Справа № 158/1721/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Корецька В.В. Провадження №
22-ц/773/1508/14 Категорія: 81 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю державного виконавця
виконавчої служби Ківерцівського
районного управління юстиції у
Волинській області - Вішнера М.Р.,

представника боржника - ОСОБА_3,

стягувача ОСОБА_1 та її представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
Відділу державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції у Волинській області (далі -
ВДВС Ківерцівського РУЮ) про обмеження
ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документа до
виконання ним боргових зобов'язань по
виконавчих документах за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на ухвалу
Ківерцівського районного суду
Волинської області від 31 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ВДВС Ківерцівського РУЮ
Волинської області звернувся до суду з
поданням, зазначивши, що на примусовому
виконанні знаходиться виконавчий лист,
виданий 13 травня 2010 року Луцьким
міськрайонним судом Волинської
області, про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_1 сплаченого авансу в
сумі 274150 грн.05 коп. та 910 грн. судових
витрат. Ні в добровільному, ні в
примусовому порядку рішення суду
боржник не виконує.

Вважаючи, що боржник ухиляється від
виконання рішення Луцького
міськрайонного суду від 23 лютого 2010
року, ВДВС Ківерцівського РУЮ просив
тимчасово обмежити ОСОБА_5 у праві
виїзду за межі України.

Ухвалою Ківерцівського районного суду
Волинської області від 31 липня 2014 року
задоволено подання ВДВС
Ківерцівського РУЮ про обмеження
ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документа до
виконання ним боргових зобов'язань по
виконавчих документах.

ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій
просить скасувати вищевказану ухвалу у
зв'язку з порушенням судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права й постановити
нову ухвалу про відмову у задоволенні
подання.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваної ухвали, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а ухвалу суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Задовольняючи подання ВДВС
Ківерцівського РУЮ про обмеження
боржника у праві виїзду за кордон, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_5 ухиляється від виконання
зобов'язання покладених на нього
судовим рішенням, що є підставою для
обмеження його у праві виїзду за межі
України.

Згідно з ч. 1 ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Відповідно до п.5 ч.1, ч.2 ст.6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»,
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі
паспорта, а якщо він має паспорт, то
йому може бути тимчасово відмовлено у
виїзді за кордон у випадку, якщо він
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання таких зобов'язань.

У п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження», передбачено,
що державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби (ч.1 ст.377-1 ЦПК
України).

За змістом наведених вище норм чинного
законодавства, тимчасове обмеження
боржника у праві виїзду за межі України
є винятковим заходом обмеження
особистої свободи фізичної особи, який
застосовується лише при наявності
достатніх підстав вважати, що така
особа ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на неї
відповідним судовим рішенням, і саме з
цією метою має намір та реальну
можливість вибути за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що з 11
лютого 2014 року на примусовому
виконанні у ВДВС Ківерцівського РУЮ
перебуває виконавчий лист, виданий 13
травня 2010 року Луцьким міськрайонним
судом Волинської області, про
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
сплаченого авансу в сумі 274150,05 грн. та 910
грн. судових витрат (а. с. 14).

Разом з тим в судовому засіданні
встановлено, що на протязі чотирьох
років з моменту видачі виконавчого
листа виконавчі провадження щодо
виконання рішення Луцького
міськрайонного суду про стягнення з
ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 сплаченого
авансу перебували неодноразово на
виконанні в органах ВДВС м. Луцька,
Луцького та Ківерцівського районів та
з тих чи інших підстав закінчувались,
або ж виконавчий документ повертався
без виконання.

Протягом чотирьох років ОСОБА_5 на
виконання рішення суду щодо погашення
боргу жодної суми не вніс та не вчинив
жодних дій, які б свідчили про його
бажання виконати рішення суду.

В судовому засіданні, представник
боржника вказуючи про необізнаність
ОСОБА_5 про наявності виконавчого
провадження в межах якого було внесено
подання про обмеження його у праві
виїзду за кордон, не заперечував, що
боржнику достовірно було відомо про
примусове виконання рішення суду про
стягнення з нього авансу в користь
ОСОБА_1

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
виконавчого провадження постанову про
відкриття виконавчого провадження від
11.02.2014 року було скеровано на адресу
ОСОБА_5 11.02.2014 року, що підтверджується
супровідним листом № 1903 та квитанцією
про оплату рекомендованого листа (а. с.
5, 4 виконавчого провадження № 407/1).
Боржник не спростував, що така
постанова ним отримувалась.

Статтею 12 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено обов'язки
боржника відповідно до яких боржник
зобов'язаний: утримуватися від
вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення;
надавати у строк, установлений
державним виконавцем, достовірні
відомості про свої доходи та майно, у
тому числі про майно, яким він володіє
спільно з іншими особами, про рахунки у
банках чи інших фінансових установах;
своєчасно з'являтися за викликом
державного виконавця; письмово
повідомляти державному виконавцю про
майно, що перебуває в заставі або в
інших осіб, а також про кошти та майно,
належні боржникові від інших осіб.

Особи, які беруть участь у виконавчому
провадженні, зобов'язані сумлінно
користуватися усіма наданими їм
правами з метою забезпечення
своєчасного та в повному обсязі
вчинення виконавчих дій.

Зважаючи на вищевказані обов'язки
боржника слід зазначити, що ОСОБА_5 не в
повній мірі їх виконував, що і не
заперечувалось його представником в
суді апеляційної інстанції.

Так як вбачається з матеріалів
виконавчого провадження на запит
державного виконавця Державна
податкова служба України повідомляла,
що інформація стосовно ОСОБА_5 щодо
суми доходу, нарахованого (сплаченого)
податковим агентом на користь
платників податку, та сум утриманого з
них податку в ДРФО відсутня (а.с. 25
виконавчого провадження).

Однак, за змістом апеляційної скарги,
доданих до неї письмових доказів,
пояснень представника боржника, ОСОБА_5
з 03.07.2012 року працює водієм по
безстроковому трудовому договорі на
підприємстві «Ріал Транс». При цьому
представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні не заперечуючи, що за дану
роботу останній отримує заробітну
плату, не міг вказати її розмір,
зазначаючи що така витрачалась на
потреби сім'ї. В той же час представник
боржника зазначав, що йому не відомо чи
повідомляв ОСОБА_5 державного
виконавця про місце своєї роботи.
Державний виконавець в судовому
засіданні зазначав, що ВДВС нічого не
було відомо про працевлаштування
боржника.

Відповідно до листа Управління
державної автомобільної інспекції МВС
України у Волинській області від 29.04.2014
р. (а. с. 27 виконавчого провадження) за
ОСОБА_5 зареєстрований автомобіль
ЗИЛ-ММЗ 45021 № двигуна НОМЕР_1, № шас.
НОМЕР_2. Постановою державного
виконавця від 27.06.2014 року (а. с.
виконавчого провадження 40) даний
транспортний засіб оголошено в розшук.
Боржник ОСОБА_5 в своєму письмовому
поясненні, адресованому начальнику
ВДВС Ківерцівського РУЮ (а. с.
виконавчого провадження 53) повідомив,
що автомобіль ЗИЛ- ММЗ 4502 був
утилізований на брухт однак з обліку не
знятий. Разом з тим, в судовому
засіданні представник боржника
повідомив, що транспортний засіб ЗИЛ-
ММЗ 4502 ОСОБА_5 відчужив іншій особі по
довіреності, яка використовує даний
автомобіль за його цільовим
призначенням для власних потреб.

З врахуванням вищевикладеного колегія
суддів вважає, що боржник ОСОБА_5,
знаючи про невиконане рішення суду,
свідомо не повідомляв державного
виконавця про своє працевлаштування, а
відповідно і отримання прибутків, а
також намагався всіляко приховати
належне йому майно, зокрема
транспортний засіб ЗИЛ- ММЗ 4502, що і
свідчить про його ухилення від
виконання зобов'язань за судовим
рішенням.

Ні в ході виконавчого провадження і до
постановлення оскаржуваної ухвали
боржником не вчинялося жодних дій
направлених на виконання рішення суду.

Подані до суду апеляційної інстанції
представником боржника квитанції про
сплату ОСОБА_5 100 гривень на виконання
рішення суду, на думку колегії суддів,
не свідчать про його бажання виконати
рішення суду (враховуючи суму боргу та
здійснену проплату), а лише покликані
запобігти можливому обмеженню у праві
виїзду за кордон.

За наведених обставин колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
дав всебічну оцінку наведеним доказам
та дійшов обґрунтованого висновку про
необхідність застосування такого
засобу забезпечення виконання рішення
як обмеження у праві виїзду за межі
України, оскільки застосування інших
заходів не вбачається можливим.

Європейський суду з прав людини в
рішенні у справі „Шмалько проти
України" від 20 липня 2004 року вказав, що
право на виконання судового рішення є
складовою права на судовий захист,
передбаченого статтею 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, для цілей якої виконання
рішення, ухваленого будь-яким судом,
має розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є
конституційною гарантією прав і свобод
людини і громадянина, а обов'язкове
виконання судових рішень - складовою
права на справедливий судовий захист.

Суд обґрунтовано задовольнив подання
державного виконавця, щодо тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України без вилучення паспортного
документа ОСОБА_5 з метою захисту прав
стягувача за виконавчим провадженням.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Всупереч вищенаведеним нормам, апелянт
не надав жодних доказів на
підтвердження доводів викладених в
апеляційній скарзі, а тому ці
заперечення не можуть бути прийняті до
уваги.

Ухвала постановлена з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для її скасування
відсутні.

Оскільки ухвала апеляційного суду,
постановлена за результатами
перегляду ухвали суду першої інстанції
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України (п. 24-1 ч. 1 ст. 293 ЦПК
України), не входить до переліку ухвал
передбачених ст.324 ЦПК України, які
можуть бути оскаржені в касаційному
порядку, вона набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню не
підлягає

Керуючись ст.ст.303, 307, 312-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити, а
ухвалу Ківерцівського районного суду
Волинської області від 31 липня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: