Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Добровольській Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, на
рішення Корольовського районного суду
Житомирської області від 2 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4, в
інтересах якої діє ОСОБА_5, до
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, Житомирської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_2, про визнання
недійсними рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради,
державних актів на право власності на
землю, а також договору дарування
земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5, діючи в
інтересах ОСОБА_4, звернулась до суду з
позовом, в якому зазначила, що в порядку
спадкування за законом після смерті
свого батька ОСОБА_6 набула право
власності на 1/3 частину житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1.
Співвласниками іншої частини
вказаного житла в рівних частках були
також її мати ОСОБА_2 та брат ОСОБА_3

15 квітня 1991 року вона подарувала
1/3 частину зазначеного житлового
будинку своїй дочці ОСОБА_4 2 жовтня 1995
року між ними був укладений договір
дарування 1/3 частини цього житла, за
умовами якого вона знову набула право
власності на вказане житлове
приміщення.

У серпні 2012 року ОСОБА_2
подарувала належну їй 1/3 частину
спірного житлового будинку ОСОБА_3

Внаслідок тривалого спору з
ОСОБА_3 з приводу порядку користування
зазначеним житловим будинком, вона
мала намір здійснити певні
переобладнання та прибудови. Під час
підготовки необхідних документів у 2012
році від ОСОБА_2 їй стало відомо про те,
що земельна ділянка, призначена для
обслуговування спірного житлового
будинку, протягом 1994 року була
приватизована та на ім'я ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 були видані державні
акти, які посвідчують право власності
кожного з них на земельні ділянки
розміром по 0,0358 га.

З метою прискорення оформлення
документів на прибудову, 14 січня 2013
року вона знову подарувала ОСОБА_4 13
частину спірного житлового будинку,
оформивши належним чином договір
дарування.

ОСОБА_5 також зазначає, що
приватизація земельної ділянки
відбулась з порушенням вимог
законодавства, оскільки її дочка, маючи
право власності на 13 частину вказаного
житлового будинку, не підписувала
заяву про передачу їй у приватну
власність спірної земельної ділянки та
не отримувала державний акт. Підписи
від її імені здійснені ОСОБА_2 Окрім
того, між співвласниками не вирішене
питання про поділ будинку в натурі, що,
в свою чергу, виключає можливість
приватизації земельної ділянки для
його обслуговування. Також при
передачі у приватну власність
земельних ділянок на ім'я ОСОБА_4,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були встановлені та
погоджені їхні межі.

Внаслідок незаконної приватизації
землі всі господарські будівлі, а також
належна ОСОБА_4 частина житлового
будинку розташовані на земельних
ділянках, право власності на які було
оформлене на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Також співвласникам будинку були
надані у власність земельні ділянки,
розмір яких не відповідає вимогам,
встановленим ст. 67 ЗК України.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_5,
уточнивши позовні вимоги, просила
визнати недійсними рішення
виконавчого комітету Житомирської
міської ради від 14 жовтня 1993 року №616 в
частині передачу у приватну власність
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірних
земельних ділянок.

Окрім того, просила визнати недійсними
державні акти на право приватної
власності на землю, видані виконкомом
Житомирської міської ради 23 травня 1994
року на ім'я ОСОБА_4, 26 березня 1994 року -
на ім'я ОСОБА_2, а також на ім'я ОСОБА_3 та
їх державну реєстрацію.

Також просила визнати недійсним
договір дарування земельної ділянки,
укладений 6 серпня 212 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Рішенням Корольовського районного
суду Житомирської області від 2 вересня
2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради
від 14 жовтня 1993 року №616 в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельних ділянок
площею по 0,0358 га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсними державні акти на
право приватної власності на земельну
ділянку, видані виконкомом
Житомирської міської ради на ім'я
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також їх
державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір дарування
земельної ділянки, площею 0,0358 га по
АДРЕСА_1, укладений 6 серпня 2012 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та його державну
реєстрацію.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
виконавчого комітету Житомирської
міської ради на користь ОСОБА_4 судовий
збір в сумі 76 грн.46 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що відсутність
волевиявлення ОСОБА_4 щодо набуття у
приватну власність земельної ділянки є
підставою для визнання незаконним
рішення виконавчого комітету лише в
частині передачі їй у власність
спірної земельної ділянки. Суд не
обгрунтував, яким чином відсутність
волевиявлення позивачки є правовою
підставою для визнання недійсним
рішення в частині передачі земельних
ділянок у приватну власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, які набули спірні земельні
ділянки свідомо.

Вирішуючи спір, суд не взяв до уваги
практику Європейського суду з прав
людини та не врахував ту обставину, що
ОСОБА_2 написала заяву від імені ОСОБА_4
з відома останньої, погодившись на
пропозицію посадової особи
виконавчого комітету Житомирської
міської ради. При цьому, на цій заяві
вона поставила власний підпис,
зазначивши поруч своє прізвище та
ініціали. Вказані обставини свідчать
про те, що порушення вимог земельного
законодавства були допущені саме
працівниками виконавчого комітету, які
прийняли неналежно оформлену заяву.

Наявність порушень з боку органів
публічної влади при передачі земельної
ділянки у приватну власність не є
безумовною підставою для визнання
недійсними документів, які посвідчують
право приватної власності на спірну
земельну ділянку.

Окрім того, позивачка не зверталась до
ОСОБА_3 із пропозицією щодо
встановлення порядку користування
земельною ділянкою. Вказана обставина
свідчить про те, що її права жодним
чином не були порушені.

Також суд безпідставно не взяв до уваги
заяву про застосування строку позовної
давності, адже про приватизацію
спірної земельної ділянки ОСОБА_4 було
відомо ще з 23 травня 1994 року при видачі
державного акта, про що була здійснена
відповідна відмітка у її паспорті.

При вирішенні спору суд неправомірно
стягнув судовий збір з ОСОБА_2, яка є
інвалідом війни 1 групи. Окрім того,
зазначені кошти повинні стягуватись з
кожного відповідача по 38 грн. 23 коп., в
тому числі й з управління
Держземагентства у Житомирському
районі Житомирської області та
реєстраційної служби Житомирського
міського управління юстиції, до яких
також були пред'явлені зазначені
позовні вимоги.

В судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_2, а
також їх представник підтримали
апеляційну скаргу.

На думку представника позивачки,
апеляційна скарга є безпідставною.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Статтею 17 ЗК України в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, передбачено, зокрема, що
передача у власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
будинку і господарських споруд, яка
була раніше надана громадянину,
проводиться сільськими, селищними,
міськими Радами народних депутатів за
місцем розташування цієї ділянки.
Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір (
земельно-кадастрова документація, дані
бюро технічної інвентаризації тощо).

За правилами ст. 22 цього Кодексу
обов'язковою передумовою виникнення
права власності на землю було
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі.

Відповідно до п.5 Порядку передачі
земельних ділянок у приватну власність
громадянам України, затвердженого
наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року
за №10, встановлення меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості)
виконують землевпорядні органи за
замовленням Рад народних депутатів.

Після встановлення меж земельних
ділянок, що передаються у приватну
власність, громадяни одержують
державний акт на право приватної
власності на землю, який видається і
реєструється відповідною Радою
народних депутатів.

Згідно з п.1.7 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
( в тому числі на умова оренди),
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 15 квітня 1993 року №28, на земельні
ділянки, якими користуються громадяни
підприємства, установи, організації та
садівницькі товариства, державні акти
виготовляються після визначення меж
земельних ділянок в натурі ( на
місцевості) і складання плану
земельної ділянки.

Пунктом 1.10 вказаної Інструкції також
передбачено, що технічна документація
при складанні державних актів, зокрема,
включає матеріали погодження меж
земельної ділянки із суміжними
власниками землі і землекористувачами.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за законом, виданим Першою
житомирською державною нотаріальною
конторою 25 грудня 1982 року, ОСОБА_5,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках
набули право власності житловий
будинок, розташований в АДРЕСА_1.

15 квітня 1991 року ОСОБА_5
подарувала належну їй 1/3 частину
зазначеного житлового будинку своїй
дочці ОСОБА_4

2 жовтня 1995 року між ними був укладений
договір дарування вказаної частини
житлового будинку, відповідно до якого
ОСОБА_5 повторно набула право власності
на зазначене житлове приміщення.

Наявний в матеріалах справи договір
дарування, укладений 14 січня 2013 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, яка діяла від
імені ОСОБА_4, свідчить про те, що
остання набула право власності на 1/3
частину вказаного житлового будинку.

Судом також встановлено, що 23 травня 1994
року виконкомом Житомирської ради на
ім'я ОСОБА_4 виданий державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,0358 га, розташовану в
АДРЕСА_1, та призначену для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд ( а.с. 151).

26 березня 1994 року на ім'я ОСОБА_2
виданий державний акт на право
приватної власності земельну ділянку,
площею 0,0358 га, для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, розташовану за вищевказаною
адресою ( а.с. 153).

ОСОБА_3 також набув право власності на
земельну ділянку, площею 0,0358 га,
призначену для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, розташовану по АДРЕСА_1.
Вказана обставина підтверджується
державним актом на право приватної
власності на землю, виданим виконкомом
Житомирської міської ради ( а.с. 152).

Зазначені державні акти видані на
підставі рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради від 14 жовтня
1993 року за №616 про передачу земельних
ділянок в приватну власність ( а.с. 133,205).

Матеріали справи свідчать, що 6 серпня
2012 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3
належну їй 1/3 частину вказаного
житлового будинку, а також земельну
ділянку, площею 358 кв.м., розташовану в
АДРЕСА_1. ( а.с. 130,132).

В судовому засіданні також
встановлено, що заява, подана голові
міськвиконкому від імені ОСОБА_4 про
передачу у приватну власність спірної
земельної ділянки, підписана ОСОБА_2,
про що свідчить її прізвище та ініціали
поряд з підписом ( а.с. 155).

Вказану обставину не заперечувала й
сама ОСОБА_2 в судовому засіданні,
пояснивши при цьому, що діяла за згодою
ОСОБА_4, якій було відомо про
приватизацію земельної ділянки.

Проте, матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку
уповноважувала ОСОБА_2 представляти її
інтереси під час приватизації спірної
земельної ділянки.

Враховуючи вищезазначене, суд
першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку, що передача
спірної земельної ділянки відбулась за
відсутності волевиявлення ОСОБА_4, що, в
свою чергу, є підставою для визнання
недійсним рішення виконавчого
комітету від 14 жовтня 1993 року щодо
передачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
зазначених земельних ділянок у
приватну власність, визнання
недійсними державних актів, а також
договору дарування земельної ділянки
від 6 серпня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відсутність волевиявлення позивачки
не є правовою підставою для визнання
недійсним рішення щодо передачі
земельних ділянок у приватну власність
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які набули спірні
земельні ділянки свідомо, не
спростовує висновків суду першої
інстанції, оскільки зазначені земельні
ділянки були передані у приватну
власність єдиним масивом .

Окрім того, судом встановлено, що
під час виготовлення технічної
документації не були встановлені в
натурі та погоджені між
співвласниками межі спірних земельних
ділянок, що не узгоджується з вимогами
земельного законодавства.

Суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про
відсутність підстав для застосування
строку позовної давності, оскільки
матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів того, що
позивачці було відомо про порушення її
прав до 2012 року.

Проте, вирішуючи даний спір, суд
визнав недійсною державну реєстрацію
договору дарування земельної ділянки
та державних актів на право власності
на земельні ділянки, що суперечить
вимогам цивільного законодавства, яке
не передбачає такого способу захисту
порушених прав.

Державна реєстрація речових прав
на нерухоме майно є офіційним
визнанням і підтвердженням державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно та
має похідний характер від права особи
та таке майно. Визнання в судовому
порядку недійсними документів, на
підставі яких вона мала певне речове
право на нерухоме майно, є безумовною
підставою для скасування державної
реєстрації цього права відповідним
державним органом.

З огляду на вищезазначене,
позовні вимоги про визнання недійсною
державної реєстрації договору
дарування земельної ділянки та
державних актів на право власності на
земельні ділянки не підлягають до
задоволення.

Окрім того, при вирішенні питання
про розподіл судових витрат між
сторонами, суд не врахував ту
обставину, що ОСОБА_2 є інвалідом війни 1
групи та відповідно до положень ст. 5
Закону України «Про судовий збір»
звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи вищезазначене,
рішення суду в частині розподілу
судових витрат слід скасувати,
ухваливши нове, яким стягнути на
користь ОСОБА_4 з виконавчого комітету
Житомирської міської ради 229 грн. 40 коп.
судового збору та з ОСОБА_3 - 344 грн. 10
коп. судового збору.

Керуючись ст. ст.
209,303,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3,
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 2 вересня 2014 року в
частині визнання недійсною державної
реєстрації договору дарування
земельної ділянки від 6 серпня 2012 року
та державних актів на право приватної
власності на землю, серії ЖТ, виданих
на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
скасувати, ухваливши в цій частині нове
рішення,- про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

Рішення в частині розподілу судових
витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_4 з
виконавчого комітету Житомирської
міської ради 229 грн. 40 коп. судового
збору та з ОСОБА_3 - 344 грн. 10 коп.
судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
Судді