Номер провадження: 22-ц/785/7557/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Кварталової А.М., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 вересня 2011
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності,-

ВСТАНОВИЛА:

19 серпня 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
Котовського міськрайонного суду
Одеської області з позовною заявою до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності. В обґрунтування
позову посилалась на те, що 02 червня 2011
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була
досягнута домовленість та здійснена
купівля-продаж житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1. Згідно умов
договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_4
грошову суму у розмірі 47023 грн. на
придбання житла, а відповідачка
передала їй документи на житловий
будинок та розписку про одержання
грошей, а також зобов'язалась протягом
трьох днів нотаріально засвідчити
договір купівлі-продажу. Як стверджує
ОСОБА_3, вона, як покупець, виконала
передбачені умови договору, а
продавець ОСОБА_4 умови договору, що
стосуються нотаріального посвідчення
не виконала. Позивачка просила визнати
дійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку, який знаходяться по
АДРЕСА_1 від 02 червня 2011 року та визнати
право власності за нею на житловий
будинок, який знаходяться по АДРЕСА_1 та
складається згідно технічного
паспорту з: літера «АА 1» - житловий
будинок; літера «Б» - погріб окремо
збудований ; літера «а»- прибудова;
літера «а 1» - прибудова; літера «а 2» -
прибудова; літера «В» - літня кухня;
літера «Г»- сарай; літера «Д» - сарай;
літера «Е» - сарай; літера «Ж» -
убиральня; літера «З» - сарай; I-
вимощення; II- колонка питна; №1- огорожа;
№2- огорожа; №3- хвіртка; №4-огорожа (а.с.
2-3).

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 вересня 2011
року було задоволено позов в повному
обсязі (а.с. 25).

10.07.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду. В
обґрунтування апеляційної скарги
посилалась на те, що на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Котовського
міського нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_5 19 червня 1997
року придбала житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
який знаходиться в АДРЕСА_2
розташований на земельній ділянці
площею 1159 м2. До придбання ОСОБА_3 (після
одруження ОСОБА_3) вказаного будинку,
вона за власний кошт виготовила та
встановила частину огорожі між
домоволодіннями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1
оскільки попередня огорожа
зруйнувалась.

У 2014 році ОСОБА_3 (після одруження
ОСОБА_3) висунула ОСОБА_2 претензії щодо
межі домоволодіння та права власності
на огорожу між домоволодіннями.

Спір вирішувався з відновленням меж
компетентною комісією з розгляду
земельних спорів, за результатами
роботи якої встановлено порушення з
боку ОСОБА_3 та відновлювались межові
знаки. Як стверджує апелянт, за її
власні кошти представники комісії
29.05.2014 року вставили межові знаки між
домоволодіннями АДРЕСА_1. Як стверджує
апелянт, ОСОБА_3 після від'їзду комісії
встановлені межові знаки знищила,
оскільки не визнає за ОСОБА_2 право
володіння земельною ділянкою, яка
передана їй у володіння та
користування на підставі рішення
міськвиконкому Котовської міської
ради депутатів №534, не визнає факт
встановлення ОСОБА_2 частини паркану
(огорожі) між домоволодіннями та її
право власності на вказаний паркан.

Апелянт вважає, що рішення Котовського
міськрайонного суду від 6 вересня 2011
року винесене з порушенням вимог ст. 657
ЦК України, якою встановлена
обов'язкова письмова форма та
нотаріальне посвідчення договорів
купівлі-продажу житлових будинків. Як
вказує в апеляційній скарзі апелянт,
ОСОБА_3 наділялась правом користування
земельною ділянкою розташованою за
вказаною адресою лише площею 600 метрів
квадратних відповідно рішення
Котовської міської ради народних
депутатів №10 від 16 квітня 1946 року.
Відповідно до генерального плану
присадибної ділянки АДРЕСА_1 від 22.07.2010
року площа складає не 600 метрів
квадратних, а 672 квадратних метри, площа
самозайнятої землі складає 72
квадратних метри.

ОСОБА_2 також посилається на те, що в
рішенні суду першої інстанції від 06
вересня 2011 року, до якою вона не була
залучена у якості третьої особи, що
порушує, як вона вважає, її права, не
вказано площу земельної ділянки на
якій розташований придбаний ОСОБА_3
будинок та господарські споруди, що
тягне за собою виникнення спору між
ОСОБА_3 та власником суміжного
домоволодіння по АДРЕСА_2 яке належить
ОСОБА_2 На підставі вищевикладеного
просить рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 6 вересня 2011 року скасувати як
незаконне.

В судовому засіданні апелянт та її
представник скаргу підтримали.

Інші учасники провадження в судове
засідання не з'явились, про час та
місце проведення судового засідання
повідомлялись належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення
приєднані до матеріалів справи. До
апеляційного суду Одеської області
надійшли заперечення від позивача,
заява відповідача, в яких сторони
просили відхилити апеляційну скаргу, а
рішення суду залишити без змін.

Клопотання позивача про відкладення
слухання справи було відхилено,
оскільки будь-яких медичних
документів, на підтвердження
неможливості явки до суду до
клопотання не було додано.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
сторони, яка сповіщена про день і час
розгляду справи не перешкоджає
розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі», рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність і допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 вересня 2011
року зазначеним вимогам не відповідає.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції посилався на те, що оскільки
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, суд
може визнати такий договір дійсними.

Разом з тим, як роз'яснив Пленуму
Верховного Суду України в п. 13
постанови № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Як вбачається з матеріалів справи 02
червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
була досягнута домовленість щодо
купівлі-продажу житлового будинку, що
належить на праві приватної власності
ОСОБА_4 згідно рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 27 серпня 2010 року та витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно №27493553
від 30.09.2010 року реєстраційний номер
22760015 та розташованого по АДРЕСА_1.

Оскільки предметом домовленості
сторін провадження була купівля-продаж
будинку, тобто нерухомості, тому
відповідно до ст. 181, ч. 2 ст. 182, 208, 209, ч. 4
ст. 334, 640 ЦК України договір між
сторонами підлягав нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно виходячи з вищевказаних
роз'яснень такий правочин не міг бути
визнаний дійсним судом, а на його
підставі не могло визнаватися право
власності.

При цьому суд першої інстанції не
врахував, що згідно зі ст.377 ЦК України
до особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Як вбачається з матеріалів доданих до
апеляційної скарги між апелентом та
позивачем по справі існує спір щодо
права власності на огорожу та щодо межи
земельної ділянки (а.с.69-72). Апелянт є
власником житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
який знаходиться в АДРЕСА_2
розташований на земельній ділянці
площею 1159 м2, який було нею набуто 19
червня 1997 року. В судовому засіданні в
апеляційному суді Одеської області
було оглянуто оригінал технічної
документації на будинок апелянта, з
якої вбачається, що так само як і в
рішенні, яке оскаржується, огорожа № 4
віднесена до домоволодіння апелянта.
При цьому вирішуючи спір між сторонами
суд першої інстанції не здійснив
ідентифікацію об'єкту, щодо якого
ставилось питання про визнання права
власності, та не запропонувавши
сторонам здійснити інвентаризації
спірного об'єкту, задовольнив позовні
вимоги. Разом з тим, з точки зору опису
об'єкта та його складу, який за
твердженням позивача, було ним
придбано у відповідача, в матеріалах
цивільної справи наявна лише
характеристика будинку (а.с. 19),
виконана невідомими особами. Так само з
копії правоустановчих документів
відповідача, який також набув право
власності на підставі аналогічного
оскаржуємому рішенню суду під
голуванням того ж самого судді, не
вбачається як технічно
характеризується будинок та
господарські споруди за спірною
адресою (а.с. 20, 21).

За встановлених обставин колегія
суддів вважає, що окремі доводи
апеляційної скарги знайшла своє
підтвердження, а прийняте судом першої
інстанції рішення підлягає скасуванню
на підставі п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України з
прийняттям рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, п.п. 1, 3 ч. 1. ст. 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВІРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 06 вересня 2011 року -
задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 вересня 2011
року - скасувати, постановити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

А.М.Кварталова

О.М.Таварткіладзе