Справа № 2-7119/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної адміністрації
залізничного транспорту України
(Укрзалізниці), Державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця», третя особа: Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Південно-Західна залізниця», про
визнання наказів про звільнення
незаконними, поновлення на роботі,
визнання трудового договору укладеним
на невизначений строк та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,-

в с т а н о в и в:

31 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в якому
просила визнати наказ Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 29 вересня 2014 року про
звільнення її незаконним та скасувати
його; визнати підстави видання наказу
Державної адміністрації залізничного
транспорту України від 13 жовтня 2014 року
про призначення виконуючого обов'язки
головного лікаря Державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
ОСОБА_6 незаконними та скасувати наказ;
визнати наказ Державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
від 14 жовтня 2014 року про звільнення
ОСОБА_1 незаконним та скасувати його;
визнати трудовий договір, за яким було
прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду
головного лікаря державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
таким, що укладений на невизначений
строк (безстроковим); стягнути з
державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначала, що 28 лютого 2013 року наказом
медичного закладу №41/ос на підставі
наказу третьої особи №135/ос вона була
призначена на посаду головного лікаря
державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця».

10 жовтня 2013 року між Державною
адміністрацією залізничного
транспорту України та нею, як головним
лікарем державного закладу «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» було
укладено контракт №79, строк дії якого
закінчився 10 жовтня 2014 року.

01 серпня 2014 року нею було направлено
лист Державній адміністрації
залізничного транспорту України щодо
продовження терміну контракту або
укладення нового контракту, а 04 вересня
2014 року Державним
територіально-галузевим об'єднанням
«Південно-Західна залізниця» було
направлено Державній адміністрації
залізничного транспорту України
подання на продовження строку дії
контракту з позивачем.

Відповіді на зазначені звернення
позивачу надано не було.

Після перебуванні на лікарняному
позивач приступила до виконання своїх
обовґязків 13 жовтня 2014 року. В цей же
день їй стало зле, у зв'язку з чим
позивач пішла на лікарняний, про що
повідомила відповідачів.

13 жовтня 2014 року позивачу стало відомо,
що наказом Державної адміністрації
залізничного транспорту України від 29
вересня 2014 року її звільнено з посади 10
жовтня 2014 року за п.2 ст. 36 КЗпП України.

В цей же день виконання обов'язків
головного лікаря було покладено на
ОСОБА_6

14 жовтня 2014 року позивач дізналася про
те, що наказом державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
її звільнено з посади головного лікаря
з 14 жовтня 2014 року.

Посилаючись на те, що її було прийнято
на роботу безстроково, жодна із сторін
не поставила вимоги про припинення
трудових відносин, які фактично
тривали, перебування у день звільнення
на лікарняному, при звільненні з роботи
не було враховано, що вона є одинокою
матір'ю, позивач вважала накази про
звільнення незаконними, а трудовий
договір таким, що укладений на
невизначений строк, та просила
стягнути на її користь з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позов та просив про
його задоволення, посилаючись на те, що
позивача було звільнено з роботи без
законних на те підстав та з порушенням
встановленого законом порядку.
Вважаючи накази незаконними, просив
поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді
головного лікаря державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
з 14 жовтня 2014 року.

Представники відповідача Державної
адміністрації залізничного транспорту
України позов не визнали, посилаючись
на те, що позивача було законно
звільнено по закінченню строку
трудового договору, просили у позові
відмовити.

Від відповідача державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
до суду надійшла заява про розгляд
справи за відсутності його
представника та заперечення на позов, у
яких відповідач просив постановити
рішення відповідно до чинного
законодавства.

Представник третьої особи у судовому
засіданні підтримала позов та
викладені у ньому обставини.

Вислухавши представників сторін та
третьої особи, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 18 постанови від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
послідуючими змінами) при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясовувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням), і
перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення
правильним виходячи з обставин, з якими
власник або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення.

Відповідно до вимог пункту 2 статті 36
КЗпП України підставою припинення
трудового договору є закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення.

Згідно пунктів 2, 3 статті 23 КЗпП України
трудовий договір може бути: на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін; таким, що
укладається на час виконання певної
роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
копія наказу видається на вимогу
працівника.

Згідно роз»яснень, викладених у пункті
9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (із послідуючими змінами) при
розгляді справ про звільнення за п. 2 ст.
36 КЗпП, судам слід враховувати, що
звільнення з цих підстав вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років (або понад три роки, але не
більше ніж до 6 років, якщо дитина за
медичним висновком в цей період
потребує домашнього догляду), одиноких
матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі
і у свідоцтві про народження дитини
якої відсутній запис про батька дитини
або запис про батька дитини зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, вдова, інша жінка, яка виховує і
утримує дитину сама) при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років або
дитини - інваліда провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням (ч.3
ст.184 КЗпП).

Оскільки згідно з ч.2 ст. 23 КЗпП трудовий
договір на визначений строк
укладається лише у разі, коли трудові
відносини на невизначений строк не
може бути встановлено з урахуванням
характеру роботи або умов її виконання,
або інтересів працівника (наприклад,
його бажання), або в інших випадках,
передбачених законодавчими актами,
укладення трудового договору на
визначений строк при відсутності
зазначених умов є підставою для
визнання його недійсним у частині
визначення строку.

У судовому засіданні встановлено, що
наказом державного закладу «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» №41/ос від
28 лютого 2013 року ОСОБА_1 призначена на
посаду головного лікаря на підставі
наказу начальника ПЗЗ №135/ос від 28
лютого 2013 року.

10 жовтня 2013 року Державна
адміністрація залізничного транспорту
України з головним лікарем державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця» ОСОБА_1 уклала контракт №79.

Відповідно до пункту 6.1. контракту він
діє з 11 жовтня 2013 року до 10 жовтня 2014
року включно.

01 серпня 2014 року ОСОБА_1 подала до
Державної адміністрації залізничного
транспорту України заяву про
продовження терміну дії трудового
договору на підставі пункту 5.6.
контракту.

04 вересня 2014 року ДТГО
«Південно-Західна залізниця» до
Державної адміністрації залізничного
транспорту України подано подання про
продовження терміну дії контракту
головного лікаря.

Згідно з даними листків
непрацездатності ОСОБА_1 з 04 вересня 2014
року по 10 жовтня 2014 року включно
перебувала на лікарняному.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_1 повідомила
Державну адміністрацію залізничного
транспорту України про вихід на роботу
та приступила до виконання своїх
трудових обов'язків.

З заперечень державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
вбачається, що 13 жовтня 2014 року ОСОБА_1
після виходу з лікарняного, на якому
перебувала з 04 вересня 2014 року по 10
жовтня 2014 року включно, здійснювала
функції головного лікаря, провела
нараду, підписувала накази та
вирішувала робочі питання в ДТГО
«Південно-Західна залізниця».
Телефонним дзвінком ОСОБА_1 близько 14.00
години повідомила, що у зв'язку з
погіршенням стану здоров'я звернулася
звернулася за медичною допомогою та
госпіталізована.

13 жовтня 2014 року о 15 годині 30 хвилин до
державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» надійшла
копія наказу №3688/ос від 29 вересня 2014
року про звільнення ОСОБА_1 з посади
головного лікаря, оригінал наказу до
цього часу не надходив.

14 жовтня 2014 року до державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
надійшла копія наказу №3889/ос від 13
жовтня 2014 року, яким виконання
обов'язків головного лікаря покладено
на ОСОБА_6, у зв'язку з чим остання
приступила до виконання обов'язків
головного лікаря.

На підставі наказу №3688/ос від 29 вересня
2014 року державним закладом «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» було
видано наказ №115/ос від 14 жовтня 2014
року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади
головного лікаря.

Зазначені обставини у судовому
засіданні підтвердили свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які також пояснили, що
наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи до
закладу не надходив до 13 жовтня 2014 року.

Наказом Державної адміністрації
залізничного транспорту України
№3688/ос від 29 вересня 2014 року ОСОБА_1
було звільнено з посади головного
лікаря державного закладу «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» 10 жовтня
2014 року у зв'язку з закінченням терміну
дії контракту від 10 жовтня 2013 року №79
за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

14 жовтня 2014 року було видано наказ
Державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» №115/ос
«Про припинення трудового договору
(контракту)», яким звільнено ОСОБА_1 з
посади головного лікаря державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця» 14 жовтня 2014 року у зв'язку з
закінченням терміну дії контракту за
п.2 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки у судовому засіданні
встановлено, що трудові відносини з
головним лікарем фактично тривали 13
жовтня 2014 року і до цього часу жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення, то суд вважає трудовий
договір продовженим і таким, що
укладений на невизначений строк.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК
під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Оскільки копії наказу про звільнення
та трудової книжки позивач не
отримувала, то вона подала позов до
суду в межах передбаченого законом
строку.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України уразі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Оцінивши належність, допустимість та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що при звільненні ОСОБА_5 з
роботи відповідачем не було враховано
обставини щодо умов трудового
контракту, зокрема його строку,
перебування позивача на лікарняному, а
тому позовні вимоги про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважає посилання
позивача на те, що вона є одинокою
матір'ю, необґрунтовані, оскільки не
підтверджені належними і допустимими
доказами.

Згідно з п.32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 р. №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу він визначається за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарні
місяці роботи. Для працівників, які
пропрацювали на даному підприємстві
менш двох місяців, обчислення
проводиться з розрахунку середнього
заробітку за фактично пропрацьований
час.

Суд визначає середній заробіток,
виходячи із середнього заробітку
позивача за останні два календарні
місяці роботи: за серпень 2014 року - 10 517,56
грн., за вересень 2014 року - 18 092,14 грн., 41
робочих днів. Таким чином,
середньоденна заробітна плата
позивача становить 697,80 грн. (10 517,56 грн. +
18 092,14 грн./ 41 днів).

Тому середній заробіток за час
вимушеного прогулу становить 13 956 грн.
(697,80 грн. х 20 робочі дні).

Що стосується позовних вимог про
скасування наказів про звільнення з
роботи та визнання підстав видання
наказу Державної адміністрації
залізничного транспорту України від 13
жовтня 2014 року про призначення
виконуючого обов'язки головного лікаря
Державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» ОСОБА_6
незаконними та скасування наказу, то ці
вимоги необґрунтовані, а тому суд
вважає, що в цій частині у позові
потрібно відмовити.

Суму судового збору у розмірі 243,60 грн.
(66,88 грн. + 8,50 грн. + 8,50 грн.) відповідно до
ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з
відповідача на користь держави.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України рішення в
частині поновлення на роботі та
виплаті заробітної плати підлягає
негайному виконанню, оскільки
вимушений прогул був в межах одного
місяця.

Керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 40, 49-1, 184, 233, 235
КЗпП України, постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 р. №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів",
статтями 209, 212- 215, 218, 367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Державної
адміністрації залізничного транспорту
України (Укрзалізниці), Державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця», третя особа: Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Південно-Західна залізниця», про
визнання наказів про звільнення
незаконними, поновлення на роботі,
визнання трудового договору укладеним
на невизначений строк та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 29 вересня 2014 року №3688/ос
«По особовому складу», яким звільнено
ОСОБА_1 з посади головного лікаря
державного закладу «Дорожня клінічна
лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» 10 жовтня
2014 року у зв'язку з закінченням терміну
дії контракту від 10 жовтня 2013 року №79
згідно п.2 ст. 36 КЗпП України.

Визнати незаконним наказ Державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця» від 14 жовтня 2014 року №115/ос
«Про припинення трудового договору
(контракту)», яким звільнено ОСОБА_1 з
посади головного лікаря державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця» 14 жовтня 2014 року у зв'язку з
закінченням терміну дії контракту за
п.2 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді
головного лікаря державного закладу
«Дорожня клінічна лікарня №1 станції
Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця»
з 14 жовтня 2014 року.

Визнати контракт від 10 жовтня 2013 року
№79 з головним лікарем державного
закладу «Дорожня клінічна лікарня №1
станції Київ ДТГО «Південно-Західна
залізниця» таким, що укладений на
невизначений строк (безстроковим).

Стягнути з державного закладу «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу у розмірі 13 956
(тринадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят
шість) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з державного закладу «Дорожня
клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО
«Південно-Західна залізниця» на
користь держави судовий збір у розмірі
243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.І. Кізюн