АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції-
Доповідач - Панченко
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

20 листопада 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва у складі :

Головуючого -
Панченка М.М.

Суддів -
Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

При секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м.Києві
від 19 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя та визначення порядку
користування житлом, а також за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 і, з
урахуванням уточнень до позову, просив
винести рішення, яким поділити спільне
майно сторін, набуте в період спільного
проживання у шлюбі. Зокрема, просив
поділити в рівних частках двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ним право
власності на Ѕ частину квартири.

Крім того, позивач просив визначити
порядок користування спірною
квартирою АДРЕСА_1 закріпивши у його
користуванні кімнату розміром 17,5 кв.м.,
а іншу кімнату площею 11,3 кв.м. залишити
у користуванні дружини /т.1 а.с.4-6,250/.

З зустрічним позовом до ОСОБА_2
звернулась відповідач за первісним
позовом ОСОБА_1 і просила поділити
спільне сумісне майно сторін. Зокрема,
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частину легкового автомобіля
седан «Сhеvrоlе Lасеttі», 2007 року
виготовлення, номер шасі (кузова, рами)
НОМЕР_3, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, що, за розрахунком ОСОБА_1
складає 7.486,88 дол.США та 3.634,42 грн., що, на
її думку, становить Ѕ частину від
коштів, сплачених подружжям за
автомобіль в період шлюбу, та просила
стягнути указані кошти на свою користь
з ОСОБА_2.

Просила також зобов»язання ОСОБА_2 за
кредитним договором №27-0201008-1/ФКВ-08 від
90.01.2008 року, що залишились невиконаними
після розірвання шлюбу, тобто, з серпня
2011 року і по день остаточного погашення
- визнати його особистими
зобов»язаннями, оскільки договір
кредиту з цього часу уже не був таким,
що укладений в інтересах сім»ї, і
автомашина використовувалась ним
особисто не для потреб і не в інтересах
сім»ї/т.1 а.с.56-60/.

Рішенням Деснянського районного суду
м.Києві від 19 серпня 2014 року у
первісному та зустрічному позовах
відмовлено /т.2 а.с.63-66/.

Відмовляючи в частині поділу спірної
квартири, суд виходив з того, що
відповідно до договору дарування від
2.02.2003 року указана квартира подарована
батьком позивача обом з подружжя в
рівних частках /т.1 а.с.7/, а тому ця
квартира є не спільним сумісним майном
подружжя, а спільним частковим майном,
у зв»язку з чим відсутні підстави для
поділу цієї квартири між подружжям, як
спільного сумісного майна та
визначення порядку користування
квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову у
частині поділу автомобіля НОМЕР_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
отриманий подружжям кредит на
придбання автомобіля був виплачений ще
в період шлюбу. Крім того, указаний
автомобіль також був проданий у період
офіційно зареєстрованого шлюбу, а тому,
на думку суду відсутні підстави для
поділу цього автомобіля, як такого, що
на час розгляду справи не входить в
масу спільного майна подружжя.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення та ухвалити
нове рішення, яким в повном у обсязі
задовольнити її зустрічний позов,
залишивши без змін рішення в частині
відмови у первісному позові ОСОБА_2 /т.2
а.с.74-78/.

Скаржниця послалась на те, що суд
неповно та неправильно дослідив докази
надані нею на підтвердження того, що
спірний аватомобіль був проданий
чоловівком в період шлюбу без згоди на
те дружини, а тому зобов»язаний
відшкодувати на її користь кошти
згідно її зустрічного позову.

ОСОБА_2 рішення не оскаржував.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення сторін, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеялційної скарги та залишення без
змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як встановлено в судовому засіданні,
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 17.10.2000 року по 30.08.2011 року /т.1
а.с.6/.

Від спільного проживання у шлюбі
сторони дітей не мають.

В період шлюбу, у січні 2008 року
сторонами придбаний у спільну сумісну
власність автомобіль седан «Сhеvrоlе
Lасеttі», 2007 року виготовлення, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, який був
оформлений на чоловіка ОСОБА_2.

Автомобіль придбаний за валютний
кредит виданий на ім»я ОСОБА_2 в
АКБ»Дельта-Банк» у розмірі 16.120,70
дол.США, що за курсом валют (1 дол.США = 5,05
грн. на час отримання кредиту)
становить 81.244,8 грн.

Встановлено також, що не заперечується
сторонами, на момент розірвання шлюбу -
30.08.2011 року, непогашена кредитна
заборгованість становила 4.239 дол.США,
яка протягом чотирьох місяців після
розірвання шлюбу була одноособово
погашена ОСОБА_2.

Вимагаючи стягнення грошової
компенсації, що складає Ѕ частину
коштів використаних подружжям на
придбання автомобіля, колегія суддів
вважає такий розрахунок компенсації
правильним, незважаючи на те, що
частина кредиту була погашена особисто
ОСОБА_2 після розірвання шлюбу,
оскільки право власності сторін на
спірний автомобіль, як спільне сумісне
майно у сторін виникло в період шлюбу,
незважаючи на те, що автомобіль
придбано за кредитні кошти.

Крім того, за твердженням ОСОБА_1,
спільний автомобіль в період шлюбу, без
її згоди, був проданий її чоловіком,
між тим, доказів продажу автомобіля
вона суду не навела.

Позивач ОСОБА_2 зазначив суду, що
належний сторонам спільний автомобіль
НОМЕР_2 він передав за довіреністю з
правом розпорядження іншій особі, за
що отримав від цієї особи 51.000 грн.

Позивач не заперечує, що спірний
автомобіль передав за довіреністю
іншій особі без згоди дружини, а
отримані кошти у розмірі 51.000 грн.
використав на власні потреби.

Встановлено, що ОСОБА_2 не отримував
нотаріально посвідченої згоди своєї
дружини ОСОБА_1 ні на продаж спірного
автомобіля, ні на видачу довіреності на
користування цим автомобілем іншій
особі, або так званої генеральної
довіреності з правом продажу
автомобіля, що є необхідним в силу ст.65
СК України.

Також колегія суддів вважає, що
отримання ОСОБА_2 51.000 грн. за оформлення
довіреності на право володіння
автомобілем не може свідчити про
встановлений факт купівлі-продажу
цього автомобіля.

Таким чином, ні ОСОБА_2 ні його дружина
ОСОБА_1 не навели суду доказів того, що
автомобіль було продано, а тому при
вирішенні спору суд виходить з того, що
спірний автомобіль НОМЕР_2 перебуває у
спільній сумісній власності сторін,
хоча і може перебувати у певний період
у користуванні та володінні іншої
особи за довіреністю.

Відповідно до п.24 постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» до складу
майна, що підлягає поділу, включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб.

Тобто, та обставина, що спірний
автомобіль перебуває у третьої особи
за довіреністю, як про те зазначають
сторони, цей автомобіль не втратив
статусу спільного сумісного майна
сторін, а тому правомірно включений до
складу майна, що підлягає поділу.

Між тим, дійшовши висновку про
відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1,
яка просила, як у позовній заяві, так і в
апеляційній скарзі, ухвалити рішення
про стягнення з ОСОБА_2 7.486,88 дол.США та
3.634,42 грн., що, на її думку, становить Ѕ
частину від коштів, сплачених
подружжям за автомобіль в період шлюбу,
колегія суддів виходить з того, що,
ОСОБА_1 фактично просить стягнути на
свою користь компенсацію замість
частки у праві спільної сумісної
власності на автомобіль.

Однак, відповідно до ст.71 СК України,
майно, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі, а присудження одному
з подружжя грошової компенсації
можливе за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідно грошової
суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи, що спірний автомобіль є
річчю неподільною, колегія суддів
вважає за правомірне звернутись до п.25
вище зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», згідно
якого «Вирішуючи питання про поділ
майна, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільні речі, суди мають
застосовувати положення частин
четвертої статті 71 СК щодо
обов»язкової згоди одного з подружжя
на отримання грошової компенсації та
попереднього вненсення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених статтею 365 ЦК, а
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (стаття 11
ЦК) та попереднього винесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.».

Тобто, враховуючи, що автомобіль є
неподільною річчю, що унеможливлює
реальний його поділ між подружжям, тому
допускається можливість визнання за
подружжям ідеальних часток у праві
власності на спірне майно.

Однак, дійшовши висновку про відмову у
задоволенні апеляційної скарги,
колегія суддів виходить з того, що
ОСОБА_2 не бажає вносити на депозитний
рахунок суду кошти у розмірі вартості
частки на автомобіль, належної його
дружині, а також враховуючи, що
позивачка не зверталась до суду з
проханням виділити їй ідеальну частку
у праві власності на автомобіль,
колегія суддів не вбачає за можливе
задовольнити позов ОСОБА_1 та стягнути
з ОСОБА_2 компенсації частки у праві
власності на автомобіль.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити
наступне.Незважаючи на те, що
мотивування відмови у позові ОСОБА_1
щодо стягнення компенсації за
автомобіль судом апеляційної
інстанції викладене з інших підстав на
відміну від мотивування суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції по суті
ухвалене правильно, а зміна
мотивування відмови у позові не
впливає на законність цього рішення,
не порушує будь-чиїх прав та не створює
преюдиційних негативних наслідків для
сторін.

У зв»язку з цим суд апеляційної
інстанції не вбачає за доцільне
змінювати рішення суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги ОСОБА_1 та залишення без змін
рішення Деснянського районного суду
м.Києві від 19 серпня 2014 року, як
ухвалене з дотриманням вимог
матеріальних та процесуальних норм
права.

Керуючитсь ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Деснянського районного суду
м.Києві від 19 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді