута
трудова книжка. При отриманні трудової
книжки позивач дізнався, що в ній були
зроблені записи за № 15, що з 15.08.2013 року
по 16.12.2013 року, позивач прийнятий водієм
не до ФОП ОСОБА_4, а до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9, по трудовому
договору № 1, зареєстрованому в
Павлоградському міськрайонному центрі
зайнятості 15.08.2013 року, та за № 16, що з
16.12.2013 року я був звільнений з роботи за
ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.
Діями відповідачів позивачу була
спричинена моральна шкода. Так, в
результаті спільних протиправних дій
відповідачів позивач не мав можливості
тривалий час влаштуватись на роботу,
оскільки в трудовій книжці зроблений
невірний запис, на який одразу ж
звертають увагу потенційні
роботодавці як на мою особисту
характеристику. Крім того, майже місяць
позивач взагалі не мав змогу отримати
від ФОП ОСОБА_4 свою трудову книжку, що
заважало мені шукати роботу, був
вимушений звертатись до
правоохоронних органів та державних
організацій з метою захисту своїх прав,
постійно нервував, хвилювався, що
продовжується і до даного часу.

Згідно зустрічного позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
фізична особа-підприємець ОСОБА_4
просить стягнути зі ОСОБА_1 на його
користь 10511,47 грн. безпідставно набутої
заробітної плати та платежів.

Зустрічний позов мотивовано тим, що
01.03.2013 року до ФОП ОСОБА_4 з проханням
працевлаштування звернувся ОСОБА_1,
позивач, ФОП ОСОБА_4, погодився і
запропонував відповідачу, ОСОБА_1,
06.03.2013 року з'явитись до
Павлоградського міськрайонного центру
зайнятості для укладання відповідної
угоди на умовах 1200 грн. за повний
відпрацьований місяць, працівник
зобов'язувався виконувати роботу водія
автобуса, здійснюючи поїздки по
встановленим маршрутам згідно
шляхових листів. Але, 06.03.2013 року в
міськрайонний центр зайнятості ОСОБА_1
не з'явився, а запропонував, що в зв'язку
з тим, що він пенсіонер і це не порушить
його право на пенсійне забезпечення,
отримувати всі нараховані кошти, які
підлягають сплаті крім заробітної
плати до Пенсійного фонду України та
сплати прибуткового податку тощо.
Трудову книжку від ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_4 не
отримував. Таким чином, у ОСОБА_1
залишилась надлишково сплачена
заробітна плата, яка частково
підлягала сплаті до державних
загальнообов'язкових фондів, та в
бюджет держави, борг за працівником
складає 10511,47 грн., які підлягають
стягненню судом як безпідставно
отримані ОСОБА_1 грошові кошти. В даному
випадку мала місце рахункова помилка з
боку ФОП ОСОБА_4, яка полягала в тому, що
ФОП ОСОБА_4 помилково віддавав ОСОБА_1
всі гроші які підлягали відшкодуванню
державі або в Пенсійний фонд України.
Зі свого боку ОСОБА_1 діяв
недобросовісно і добровільно не
сплачував прибутковий податок, не
сплачував внесок до Пенсійного фонду
інші загальнообов'язкові фонди (не
вносив єдиний соціальний внесок).

В судовому засіданні позивач та його
представники просили позов
задовольнити в повному обсязі, в
задоволенні зустрічного позову
відмовити.

В судовому засіданні відповідач,
представники відповідачів просили
відмовити в задоволенні позову,
представник відповідачів не
заперечував внести запис до трудової
книжки позивача про його роботу у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з
01.03.2013 року до 15.08.2013 року, просили
зустрічний позов задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
Павлоградського міськрайонного центру
зайнятості при вирішенні справи
покладалась на розсуд суду.

Представник територіальної державної
інспекції з питань праці у
Дніпропетровській області в судове
засіданні не з'явився, про дату час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, представника
Павлоградського міськрайонного центру
зайнятості, дослідивши письмові
докази, що містяться в матеріалах
справи, суд приходить до висновку про
необхідність задоволення позову
частково виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 15 серпня 2013
року ОСОБА_10 та фізична
особа-підприємець ОСОБА_9 уклали
договір між працівником (ОСОБА_1) і
фізичною особою, яка використовує
найману працю (фізична
особа-підприємець ОСОБА_9.), згідно умов
якого фізична особа зобов'язується
оплачувати працю працівника в розмірі
1200 грн., але не менше мінімальної
заробітної плати за повний
відпрацьований місяць. Пунктом 14
вищевказаного договору встановлено, що
договір складений у трьох автентичних
примірниках, один з яких перебуває у
фізичної особи, другий - у працівника,
третій - у державній службі зайнятості,
яка здійснила реєстрацію трудового
договору. Вказаний договір
зареєстровано в Павлоградському
міськрайонному центрі зайнятості 15
серпня 2013 року за № 1 та містить
підписи сторін: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9 та ОСОБА_1 15
серпня 2013 року.

Згідно особистої заяви ОСОБА_1 від 16
грудня 2013 року, адресованої директору
ОСОБА_9, позивач просить звільнити його
за власним бажанням.

В судовому засіданні позивач пояснював
суду, що сумнівається в тому, чи його
підпис міститься на вказаному
трудовому договорі, заяві від 16.12.2013
року.

Судом було роз'яснено позивачу та його
представникам право на звернення до
суду з клопотанням про призначення
судової почеркознавчої експертизи для
встановлення відповідності підпису,
який міститься на договорі від 15.08.2013
року, заяві від 16.12.2013 року, підпису
позивача. Проте позивач та його
представники вказаним правом не
скористались.

Трудовий договір від 15.08.2013 року,
укладений між ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9, містить
запис про розірвання трудового
договору сторонами 16 грудня 2013 року та
підписи фізичної особи-підприємця
ОСОБА_9 та ОСОБА_1 після цього запису.

Як вбачається із записів в трудовій
книжці позивача, яка була оглянута в
судовому засіданні, позивач 15.08.2013 року
прийнятий на роботу водієм по
трудовому договору до ФОП ОСОБА_9, а
16.12.12013 року звільнений за ст.38 КЗпП
України за власним бажанням.

Згідно довідки Павлоградського
міськрайонного центру зайнятості від
13.05.2014 року №1561, надана ОСОБА_1 в тому, що
він в Павлоградському міськрайонному
центрі зайнятості зареєстрував
трудовий договір з ФОП ОСОБА_9 15 серпня
2013 року, трудовий договір знято з
реєстрації 16.12.2013 року.

Відповідно до ст.24-1 Кодексу законів про
працю України у разі укладення
трудового договору між працівником і
фізичною особою фізична особа або за
нотаріальним дорученням уповноважена
нею особа повинна у тижневий строк з
моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати
укладений у письмовій формі трудовий
договір у державній службі зайнятості
за місцем свого проживання у порядку,
визначеному центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сферах
трудових відносин, соціального захисту
населення.

Проте позивач в позові просить
встановити факт його роботи водієм у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з
01.03.2013 року по 16.12.2013 року.

Згідно дорожніх листів автобуса
незагального користування Кароса,
державний номер НОМЕР_1, від 29.10.2013 року,
30.08.2013 року, 29.08.2013 року, 30.09.2013 року,
30.11.2013 року, 01.12.2013 року, дорожні листи
були видані фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9 водію
ОСОБА_1.

Згідно дорожніх листів автобуса
незагального користування Кароса,
державний номер НОМЕР_1, від 05.04.2013 року,
04.04.2013 року, 03.04.2013 року, 02.04.2013 року,
01.04.2013 року, 17.05.2013 року, 16.05.2013 року,
15.05.2013 року, 14.05.2013 року, 11.05.2013 року,
01.08.2013 року, 02.08.2013 року, 03.08.2013 року,
04.08.2013 року, 05.08.2013 року, 06.08.2013 року,
07.08.2013 року, 09.08.2013 року, 10.08.2013 року,
11.08.2013 року, 12.08.2013 року, 13.08.2013 року,
14.08.2013 року, 01.06.2013 року, 02.06.2013 року,
03.06.2013 року, 04.06.2013 року, 05.06.2013 року,
01.03.2013 року, 02.03.2013 року, 03.03.2013 року,
04.03.2013 року, 05.03.2013 року, 01.07.2013 року,
02.07.2013 року, 03.07.2013 року, 04.07.2013 року,
05.07.2013 року, дорожні листи були видані
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
водію ОСОБА_1.

Кожен з дорожніх листів містить
відмітку «ФОП ОСОБА_9 Виїзд дозволено».

Згідно договору від 25 грудня 2012 року,
який укладено між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9, перевізник,
ФОП ОСОБА_4, приймає на себе
зобов'язання надавати транспортні
послуги з перевезення працівників ВАТ
«Павлоградвугілля» ФОП ОСОБА_9 як
субпідрядна організація, а замовник,
ФОП ОСОБА_9, зобов'язується прийняти та
оплатити надані перевізником
транспортні послуги. Згідно п.1.2
вказаного договору транспортний засіб
- Кароса, державний номер НОМЕР_1.

Як вбачається зі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу,
власником автомобіля Кароса, державний
номер НОМЕР_1, є ОСОБА_11, яка згідно
довіреності від 13 квітня 2012 року
уповноважила ОСОБА_4, ОСОБА_12
розпоряджатися від її імені, а також
керувати транспортним засобом марки
Кароса, державний номер НОМЕР_1.

Жоден з дорожніх листів не містить
підпису позивача, проте згідно
пояснень позивача в судовому
засіданні, він дорожні листи не
підписував, проте фактично до роботи
приступав, вказаний факт сторонами по
справі не заперечувався.

Факт роботи позивача у ФОП ОСОБА_4 з
01.03.2013 року по 15.08.2013 року, відповідачами
також не заперечувався. Відповідачем,
ФОП ОСОБА_4 було надано суду трудовий
договір від 06.03.2013 року з підписом ФОП
ОСОБА_4, проте без підпису позивача,
який, згідно пояснень, наданих
представником відповідачів в судовому
засіданні, не був підписаний, оскільки
позивач не з'явився до Павлоградського
міськрайонного центру зайнятості.

Виходячи з вищенаведеного, суд
приходить до висновку про необхідність
задоволення позовних вимог в частині
встановлення факту роботи позивача у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з
01.03.2013 року по 15.08.2013 року, оскільки
вказаний факт підтверджено
матеріалами справи та поясненнями
сторін та їх представників, наданих в
судовому засіданні.

При цьому, суд не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог щодо
встановлення факту роботи позивача у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з
15.08.2013 року по 16.12.2013 року та визнання
недійсними записів в трудовій книжці
позивача, здійснені фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9, за №15 «
15.08.2013 року. Прийнятий на роботу водієм
по трудовому договору № 1,
зареєстрованому в Павлоградському
міськрайонному центрі зайнятості 15
серпня 2013 року», за №16 « 16.12.2013 року.
Звільнений з роботи по ст.38 КЗпП
України за власним бажанням», оскільки
згідно трудового договору, який на час
розгляду справи недійсним не
визнавався, позивач працював в цей час
у фізичної особи-підприємця ОСОБА_9.

Стосовно вимог позивача про стягнення
на його користь заборгованості з
заробітної плати в розмірі 7796,12 грн. з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відомості про отримання позивачем
грошових коштів за грудень, липень,
червень, травень, квітень, березень,
серпень, вересень 2013 року, копії яких
долучено до матеріалів справи, містять
підпис позивача про отримання грошей.

В судовому засіданні позивач пояснював
суду, що сумнівається в тому, чи його
підписи містяться на вказаних
відомостях.

Судом було роз'яснено позивачу та його
представникам право на звернення до
суду з клопотанням про призначення
судової почеркознавчої експертизи для
встановлення відповідності підписів
позивача, які містяться на відомостях,
підпису позивача. Проте позивач та його
представники вказаним правом не
скористались.

В судовому засіданні було допитано
свідка, ОСОБА_8, яка пояснила суду, що
отримувала гроші і з чоловіком, і сама
за нього, в чому і розписувалась, в
березні 2013 року отримала з чоловіком 2850
грн., в квітні отримали 1800 грн., в травні
- 1450 грн., в червні 2013 року - не заплатили,
в липні 2013 року - 2250 грн., в серпні 2013
року - 2000 грн., в вересні 2013 року - 2780 грн.,
за жовтень, листопад та грудень 2013 року
отримала сама за чоловіка 5280 грн., проте
розписалась за 6280 грн., оскільки їй
вказали, що раніше ОСОБА_1 отримав 1000
грн.

Відповідно до ч.4 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Згідно постанови Павлоградського
міськрайонного суду від 07 квітня 2014
року встановлено, що згідно протоколу
про адміністративне правопорушення
від 05.03.2014 року вбачається, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_9 порушив
вимоги ст.29, ч.1 ст.65, ст.106, ст.108, ст.113,
ст.47, ст.83, ст.110, ст.115, ст.116 КЗпП України,
ч.1 ст.24, ст.30 Закону України «Про оплату
праці».

Згідно постанови Павлоградського
міськрайонного суду від 24 березня 2014
року встановлено, що в діях ОСОБА_4
міститься склад адміністративного
правопорушення, а саме передбачений ч.1
ст.41 КУпАП - порушення вимог
законодавства про працю та охорону
праці.

Розмір оплати праці ОСОБА_1 вказано
територіальною державною інспекцією з
питань праці у Дніпропетровській
області тільки згідно звернення
позивача, тобто за його особистими
поясненнями, з його слів. Постановою
Павлоградського міськрайонного суду
від 24 березня 2014 року розмір оплати
праці ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_4 не
встановлено також.

При розгляді справи судом не
встановлено жодних доказів наявності
домовленості позивача та відповідача,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, про
розмір заробітної плати позивача,
відсутність будь-яких домовленостей з
цього приводу підтверджена також
сторонами по справі в судовому
засіданні.

Дохід, який отримав позивач за час
роботи становив більше ніж мінімальна
заробітна плата, встановлена законом
України (з 01 січня по 30 листопада2013 року
- 1147грн, з 01 по 31 грудня 2013 року - 1218 грн.).

Таким чином, суд приходить до висновку
про необхідність відмови позивачу в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 заборгованості з заробітної
плати в розмірі 7796,12 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до частин 1,2 ст. 23 Цивільного
кодексу України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України
встановлює, що суд розглядає справу за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів, наданих сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, суд приходить до висновку про
необхідність відмови позивачу в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідачів на його
користь моральної шкоди.

Зважаючи на звернення позивача до
територіальної державної інспекції з
питань праці у Дніпропетровській
області в лютому та березні 2014 року, а
також враховуючи, що згідно з ч.2 ст.233
Кодексу законів про працю України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком,
суд вважає, що позивачем не пропущено
строк звернення до суду з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатись про
порушення своїх прав.

Згідно зустрічного позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
фізична особа-підприємець ОСОБА_4
просить стягнути зі ОСОБА_1 на його
користь 10511,47 грн. безпідставно набутої
заробітної плати та платежів, що
прирівнюються до неї на підставі
ст.ст.1212-1215 Цивільного кодексу України
та ст.18 Податкового кодексу України.

Відповідно до ст.18 Податкового кодексу
України податковим агентом визнається
особа, на яку цим Кодексом покладається
обов'язок з обчислення, утримання з
доходів, що нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику, та
перерахування податків до
відповідного бюджету від імені та за
рахунок коштів платника податків.
Податкові агенти прирівнюються до
платників податку і мають права та
виконують обов'язки, встановлені цим
Кодексом для платників податків.

Обов'язок щодо перерахування
обов'язкових до сплати податків та
зборів до бюджету покладається саме на
податкового агента, тобто в даному
випадку на роботодавця, фізичну
особу-підприємця ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст.1215 ЦК України не
підлягає поверненню безпідставно
набуті: заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача;
інше майно, якщо це встановлено
законом.

Тобто, заробітна плата, що виплачена
добровільно і отримана безпідставно,
не підлягає поверненню, крім випадків,
коли вона була виплачена в результаті
рахункової помилки роботодавця або
недобросовісності з боку набувача.

Оскільки судом не встановлено жодних
доказів наявності домовленості
позивача та відповідача, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, про розмір
заробітної плати позивача, відсутність
будь-яких домовленостей з цього
приводу підтверджена також сторонами
по справі в судовому засіданні, у суду
немає можливості встановити наявність
або відсутність рахункової помилки
роботодавця або недобросовісності з
боку набувача.

При розгляді справи судом не
встановлено законних підстав для
повернення роботодавцю, фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 10511,47 грн.
набутої ОСОБА_1 заробітної плати та
платежів, що прирівнюються до неї, як
просить суд фізична особа-підприємець
ОСОБА_4

Виходячи з вищенаведеного, суд
приходить до висновку про необхідність
задоволення позову ОСОБА_1 частково та
відмови в задоволенні зустрічного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст.10,11,131,209,212,214-215,218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9, треті особи:
Павлоградський міськрайонний центр
зайнятості, Територіальна державна
інспекція праці у Дніпропетровській
області, про встановлення факту
перебування у трудових відносинах,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення невиплаченої заробітної
плати і моральної шкоди - задовольнити
частково.

Встановити факт роботи ОСОБА_1 водієм у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з 01
березня 2013 року по 15 серпня 2013 року.

В іншій частині позову ОСОБА_1 -
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_8, про
стягнення безпідставно набутої
заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
його проголошення апеляційної скарги.

Рішення в повному обсязі складено 23
червня 2014 року.

Суддя
А. О. Врона