У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, першого Київського
відділу Державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
про визнання недійсним розрахунку
розміру заборгованості по аліментах та
стягнення заборгованості по аліментах,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом. Зазначала,
що рішенням Фрунзівського районного
суду м. Одеси від 9 жовтня 2004 року
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на
утримання дочки аліменти у розмірі ј
частини всіх видів доходу до
досягнення дочкою повноліття,
починаючи з 23 квітня 2003 року. Рішенням
Фрунзівського районного суду Одеської
області у справі № 2- 209/2005 року було
змінено порядок стягнення аліментів з
ОСОБА_4 Стягнуто з останнього на
утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
аліменти у твердій грошовій сумі у
розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи
з дня набрання цим рішенням чинності до
досягнення дочкою повноліття. 20 січня
2009 року начальником Першого Київського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
затверджено розрахунок заборгованості
за обома виконавчими листами, по яких
загальний розмір заборгованості
ОСОБА_4 по аліментах станом на 31 грудня
2008 року встановлено у розмірі 7644 грн 85
коп. Виконавче провадження за
виконавчим листом № 2-1/04, виданим
Фрунзівським районним судом Одеської
області 25 червня 2005 року, закрито з
подальшим нарахуванням аліментів за
виконавчим листом № 2-209/2005 року.
Позивач вважає, що ОСОБА_4 повинен був
сплачувати аліменти на дитину в
розмірі ј частини від усіх видів
заробітку (доходу) з 23 квітня 2003 року
по 17 березня 2006 року, тобто з часу її
звернення до суду із позовною заявою
про стягнення аліментів по дату
набрання законної сили рішенням суду
про зміну порядку їх стягнення.
Оскільки дані зобов'язання ОСОБА_4 не
виконував, у зв'язку з цим він
зобов'язаний сплатити неустойку в
розмірі 1 % від суми аліментів на всю
суму несплачених аліментів за 2861 день
прострочки - з 1 січня 2004 року по 31
жовтня 2011 року. Посилаючись на
викладене, просила задовольнити позов.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 27 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17 червня 2014 року, позов задоволено.
Визнано недійсним розрахунок розміру
заборгованості по аліментах,
визначений державним виконавцем
першого Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції станом на 31 грудня
2008 року по виконавчому листу
№ 2-1/04 про стягнення аліментів у
розмірі ј частини від заробітку
(доходу) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на
утримання ОСОБА_5 Встановлено залишок
заборгованості ОСОБА_4 по аліментах за
період з 23 квітня 2003 року по 17 березня
2006 року по виконавчому листу № 2-1/2004 в
розмірі 21 536 грн 11 коп. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5
заборгованість по аліментах за період
з 23 квітня 2003 року по 17 березня 2006 року
по виконавчому листу № 2-1/2004 в розмірі 21
536 грн 11 коп. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, справу передати
на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом та в
подальшому уточнюючи позовні вимоги
ОСОБА_3 просила: 1) визначити розмір
заборгованості по аліментах за період
з 23 квітня 2003 року по 17 березня 2006 року
по виконавчому листу № 2-1/2004 про
стягнення з ОСОБА_4 на її користь
аліментів у розмірі ј частини з усіх
видів заробітку; 2) стягнути з ОСОБА_4
пеню в розмірі 1 % від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення,
присудженим у частині від заробітної
плати, починаючи з дня виникнення
заборгованості з 23 квітня 2003 року до
ухвалення рішення у справі; 3) стягнути
з відповідача на її користь
заборгованість по аліментах,
присудженим у розмірі ј частини з усіх
видів заробітної плати (доходу), по
виконавчому листу № 2-1/2004 за період з 23
квітня 2003 року до ухвалення рішення у
справі в розмірі, визначеному у
відповідності до ст. 195 СК України; 4)
стягнути з відповідача пеню у розмірі
15956 грн за прострочення сплати
аліментів присудженим у твердій
грошовій сумі, починаючи з 17 березня 2006
року; 5) стягнути з відповідача на її
користь борг у вигляді індексації
сплачених ним аліментів, присудженим у
твердій грошовій сумі, починаючи з 17
березня 2006 року до ухвалення рішення у
справі; 6) визнати недійсним розрахунок
розміру заборгованості по аліментах,
визначений державним виконавцем
станом на 31 грудня 2008 року по
виконавчому листу № 2-1/2004 про стягнення
аліментів у розмірі ј частини від
заробітної плати (доходу) із ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 на утримання дочки.

Як вбачається із оскаржуваних судових
рішень суди вирішували вимоги про
визнання недійсним розрахунку розміру
заборгованості по аліментах,
визначений державним виконавцем
станом на 31 грудня 2008 року по
виконавчому листу № 2-1/04 про стягнення
аліментів у розмірі 1/4 частини від
заробітку (доходу) з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 на утримання дочки; визначення
розміру заборгованості по аліментах за
період з 23 квітня 2003 року по 17 березня
2006 року по виконавчому листу № 2-1/2004 про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліментів у розмірі ј частини з усіх
видів заробітку, стягнення з ОСОБА_4
заборгованості по аліментах,
присуджених в розмірі ј частини з усіх
видів заробітної плати (доходу) по
виконавчому листу № 2-1/04 за період з 23
квітня 2003 року до ухвалення рішення у
справі в розмірі, визначеному у
відповідності до ст. 195 СК
України.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Київської районного суду м.
Одеси від 22 жовтня 2012 року,
постановленою під головуванням судді
Літвінової І.А., закрито провадження у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Першого Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції про оскарження дій
державного виконавця та визнання
недійсними рішень, визначення розміру
заборгованості та стягнення
заборгованості, неустойки (пені) по
аліментах з урахуванням індексації, в
частині позовних вимог про визначення
розміру заборгованості по аліментах за
період 23 квітня 2003 року по 17 березня 2006
року по виконавчому листу № 2-1/2004 про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліментів у розмірі ј частини з усіх
видів заробітку та про визнання
недійсним розрахунку розміру
заборгованості по аліментах,
визначеного державним виконавцем
станом на 31 грудня 2008 року по
виконавчому листу № 2-1/04 про стягнення
аліментів у розмірі ј частини від
заробітку (доходу) з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 на утримання дочки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 20 грудня 2012 року вказану
ухвалу суду першої інстанції
скасовано, справу направлено для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

28 січня 2013 року суддя Київського
районного суду м. Одеси Літвінова І.А.
постановила ухвалу про прийняття до
провадження вказаної справи № 2-7373/11,
під її головуванням у подальшому
ухвалене рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦПК України
суддя, який брав участь у вирішенні
справи в суді першої інстанції, не може
брати участі в розгляді цієї самої
справи в судах апеляційної і
касаційної інстанцій, у перегляді
справи Верховним Судом України, а так
само у новому розгляді її судом першої
інстанції після скасування
попереднього рішення або ухвали про
закриття провадження в справі.

Однак, апеляційний суд, перевіряючи
рішення суду першої інстанції на
вказані норми процесуального права
уваги не звернув, не врахував того, що
справа розглянута неповажним судом,
оскільки суддя Літвінова І.А.
постановлювала ухвалу про закриття
провадження у справі, яка була
скасована апеляційним судом, тому не
могла брати участь при її новому
розгляді.

Таке відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України
визначено як підстава для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 29 жовтня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, першого
Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції в частині вимог про
стягнення заборгованості по аліментах
та боргу у вигляді індексації залишено
без розгляду.

29 жовтня 2012 року ухвалою Київського
районного суду м. Одеси залишено без
розгляду і позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Першого Київського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції в частині
позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4
пені в розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення, присуджених у частині
від заробітної плати (доходу),
починаючи з дня виникнення
заборгованості - 23 квітня 2003 року до
ухвалення рішення у справі та пені в
розмірі 15956 грн за прострочення сплати
аліментів, присуджених у твердій
грошовій сумі, починаючи з 17 березня 2006
року.

Отже, виходячи із наведених ухвал, які
набрали законної сили, предметом
судового розгляду мали бути лише
вимоги про визнання недійсним
розрахунку заборгованості по
аліментах та визначення розміру такої
заборгованості.

Між тим, судами ухвалено рішення із
приводу вимоги про стягнення
заборгованості по аліментах, яка
залишена без розгляду на підставі
ухвали суду, яка є чинною.

Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, не врахував
того, що судом першої інстанції було
вирішено вимоги, які було залишено без
розгляду, а справа в частині інших
вимог розглянута неповажним судом.

Допущені апеляційним судом порушення
норм цивільного процесуального
законодавства (ст. ст. 10, 21, 60, 179, 309 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а
тому ухвала апеляційного суду не може
вважатись законною і обґрунтованою та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 червня 2014 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до
цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник