У Х В А Л А

27.11.2014 р.
м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд
Вінницької області в складі:

головуючого судді - Камінського
В.П.

за участю секретаря - Яковець К.В.,

старшого державного виконавця ВДВС
ЖМУЮ - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Жмеринка подання
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Жмеринського міськрайонного
управління юстиції ОСОБА_1, погоджене
начальником відділу ОСОБА_2 про
тимчасове обмеження особи (боржника)
ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В
И В:

Старший державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Жмеринського міськрайонного
управління юстиції ОСОБА_1 звернувся до
суду з поданням про тимчасове
обмеження особи (боржника) ОСОБА_3 у
праві виїзду за межі України, в якому
просить тимчасово обмежити боржника
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, реєстраційний номер облікової
картки платника податків НОМЕР_1,
жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 у виїзді за межі
України до виконання ним зобов’язань.
В обґрунтування подання про тимчасове
обмеження особи (боржника) у праві
виїзду за межі України вказує, що у
відділі державної виконавчої служби
Жмеринського міськрайонного
управління юстиції 09.12.2011 року відкрито
виконавче провадження на підставі
виконавчого листа №2-1271/2011 від 31.10.2011
року, виданого Жмеринським
міськрайонним судом Вінницької
області 25.11.2011 року, про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на
утримання неповнолітніх дітей:
Максима, ІНФОРМАЦІЯ_3, Олександра,
ІНФОРМАЦІЯ_4 та Анастасії ІНФОРМАЦІЯ_5 у
розмірі 400 грн. на кожну дитину до їх
повноліття. Виконавче провадження
відкрито 09.12.2011 року. З жовтня 2012 року
боржник не здійснив жодної проплати.
Відповідно до повідомлень, які
надійшли до відділу ДВС з
реєстраційних установ, майно належне
боржнику відсутнє.

У судовому засіданні старший державний
виконавець Цвень Р.О. подання
підтримав, просив його задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України суд
негайно розглядає подання про
тимчасове обмеження боржника –
фізичної особи або керівника
боржника – юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1,
дослідивши матеріали подання,
матеріали виконавчого провадження
номер за ЄДРВП: 30289223, суд вважає, що
подання необґрунтоване та не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Закон України «Про
судоустрій і статус суддів» визначає
правові засади організації судової
влади та здійснення правосуддя в
Україні з метою захисту прав, свобод та
законних інтересів людини і
громадянина, прав та законних
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави згідно з принципом
верховенства права, закріпленим ст. 8
Конституції України.

Право кожного на справедливий розгляд
його справи судом, встановлений
законом, при вирішенні спору щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру передбачено п.1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка підлягає
застосуванню відповідно до ст. 9
Конституції України та ст.ст. 2,8 ЦПК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої фізична особа має право на
свободу пересування. Фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих
немайнових прав фізичної особи, а саме
до особистих немайнових прав, що
забезпечують природне існування
фізичної особи (гл. 21 ЦК). Відповідно до
ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права
тісно пов'язані з фізичною особою.
Фізична особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України". Положеннями ст. 6
цього Закону встановлено, що
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі
паспорта, або громадянинові України,
який має паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон, зокрема,
у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5);

- якщо щодо нього подано цивільний
позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» -
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

У Судовій практиці Верховного суду
України у щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України йдеться про те, що
вирішення судами питання про обмеження
у виїзді за межі України можливе тільки
у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК, та за
поданням державного виконавця на
підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV у
зв'язку з ухиленням

боржника від виконання судового
рішення чи рішення іншого органу, що
перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6
Закону № 3857-XII).

Згідно з ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання
про тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

За змістом наведених вище норм чинного
законодавства тимчасове обмеження
боржника у праві виїзду за межі України
є винятковим заходом обмеження
особистої свободи фізичної особи, який
застосовується при наявності
достатніх підстав вважати, що така
особа ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на неї
відповідним судовим рішенням, і саме з
цією метою має намір та реальну
можливість вибути за межі України.

Сама по собі наявність заборгованості
по виконанню рішення суду без
встановлення обставин, які б свідчили
про ухилення боржника від виконання
рішення, тобто дій або бездіяльності
боржника, які полягають у навмисному
або іншому свідомому невиконанні ним
зазначених обов'язків, не є підставою
для застосування зазначених санкцій.

Однак, державним виконавцем не
наведено жодних обставин та не подано
будь-яких доказів, які дійсно свідчили
б про цілеспрямоване ухилення боржника
від виконання покладених на нього
судовим рішенням зобов'язань та його
намір вибути за межі України з цією
метою, а лише констатовано факт
заборгованості по аліментам.

В матеріалах справи та дослідженого
виконавчого провадження – номер за
ЄДРВП: 30289223, відкритого 09.12.2011 року
(Боржник ОСОБА_3М.), також відсутні дані
про те, що копія постанови про
відкриття виконавчого провадження
направлялась боржнику і отримана ним, і
що державним виконавцем дійсно
вичерпано весь передбачений Законом
України «Про виконавче провадження»
перелік заходів щодо примусового
виконання згаданого рішення суду і всі
вони виявилися безрезультатними.

Подання державного виконавця також не
відповідає вимогам, які передбачені
Наказом Міністерства юстиції України
"Про затвердження Інструкції з
організації примусового виконання
рішень" №512/5 від 02 квітня 2012 року,
зокрема п.п. "ґ" п.11.1.1. розділу ХІ
"Обмеження у праві виїзду за межі
України та заборону в'їзду в Україну":
подання повинно містити підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
своїх зобов'язань.

У Судовій практиці Верховного суду
України у щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України звертається увага суду на
те, що поняття "ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням" варто розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, проте
державним виконавцем не доведено
необхідність обмеження
конституційного права боржника.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки не буде доведено протилежне,
оскільки саме невиконання боржником
зобов'язань не може свідчити про
ухилення від виконання покладених
рішенням на нього обов'язків.

При відмові в задоволенні подання суд
також виходив з того, що як зазначено в
ст. 33 Конституції України кожному, хто
на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

На підставі викладеного та керуючись
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, Міжнародним
пактом про громадянські і політичні
права, ст.ст. 9, 33 Конституцією України,
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», Законом України «Про
виконавче провадження», ст.ст. 2, 8, 10, 60,
377-1 ЦПК України, суд -

У Х В А Л
И В:

В задоволенні подання старшого
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Жмеринського міськрайонного
управління юстиції Вінницької області
ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1, мешканця
ІНФОРМАЦІЯ_6 у праві виїзду за межі
України до виконання ним своїх
зобов’язань – відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
п’ятиденний строк з дня її винесення
до апеляційного суду Вінницької
області через Жмеринський
міськрайонний суд.

Суддя
Камінський В.П.