Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/5710/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Куцика
І.Б.,

з участю:
прокурора Гончара Б.С.,

представника
позивача - ОСОБА_2,

представника
відповідача - Нагайчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_4 та
заступника Львівського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України в інтересах держави на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 26 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до державного підприємства
Міністерства оборони України
«Західвійськбуд» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
авансованих звітах та середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні,-

в с т а
н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, який уточнив під час
розгляду справи, з остаточними
вимогами про стягнення з відповідача у
його користь заборгованості по
заробітній платі в розмірі 16117 грн. 32
коп. та по авансових звітах у розмірі
10222 грн. 34 коп. та середнього заробітку
за затримку розрахунку при звільненні
в розмірі 78400 грн.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 26 червня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства
Міністерства оборони України (далі - ДП
МОУ) «Західвійськбуд» у користь ОСОБА_4
16117 грн. 32 коп. заборгованості по
заробітній платі та середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 73170 грн. 72 коп., а
всього 89288 грн. 04 грн.

У задоволенні вимоги позивача про
стягнення заборгованості по авансових
звітах у розмірі 10222 грн. 34 коп.
відмовлено за пропуском строку
позовної давності.

Стягнуто з ДП МОУ «Західвійськбуд» в
дохід держави 892 грн. 88 коп. судового
збору.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4,
просить його скасувати в частині
відмови у задоволенні його вимоги про
стягнення заборгованості по
підзвітних сумах в розмірі 10222 грн. 34
коп. з підстав порушення норм
матеріального права та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким цю вимогу
задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт ОСОБА_4 обґрунтовує
тим, що суд безпідставно відмовив йому
у задоволенні вказаної вимоги за
пропуском строку позовної давності,
оскільки норму ст.233 КЗпП України, на
яку послався суд в обґрунтування свого
висновку, застосовувати до вирішення
вимоги про стягнення заборгованості по
підзвітних сумах (авансових звітах) не
можна.

Рішення суду оскаржив також заступник
Львівського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України, просить
його скасувати в частині стягнення з
відповідача у користь позивача
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права, недоведеності
обставин, які мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні цієї вимоги.

Свої доводи прокурор обґрунтовує тим,
що вини підприємства у невиплаті
заробітної плати позивачеві немає,
оскільки позивач, будучи керівником
підприємства, не спрямував кошти, які
були на рахунку підприємства, на
виплату поточної заробітної плати, а
тому саме він винен у наявності такої
заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін в підтримання своїх апеляційних
скарг, перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги позивача та про
відхилення апеляційної скарги
прокурора з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13.09.2001 року по
21.11.2011 року позивач обіймав посаду
керівника ДП МОУ «Західвійськбуд» на
контрактній основі.

Наказом міністра оборони України №721
від 21.11.2011 року позивача було звільнено
із займаної посади у зв»язку із
закінченням дії контракту.

На момент звільнення позивача
заборгованість по його заробітній
платі становила 16117 грн. 32 коп., а по
підзвітних сумах, які належали йому до
виплати, - 10222 грн. 34 коп.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що йому належать, проводиться в
день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
суму (ч.2 ст.116).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

З урахуванням того, що розрахунку з
позивачем в день звільнення проведено
не було і відповідачем не було погашено
заборгованості перед позивачем й на
момент ухвалення оскаржуваного
рішення, а правомірність вимоги
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості по виплаті належних
позивачеві в день звільнення сум у
визначеному ним розмірі встановлена
рішенням суду, оскільки суд
задовольнив вимогу позивача про
стягнення заборгованості по
заробітній платі в повному обсязі, а у
задоволенні вимоги позивача про
стягнення заборгованості по
підзвітних сумах відмовив лише за
пропуском строку позовної давності,
тому, в силу наведених вище норм
ст.ст.116, 117 КЗпП України, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що з підприємства
необхідно стягнути на користь позивача
середній заробіток за весь час
затримки такого розрахунку у розмірі,
визначеному судом.

Доводи сторони відповідача про
відсутність вини підприємства у
проведенні розрахунку з позивачем з
дотриманням строків, визначених ст.116
КЗпП України, є безпідставними,
оскільки всі належні до сплати
позивачеві кошти, незалежно від того, з
чиєї вини утворилась заборгованість,
підприємство повинно було виплатити
позивачеві в день його звільнення, а
якщо існував спір щодо суми належних до
виплати позивачеві коштів, то
підприємство повинно було виплатити
йому хоча б не оспорювану суму, чого
зроблено не було, а тому оскаржуване
рішення в частині стягнення з
відповідача у користь позивача
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
ухвалене з дотриманням норм
матеріального права і підстав для
задоволення апеляційної скарги
прокурора немає.

При цьому, суд, дійшовши правильного
висновку про наявність правових
підстав для стягнення у користь
позивача заборгованих підприємством
сум по виплаті заробітної плати та
авансових звітах, які підприємство
повинно було виплатити позивачеві в
день звільнення, помилково застосував
норму ст.233 КЗпП України як правову
підставу для відмови позивачеві у
задоволенні вимоги про стягнення
заборгованості по підзвітних сумах за
спливом трьохмісячного строку
позовної давності, оскільки
зазначений вид платежу відноситься до
компенсаційних виплат, які не
обмежуються встановленим ст.233 КЗпП
України строком позовної давності.

Слід також зазначити, що відповідач та
прокурор, не оскаржуючи в цій частині
рішення суду першої інстанції,
погодилися з його висновком про
відмову у задоволенні вимоги позивача
про стягнення заборгованості за
підзвітними сумами в розмірі 10222 грн. 34
коп. за спливом строку позовної
давності, а отже, погодились з тим, що ця
вимога позивача ґрунтується на нормах
закону та доведена позивачем доказами,
які були досліджені судом першої
інстанції.

У зв»язку з цим, оскаржуване рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню лише в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за
підзвітними сумами в розмірі 10222 грн. 34
коп. з ухваленням апеляційним судом в
цій частині нового рішення про
задоволення цієї вимоги з наведених
вище мотивів.

В решті рішення суду першої інстанції
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
при повному та правильному
встановленні фактичних обставин
справи та належній оцінці доказів,
наданих сторонами в обґрунтування
своїх вимог та заперечень, доводи
апеляційної скарги прокурора не
спростовують висновків суду, а тому її
необхідно відхилити, залишивши рішення
суду першої інстанції в решті без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника
Львівського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 26 червня 2014 року скасувати
в частині відмови у задоволенні
позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за підзвітними сумами в
розмірі 10222 грн. 34 коп. і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким цю вимогу
задовольнити.

Стягнути з державного підприємства
Міністерства оборони України
«Західвійськбуд» в користь ОСОБА_4
заборгованість по підзвітних сумах в
розмірі 10222 (десять тисяч двісті
двадцять дві) гривні 34 копійки.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.