Справа № 3723575/14-ц Головуючий у І
інстанції Кравченко М.В.Провадження №
22-ц/780/5852/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Верланова С.М., Іванової
І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою
Приватної фірми "Арго" на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 12 серпня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 до Приватної фірми "Арго" про
розірвання договору та стягнення
коштів,-

в с т а н о в и л а :

Позивачі звернулись до суду з вказаним
позовом до Приватної фірми "Арго" про
розірвання договору та стягнення
коштів, посилаючись на те, що між ним та
відповідачем були укладені договори
про спільну діяльність, згідно якого
відповідач отримав у користування
належні позивачам земельні ділянки,
але плата за це була занижена,
відповідач ухиляється від укладення та
державної реєстрації договору оренди
цих ділянок, а тому вони вирішили
передати ділянки в оренду іншій особі.

Просили розірвати договори про спільну
діяльність і стягнути з відповідача
частку прибутку від спільної
діяльності.

Представник позивачів ОСОБА_6 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, посилаючись на невиконання
відповідачем умов договору, фактичний
обман з боку відповідача, заниження
вартості користування землею, кабальні
умови договорів, відсутність
реєстрації договору у податковій
інспекції, рішення позивачів передати
в оренду земельні ділянки третій особі
для більш ефективного і прибуткового
використання і подальше користування
відповідачем земельними ділянками
всупереч волі власників.

Враховуючи вищенаведене, просив
розірвати договори про спільну
діяльність та виплатити частку
прибутку від спільної діяльності в
розмірі 2241 грн. 18 коп.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 12 серпня 2014 року
позовні вимоги задоволено. Розірвано
договори про спільну діяльність,
укладені 06 листопада 2013 року приватною
фірмою «Арго», а саме:

- договір №92 з ОСОБА_1,

- договір №47 з ОСОБА_2,

- договір №75 з ОСОБА_3,

- договір №87 з ОСОБА_4,

- договір №35 з ОСОБА_5.

Стягнуто з приватної фірми «Арго» на
користь ОСОБА_1 частку прибутку від
спільної діяльності в розмірі 2 241 грн. 18
коп., судові витрати в розмірі 487 грн. 20
коп., а всього - 2 728 грн. 38 коп.

Стягнуто з приватної фірми «Арго» на
користь ОСОБА_2 частку прибутку від
спільної діяльності в розмірі 4 474 грн. 49
коп., судові витрати в розмірі 487 грн. 20
коп., а всього - 4 961 грн. 69 коп.

Стягнуто з приватної фірми «Арго» на
користь ОСОБА_3 частку прибутку від
спільної діяльності в розмірі 2 191 грн. 11
коп., судові витрати в розмірі 487 грн. 20
коп., а всього - 2 678 грн. 31 коп.

Стягнуто з приватної фірми «Арго» на
користь ОСОБА_4 частку прибутку від
спільної діяльності в розмірі 2 222 грн. 17
коп., судові витрати в розмірі 487 грн. 20
коп., а всього - 2 709 грн. 37 коп.

Стягнуто з приватної фірми «Арго» на
користь ОСОБА_5 частку прибутку від
спільної діяльності в розмірі 2 197 грн. 67
коп., судові витрати в розмірі 487 грн. 20
коп., а всього - 2 684 грн. 87 коп.

В апеляційній скарзі відповідачем з
підстав порушення судом норм
матеріального і процесуального права
ставиться питання про скасування с
рішення та ухвалення нового, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити,
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що в 2003 році між
позивачами та відповідачем було
укладено договори оренди земельної
ділянки терміном на 5 років, що
підтверджується договорами.

06 листопада 2013 року між позивачами та
приватною фірмою «Арго» було укладено
договори про спільну діяльність, а
саме: договір №92 з ОСОБА_1, договір №47 з
ОСОБА_2, договір №75 з ОСОБА_3, договір №87
з ОСОБА_4 та договір №35 з ОСОБА_5, що
підтверджується договорами та актами
прийому-передачі.

В січні та травні 2014 року позивачі
звертались до відповідача з письмовими
заявами про припинення договірних
відносин щодо оренди землі, що
підтверджується зверненнями та
конвертами з відмітками пошти.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що оспорювані договори
були укладені без дотримання балансу
інтересів сторін, на невигідних для
позивачів умовах, позивачі були
позбавлені того, на що вони
розраховували при укладенні договору,
а саме, відповідач не виконав своїх
зобов'язань щодо організації
нотаріального посвідчення договорів
та щодо своєчасних і у належному
розмірі виплат за користування чужим
майном.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з таким висновком.

Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1130 ЦК України за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить закону. Спільна діяльність
може здійснюватися на основі
об'єднання вкладів учасників (просте
товариство) або без об'єднання вкладів
учасників.

Згідно з ч.2 ст.651 ЦК України договір
може бути змінено або розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом.

Відповідно до матеріалів справи
достовірно встановлено, що сторони
взяли на себе зобов'язання відповідно
до договорів про спільну діяльність
від 06 листопада 2013 року.

Доказів, які б підтверджували, що
відповідачем умови договору
виконуються неналежно, чи суперечать
цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави та суспільства,
позивачами суду не було надано, що є їх
обов'язком в силу вимог ч.1 ст.60 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст.22 ЦК України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: 1) втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі. Якщо особа, яка
порушила право, одержала у зв'язку з цим
доходи, то розмір упущеної вигоди, що
має відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право. На вимогу особи, якій завдано
шкоди, та відповідно до обставин справи
майнова шкода може бути відшкодована і
в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана
майну, може відшкодовуватися в натурі
(передання речі того ж роду та тієї ж
якості, полагодження пошкодженої речі
тощо).

З аналізу змісту норми ЦК України, яка
регулює відшкодування збитків та
шкоди, вбачається, що для застосування
такого заходу відповідальності, як
стягнення збитків або шкоди потрібна
наявність усіх елементів складу
правопорушення: 1) порушення
зобов'язання або завдання шкоди майну;

2) збитки; 3) причинний зв'язок між
порушенням зобов'язання або завданням
шкоди та збитками; 4) вина.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року за №6 (з наступними змінами та
доповненнями) «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», шкода, заподіяна
особі і майну громадянина, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок, та є вина зазначеної
особи.

Таким чином закон у вказаних
правовідносинах ставить можливість
покладання відповідальності за
заподіяну шкоду в залежність від
наявності вини заподіювача.

Позивачі не надали суду належних та
допустимих доказів про наявність
протиправних дій з боку відповідача
відносно них та щодо заподіяння їм
матеріальних збитків внаслідок
невиконання договорів про спільну
діяльність.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку щодо
необхідності скасування рішення з
ухваленням нового, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
Приватної фірми "Арго" про розірвання
договору та стягнення коштів.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 України, колегія
суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу Приватної
фірми "Арго" задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 12 серпня 2014 року
скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
до Приватної фірми "Арго" про
розірвання договору та стягнення
коштів.

Рішення апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Верланов С.М.

Іванова І.В.