1326/3851/2012;№
У Х В А Л А

судового засідання

27.11.2014 року
Франківський районний суд м. Львова у
складі:

головуючого - судді

Козюренко Р.С.

при
секретарі
Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові в залі суду скаргу
ОСОБА_1 з участю відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області та державного виконавця
підрозділу примусового виконання
рішень Управління ДВС ГУЮ у Львівській
області про визнання незаконною та
скасування постанови про повернення
виконавчого документа від 11.10.2011 року,
визнання бездіяльності посадових осіб
неправомірною, зобов’язання виконати
рішення суду та стягнення моральної
шкоди, -

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до суду із скаргою,
уточнивши її, в якій просить визнати
незаконною та скасувати постанову про
повернення виконавчого документа від
11.10.2011 року, визнати бездіяльність
посадових осіб Управління ДВС ГУЮ у
Львівській області неправомірною,
зобов’язати виконати рішення суду про
стягнення 2000 гривень та стягнути
заподіяну моральну шкоду в розмірі
25000,00 гривень. Свою скаргу мотивує тим,
що спірна постанова є неправильною та
передчасною, оскільки посилання
державного виконавця не грунтуються на
вимогах ЗУ «Про виконавче
провадження», а тому такий висновок
державного виконавця вважає
незаконним та просить скасувати
постанову про повернення виконавчого
документу стягувачеві від 11.10.2011 року.
Крім того, скаржник покликається на те,
що протягом тривалого часу був
безробітним, а повна бездіяльність
працівників виконавчої служби по
стягненню коштів, ставила ОСОБА_1 в
принизливе становище, а відтак завдала
моральної шкоди, яку оцінює у 25000,00
гривень.

Скаржник ОСОБА_1 та державний
виконавець в судове засідання не
з’явилися. Відповідно до вимог ст.386
КПК України, суд вважає за можливе
провести розгляд справи у відсутності
учасників процесу, виходячи з
достатності доказів по справі.

Дослідивши матеріали справи у їх
сукупності, суд приходить до
переконання, що скаргу слід
задовольнити частково.

Судом встановлено, що постановою
державного виконавця підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області від 11.10.2011 року у зв’язку із
відсутністю коштів та майна на які можу
бути звернено стягнення, повернуто
виконавчий лист №2-244 виданого 19.08.2009
року Франківським районним судом м.
Львова про стягнення з Франківського
відділу державної виконавчої служби
Львівського управління юстиції на
користь ОСОБА_1 2000 гривень.

Статтею 19 Конституції України
зазначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи повинні діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст.1 Закону України
«Про виконавчу службу» виконавче
провадження це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюють на підставах, у спосіб та в
межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України
«Про виконавче провадження», примусове
виконання рішень державною виконавчою
службою здійснюється на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом. Частина друга в п.1 та п.2
передбачає, що державною виконавчою
службою підлягають виконанню такі
виконавчі документи, як виконавчі
листи, що видаються судами та ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних та
кримінальних справах у випадках
встановлених законом.

Згідно змісту ст.5 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов’язаний вживати
заходи примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Згідно роз’яснень Пленуму ВСУ (п.15
ППВСУ від 26 грудня 2003 року №14 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження»), при
виконанні рішень про стягнення
грошових коштів, державний виконавець
згідно зі ст.50 Закону України «Про
виконавче провадження» у першу чергу
звертає стягнення на кошти боржника в
гривнях та іноземній валюті, інші
цінності, і лише за відсутності у
боржника коштів і цінностей – на
належне йому інше майно, за винятком
того, на яке згідно із законом не може
бути звернено стягнення. Стягнення на
нерухоме майно (будинок, квартиру,
приміщення, земельну ділянку)
звертається за відсутності у боржника
достатніх коштів чи рухомого майна з
додержанням правил ст.62 Закону України
«Про виконавче провадження».

Як вбачається зі змісту п. 18 Постанови
№6 Пленуму Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», виходячи
зі змісту статті 387 ЦПК, у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов’язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути допущені порушення
або іншим шляхом поновлює його
порушені права чи свободи. Наприклад,
суд може зобов’язати державного
виконавця або іншу посадову особу
державної виконавчої служби здійснити
певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав.

Таким чином, подана скарга ОСОБА_1 в
частині скасування постанови та
визнання бездіяльності посадових осіб
неправомірною є обґрунтованою та
підставною, а тому постанову
державного виконавця підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області від 11.10.2011 року слід скасувати,
однак визнати бездіяльність
неправомірною лише державного
виконавця, котрий розпочав виконавче
провадження, оскільки в силу вимог ч.2
ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження»
примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, а не посадові особи
Управління ДВС ГУЮ у Львівській
області в цілому.

Між тим, у задоволенні вимоги про
визнання постанови незаконною слід
також відмовити, оскільки така вимога
не передбачена 387 ЦПК України.

Крім того, скаржник ОСОБА_1 просить
зобов’язати посадові особи Управління
ДВС ГУ юстиції у Львівській області
виконати рішення суду про стягнення 2000
гривень, однак така вимога не підлягає
до задоволення, оскільки виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
Законі України «Про виконавче
провадження», що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів, при цьому застосовуючи
заходи примусового виконання рішень,
передбачені ст. 32 згаданого Закону,
натомість ОСОБА_1 не конкретизовані
заходи примусового виконання рішення,
які необхідно вчинити державному
виконавцю для усунення допущених
порушень на думку скаржника, а відтак
суд позбавлений можливості дати
правову оцінку такій вимозі.

Між тим, п.20 Постанови №6 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах»
передбачено, що у разі заявлення у
скарзі вимог про право (наприклад, про
захист гідності, честі та ділової
репутації, відшкодування шкоди,
завданої рішеннями, діями або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби) в їх прийнятті має
бути відмовлено на підставі п.1 ч.2 ст.122,
ст.383 ЦПК, а відтак у задоволенні вимоги
про стягнення з Головного управління
юстиції у Львівській області на
користь ОСОБА_1 моральної шкоди в
розмірі 25000,00 гривень слід відмовити.

Разом з тим, ОСОБА_1 просить стягнути
судові витрати, однак не вказав суму
таких та підстави для задоволення, а
відтак така вимога підлягає лише до
часткового задоволення. Так в силу
вимог ст.79, ст.388 ЦПК України слід
стягнути судові витрати в сумі 36
гривень, як такі що підтверджені
квитками на автобус від 30.07.2014 року
(«Ходорів-Львів» та «Львів-Ходорів») та
перебувають у причинному зв’язку із
судовим засіданням, що відбулось 30.07.2014
року. В решті витрат, слід відмовити,
оскільки такі не підтверджують дати їх
використання. Крім того, квитанції щодо
судового збору скаржником сплачені
19.12.2011 року на рахунок Галицького
району м. Львова, натомість останній
звернувся 07.05.2012 року до Франківського
районного суду м. Львова, а квитанції
щодо витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи згідно
Закону України «Про судовий збір»
починаючи з 01.11.2011 року не сплачуються.

З наведених міркувань, керуючись
ст.ст.10, 60, 122, 209, 212, 387 ЦПК України, ЗУ
«Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

скаргу ОСОБА_1 з участю відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області та державного виконавця
підрозділу примусового виконання
рішень Управління ДВС ГУЮ у Львівській
області про визнання незаконною та
скасування постанови про повернення
виконавчого документа від 11.10.2011 року,
визнання бездіяльності посадових осіб
неправомірною, зобов’язання виконати
рішення суду та стягнення моральної
шкоди – задоволити частково.

Постанову державного виконавця
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області ОСОБА_2 від 11.10.2011
року ВП№25000968 – скасувати.

Визнати бездіяльність державного
виконавця підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області ОСОБА_2 неправомірною.

Стягнути з Головного управління
юстиції у Львівській області на
користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові
витрати в сумі 36 гривень.

В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя

Р.С. Козюренко