АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1
інстанції - ЗінченкоС.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 вересня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк» про захист прав споживача
та визнання недійсним кредитного
договору,

встановила:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
визнати недійсним договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 23.05.2008
року, що був укладений між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, відповідно до
якого позивачу був наданий кредит в
сумі 84 000 доларів США на строк з 23.05.2008
року по 23.05.2029 року.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 через свого представника
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
в повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи.

Вказував, що судом першої інстанції не
встановлено надання позивачу
інформації про умови кредитування
відповідно до ст. 15 Закону України «Про
захист прав споживачів». Крім того, що
судом першої інстанції не враховано ст.
18-19 зазначеного Закону. Також судом не
враховано те, що відповідно до Закону
України «Про захист прав споживачів»
при вирішенні спорів про захист прав
споживачів слід враховувати, що тягар
доказування обставин, які звільняють
від відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язання, в
тому числі й за спричинену шкоду,
лежить на продавцеві.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; представник
відповідача вважала доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просила залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що договір про
надання споживчого кредиту № 0
від 23.05.2008 року між ним та АКІБ
«Укрсиббанк» на суму 84000 доларів США
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства, а саме ч.1, 2 ст. 11, ч.2 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» та п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 3.8
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, якими
передбачено обов'язок банку надати
споживачу у письмовій формі інформацію
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, попередити про
валютні ризики, які під час виконання
зобов'язань несе споживач, і отримати
від споживача письмове підтвердження
про ознайомлення із вказаною
інформацією.

Зазначив, що інформація, надання якої
передбачено чинним законодавством, не
була надана йому для ознайомлення в
письмовій формі перед підписанням
договору кредиту.

У зв'язку з цим його як споживача було
введено в оману, а відповідно до
положень ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», будь-яка
діяльність, що вводить споживача в
оману є нечесною підприємницькою
практикою. Правочини здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики є недійсними,
тому вважає договір недійсним і таким,
що порушує його права.

Також зазначив, що якщо б він одержав
від банку всю необхідну передбачену
Законом інформацію, то отримав би більш
вигідний для себе продукт, і договору,
що є предметом позову не існувало б.
Усвідомлюючи свої дії, відповідач
замовчав необхідну позивачу
інформацію і отримує надприбутки,
ввівши позивача в оману.

Тому позивач просив суд визнати
кредитний договір недійсним та в
порядку ст. 216 і ст. 230 ЦК України
стягнути з відповідача на його користь
збитки у подвійному розмірі. Оскільки
позивачем за даним договором вже
сплачено 529 849 грн. 23 коп., а подвійний
розмір становить 1 059 698 грн. 46 коп., то за
вирахуванням суми, отриманої в кредит,
еквівалентної 407 400 грн., розмір
заподіяної шкоди становить 652 298 грн. 46
коп.

При вирішенні даного спору судом
встановлено, що 23.05.2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 0 і за яким
позивачу був наданий кредит в сумі 84 000
доларів США на строк з 23.05.2008 року по
23.05.2029 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що пунктом 10.13 договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 23.05.2008 року передбачено, що
підписання позичальником даного
договору свідчить про те, що всі умови
даного договору йому зрозумілі і він
вважає їх справедливими по відношенню
до нього і перед підписанням даного
договору позичальником отримано
інформаційний лист відповідно до вимог
чинного законодавства України, зокрема
п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

При цьому суд прийняв до уваги, що кожна
сторінка договору підписана
позичальником, що свідчить про його
повне ознайомлення зі змістом
договору та розуміння його умов. Також
пунктом 9.2 договору визначено, що
підписанням даного договору
позичальник підтверджує, що він
повністю розуміє всі умови цього
договору, свої права та обов'язки за цим
договором і погоджується з ними.

Крім того, суд першої інстанції вважав,
що позивачем та його представником
відповідно до ст.60 ЦПК України не
надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували укладення ним договору
кредиту внаслідок обману з боку
відповідача АКІБ «УкрСиббанк».
Твердження позивача про обман
позичальника не підтверджені
належними доказами та спростовуються
матеріалами справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
вважає, що висновки суду щодо підстав
для відмови у задоволенні позовних
вимог відповідають обставинам справи
та положенням матеріального закону.
Норми матеріального права - ст.ст. 3, 15,
16, 203, 627, 638, 230, 236 ЦК України , ст. 11, 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» відповідно до спірних
правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній
скарзі позивача, є аналогічними
обґрунтуванню позовних вимог і були
предметом перевірки суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. У
договорах за участю фізичної особи
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, при підписанні оспорюваного
кредитного договору 23.05.2008 року позивач
ОСОБА_2 погодився на всі умови
кредитного договору, що укладений на
строк до 23.05.2029 року, використав наданий
кредит та виконував умови укладеного
договору, жодних вимог щодо зміни
окремих положень договору сторони не
вимагали, що підтверджує вільне
волевиявлення сторін при укладенні
договору, повне розуміння сторонами
його змісту та наслідків укладання.

Доводи апелянта щодо ненадання йому
інформації, передбаченої Законом
України «Про захист прав споживачів»,
спростовуються змістом п.10.13, у якому
закріплено, що підписання даного
договору позичальником свідчить про
те, що перед його підписанням
позичальником отримано інформаційний
лист відповідно до вимог чинного
законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.1.2.2 позичальник
зобов'язався повертати суму кредиту та
сплачувати проценти шляхом сплати
ануїтетних платежів у розмірі 1005
доларів США в день сплати ануїтетних
платежів. Сукупна вартість кредиту
визначена у додатку № 1 «Графік
платежів, визначення сукупної вартості
кредиту».

В пункті 9.2 сторони закріпили, що
підписанням даного договору
позичальник підтверджує: свою
здатність виконувати умови даного
договору, що даний договір не
суперечить будь-яким договірним
обмеженням, що є обов'язковими для
позичальника; що позичальник повністю
розуміє всі умови цього договору, свої
права та обов'язки за цим договором і
погоджується з ними.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про відсутність
доказів щодо недотримання банком вимог
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» при підписані кредитного
договору з позивачем.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК
України правочин визнається судом
недійсним, якщо одна сторона навмисно
замовчує існування обставин, які мають
істотне значення і можуть перешкодити
вчиненню правочину. Істотними умовами
кредитного договору відповідно до
змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є
умови про мету, суму і строк кредиту,
умови і порядок його видачі і
погашення, розмір, порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

Згідно зі змістом укладеного сторонами
кредитного договору вищевказані умови
договором передбачені.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»).

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно зазначено про
недоведеність позовних вимог про
недійсність кредитного договору у
зв'язку із введенням відповідачем
позивача в оману, оскільки позивачем
не було вказано, стосовно яких
конкретних обставин або умов
кредитного договору його було введено
в оману відповідачем.

Апеляційна скарга позивача містить
посилання апелянта на недійсність
договору з огляду на порушення банком
Закону України «Про захист прав
споживачів», відповідно до статті 19
якого правочини, здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними. Апелянт вказує, що оскільки
позивачу не було надано усієї
необхідної інформації, чи надано її в
неповному обсязі, чи в чіткій,
незрозумілій формі - правочин є таким,
що вчинений з використанням нечесної
підприємницької практики, яка вводить
споживача в оману.

Однак зазначені доводи колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
вони містять лише загальний аналіз
чинного законодавства щодо захисту
прав споживачів, яке передбачає
підстави визнання правочинів
недійсними, тоді як жодних конкретних
посилань, яка саме інформація, яка б
вплинула на його свідомий вибір під час
укладання договору, не була надана
позивачу чи надана в незрозумілій
формі - апеляційна скарга позивача не
містить.

Таким чином, при розгляді даної справи
наявними в справі доказами не
встановлено підстав відповідно до ст.
203, 215, 230 ЦК України, згідно з якими
необхідно визнати недійсним
вищевказаний кредитний договір.

Отже, розглядаючи спір у межах
заявлених вимог, суд вірно встановив
правовідносини сторін, що чітко
випливають з умов укладеного договору,
відповідність його закону та наявність
волевиявлення сторін на укладення
такого договору.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність рішення
суду, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів, які
дають підстави вважати, що кредитний
договір укладений із застосуванням
обману щодо позивача, адже підписи
позивача на кожній сторінці договору
свідчать про те, що він ознайомився з
умовами договору та погодився із ними.
Крім того, при підписанні даного
договору всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договору відповідачем були дотримані.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову відповідає вимогам
закону і обставинам справи, рішення
суду є законним і обґрунтованим.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що
доводи апелянта не спростовують
наведеного і зроблених в рішенні суду
першої інстанції висновків, в зв'язку з
чим підстави для його скасування і
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 23 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: