Справа № 2-1466/11
Провадження №2/761/9/2014
Р І ШЕ Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
Волошина В.О.

при секретарі:
Криворучко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду м.
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Представництва в
Україні «Файзер Ейч Сі. Лі. Пі. Корп.»,
Закритого акціонерного товариства
«Європейський страховий альянс», треті
особи: Генеральна прокуратура України,
Управління МВС України в Житомирській
області про відшкодування
матеріальної, моральної шкоди,
внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в:

В січні 2010р. позивач ОСОБА_1 звернувся
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом (а.с. 1-4 т. 1) до
відповідачів ОСОБА_2 (далі по тексту -
відповідач 1), Представництва в Україні
«Файзер Ейч Сі. Лі. Пі. Корп.» (далі по
тексту - відповідач 2), треті особи:
Генеральна прокуратура України (далі
по тексту - третя особа 1), Управління
МВС України в Житомирській області (
далі по тексту - третя особа 2) в якому
просив суд: стягнути солідарно з
відповідачів 1, 2 на свою користь
завдані збитки:

- матеріальну шкоду від втрати
автомобіля на суму 81760,0 грн.;

- збитки від оцінки пошкоджень його
автомобіля - 400,0 грн.;

- моральну шкоду - 4000,0 грн.;

В подальшому позивач подав заяви про
збільшення позовних вимог (а.с. 225 т.1,
а.с. 23, 41, 52-53, 58, 206 т.2), які були прийняті
судом і в яких позивач також просив суд:

- встановити з чиєї вини створена
заборгованість за зберігання
автомобіля позивача на майданчику
тимчасового утримання;

- визнати винними у створенні
заборгованості за зберігання
автомобіля позивача на майданчику
тимчасового утримання відповідачів 1 і
2 і що ця заборгованість створилася в
результаті службових зловживань і
бездіяльності третіх осіб 1, 2 та
Шевченківського районного суду м.
Києва, Апеляційного суду м. Києва із
вирішення адміністративного матеріалу
№ 3-9110/07;

- стягнути з відповідачів 1, 2 солідарно
в залежності від встановленої судом їх
вини, суму станом на день постановлення
судового рішення за зберігання
автомобіля позивача «Ніссан-Альмера
Классік» д.н. НОМЕР_1 на майданчику
тимчасового утримання в м. Бердичів,
смт. Гришківці, вул.. Ч. Промінь,4, де ця
сума на 01 грудня 2010р. склала 13298,0 грн.;

- встановити, що автомобіль позивача
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1 до
здійснення ДТП стояв нерухомо на
узбіччі траси;

- встановити, що зіткнення по ДТП
здійснив відповідач 1 на автомобілі
«Вольво С40», відповідача 2, тому який
зазнав значно менших пошкоджень ніж
вищезазначений автомобіль
«Ніссан-Альмера Классік»;

До того ж, позивач просив суд залучити,
в якості співвідповідача ЗАТ
«Європейський страховий альянс» (далі
по тексту - відповідач 3), і додатково
просив суд:

- стягнути з відповідача 3 на свою
користь страхове відшкодування за
пошкодження автомобіля позивача
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1 в
результаті скоєння 13 січня 2007р. ДТП
автомобілем відповідача 2 «Вольво С40»
д.н. НОМЕР_2, відповідно до лімітів
відповідальності страховика,
передбаченого загальним договором
страхування між відповідачами 2 і 3 №
3-001261 від 26 жовтня 2006р. ( в редакції вимог
заяви про уточнення позовних вимог від
24 жовтня 2012р. а.с. 206 т. 2);

- стягнути з відповідачів 1 і 2 на свою
користь в результаті скоєння 13 січня
2007р. ДТП автомобілем відповідача 2
«Вольво С40», д.н. НОМЕР_2, і пошкодженням
автомобіля позивача «Ніссан-Альмера
Классік», різницю між фактичним
розміром завданої позивачу шкоди 81760,0
грн. і спричинених в подальшому від ДТП
збитків, встановлених в ході розгляду
справи, та страховою виплатою
(страховим відшкодуванням) для
страхувальника відповідача 2 за цей
автомобіль «Вольво С40» у відповідності
до загального договору № 3-001261 від 26
жовтня 2006р. між відповідачами 2 і 3 (в
редакції вимог заяви про уточнення
позовних вимог від 24 жовтня 2012р. а.с. 206
т. 2).

В подальшому позивачем, а саме 30 жовтня
2013р. до Шевченківського районного суду
м. Києва було подано заяву про
збільшення позовних вимог (а.с. 130 т. 3), в
якій позивач останню позовну вимогу, в
редакції вимог заяви про уточнення
позовних вимог від 24 жовтня 2012р. (а.с. 206
т. 2), з урахуванням збільшення позовних
вимог, зазначив в наступній редакції:
стягнути з відповідачів 1 і 2 на свою
користь в результаті скоєння 13 січня
2007р. ДТП автомобілем відповідача 2
«Вольво С40», д.н. НОМЕР_2, і пошкодженням
автомобіля позивача «Ніссан-Альмера
Классік» солідарно різницю між
фактичним розміром завданої позивачу
шкоди на суму вартості автомобіля
позивача 16190,0 дол. США та страховою
виплатою (страховим відшкодуванням)
відповідачем 3 ліміту відповідальності
страховика за шкоду заподіяну майну
потерпілих, згідно договору № 3-001261 від
26 жовтня 2006р. між відповідачами 2 і 3 у
сумі 25500,0 грн.

04 червня 2014р. позивачем до
Шевченківського районного суду м.
Києва була подана заява про відмову від
вимог до відповідачів 1 і 2 про
стягнення з них завданих позивачу
збитків за зберігання його автомобіля
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1 на
майданчику тимчасового утримання в м.
Бердичів вул. Котовського, 68 та на цій
підставі зобов'язати відповідача 2
після відшкодування ним позивачу
збитків визначеної шкоди на суму
вартості 16190,0 дол. США нового
автомобіля позивача у технічному стані
на час ДТП отримати від позивача цей
пошкоджений автомобіль, поклавши на
відповідача 2 всі витрати пов'язані з
переоформленням права власності (а.с. 68
т.4).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 червня 2014р.
провадження по справі в частині
зазначених вимог, від яких позивач
відмовився судом було закрито на
підставі п. 3) ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2014р. зазначена вище ухвала
суду від 27 червня 2014р. скасована, а
питання передано на новий розгляд,
відповідно до ст. 21 ЦПК України, вимоги
виділено в самостійне провадження.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 13 січня 2007р. на
ділянці 16 км. а/д Бердичів - Хмільник,
відповідач 1 керуючи автомобілем марки
«Вольво С40» д.н. НОМЕР_2, який належить
на праві власності відповідачу 2 на
швидкості 130 км/год у зоні населеного
пункту с. Райгородок Бердичівського
району Житомирської області, не
здійснюючи гальмування і не
намагаючись здійснити маневр об'їзду
нерухомого автомобіля позивача
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1
здійснила зіткнення з вказаним
автомобілем.

На думку позивача вказана ДТП мала
місце саме з вини відповідача 1, яка
грубо порушила вимоги ПДР України.
Внаслідок ДТП автомобіль позивача було
пошкоджено повністю і поміщено на
спеціальний майданчик для зберігання,
у зв'язку з чим позивач несе додаткові
витати, пов'язані зі зберіганням
пошкодженого автомобіля.

Крім того, протиправна поведінка
відповідача 1, що призвела до настання
даної ДТП та пошкодження майна
позивача, спричинила у позивача
виникнення тяжких моральних страждань,
у зв'язку з чим позивач просив
відшкодувати йому завдану незаконними
діями відповідачів 1, 2 моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач заявлені
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, з урахуванням з поданими
заявами про уточнення та збільшення
позовних вимог, просив суд позов
задовольнити.

Відповідач 1, представники відповідача
2, 3, проти позову заперечували,
зазначаючи, що вини відповідача 1 у
настанні даної ДТП немає, а вказана ДТП
мала місце з вини позивача, який в
односторонньому порядку порушив ПДР
України, що і призвело до настання
даної ДТП.

В подальшому відповідач 1 в судові
засідання не з'являлася, поважності
причин неявки суду не повідомила.

Представник відповідача 2, клопотала
перед судом про застосування строків
позовної давності.

Представник відповідача 3, зазначила,
що дійсно між відповідачами 2 і 3 було
укладено вищезазначений договір
страхування, додатково наголошувала,
що позивачем в досудовому порядку,
взагалі не було дотримано вимог ст. 35
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно - правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», а саме не було
надано всього визначеного закону
пакету документів, який дозволив би
відповідачу 3 прийняти рішення, щодо
виплати чи відмови у виплаті
страхового відшкодування.

Треті особи 1, 2, про час та місце
розгляду справи оповіщались в
установленому законом порядку,
заперечення на позов не подавали. Третя
особа 1 клопотала перед судом про
розгляд справи у відсутність свого
представника, третя особа 2 поважності
причин неявки свого представника до
суду не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач наголошував, що саме з вини
відповідача 1 13 січня 2007р. сталася ДТП
на ділянці 16 км. а/д Бердичів - Хмільник,
яка керуючи автомобілем марки «Вольво
С40» д.н. НОМЕР_2, який належить на праві
власності відповідачу 2 на швидкості 130
км/год у зоні населеного пункту с.
Райгородок Бердичівського району
Житомирської області, не здійснюючи
гальмування і не намагаючись здійснити
маневр об'їзду нерухомого автомобіля
позивача «Ніссан-Альмера Классік» д.н.
НОМЕР_1 здійснила зіткнення з вказаним
автомобілем.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 4 Постанови «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» за № 4 від 01
березня 2013р., розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, суди повинні
мати на увазі, що відповідно до ст. ст.
1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну
фізичної або юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача
шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач
звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187
ЦК, пункт 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий
подає докази, що підтверджують факт
завдання шкоди за участю відповідача,
розмір завданої шкоди, а також докази
того, що відповідач є завдавачем шкоди
або особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою. У зв'язку із
цим у разі прийняття судом постанови
про закриття провадження у справі про
адміністративне правопорушення, суд
повинен звернути увагу на те, чи
містить така постанова суду відповіді
на питання про те, чи мала місце
дорожньо-транспортна пригода та чи
сталася вона з вини відповідача.
Відсутність складу злочину, наприклад,
у разі відмови у порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 р. не
означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 серпня 2007р., було
встановлено, що 13 січня 2007р. позивач
керуючи автомобілем «Ніссан-Альмера
Классік» д.н. НОМЕР_1 на 16 км + 200 м. на а/д
Бердичів - Хмільник при виконанні
маневру обгону попутного
транспортного засобу не впевнився, що
зустрічна смуга на яку він мав
виїжджати, вільна від транспортних
засобів на достатній для обгону
відстані, в результаті виїзду на смугу
зустрічного руху здійснив зіткнення з
автомобілем «Вольво С40» д.н. НОМЕР_2, чим
порушив п. 2.3 б, 10.1, 11.2 та 14.2 в) ПДР
України, тобто вчинив адміністративне
правопорушення передбачене ст. 124
КУпАП, також судом було встановлено,
якими доказами підтверджується вина
позивача (а.с. 67 т. 2, а.с. 173 т. 1). Зазначена
постанова Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 серпня 2007р., набрала
законної сили.

Крім того, постановою в.о. старшого
інспектора з організації діяльності
патрульної служби Бердичівського
МРВВС Мартинюка О.О. від 22 січня 2007р. про
відмову в порушенні кримінальної
справи (а.с. 68 т. 2) встановлено, що 13
січня 2007р. приблизно о 13:10 год. позивач
керуючи автомобілем «Ніссан-Альмера
Классік» д.н. НОМЕР_1, який належить
останньому на праві власності по а/д
Бердичів - Хмільник 16 км+200 м при
виконанні маневру обгону попутного
транспортного засобу не впевнився, що
зустрічна смуга на яку він має намір
виїжджати вільна від транспортних
засобів на достатній для обгону
відстані, і в результаті виїзду на
смугу зустрічного руху, здійснив
зіткнення із зустрічним автомобілем
«Вольво С40» д.н. НОМЕР_2, належить
відповідачу 2, під керуванням
відповідача 1, яка працює у відповідача
2, яка рухалася в зустрічному напрямку,
зі сторони м. Бердичева в напрямку м.
Хмільника.

В результаті ДТП, відповідач 1 отримала
тілесні ушкодження, що за висновком
судово-медичного освідчення
віднесеного до категорії легких без
короткочасного розладу здоров'я, інші
учасники пригоди, тілесних ушкоджень
не отримали, позивач та відповідач 1,
відповідно до протоколів медичного
огляду - тверезі. При перевірці
встановлено, що у відповідача 1, вийшов
термін дії тимчасового реєстраційного
талону (до 26 грудня 2006р.) на право
керування даним транспортним засобом,
вбачається порушення п. 2.1. б) ПДР
України, передбачена відповідальність
за ст. 126 КУпАП, дане порушення не
знаходиться в прямому причинному
зв'язку з наступившими наслідками, в
результаті ДТП.

Із зібраних матеріалів вбачається, що
дана пригода виникла з вини автомобіля
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1
позивача, а саме порушення ним п. 2.3 б),
10.1, 11.2, 14.2 в) ПДР України, введених в дію
01 січня 2002р., але в його діях відсутній
склад злочину передбаченого ст. 286 КК
України, вбачається адміністративна
відповідальність.

Зазначена вище постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи, в
установленому законом порядку,
скасована не була. Крім того, всі скарги
позивача, щодо неналежного оформлення
та розгляду матеріалів
вищезазначеного ДТП, були предметом
розгляду, як третіх осіб 1, 2, так і
прокуратури Житомирської області,
прокурора Бердичівського району (а.с 17,
18, 63, 68, 71, 214, 215 т.1).

Таким чином, враховуючи положення ч. 4
ст. 61 ЦПК України, а також оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що вищезазначена ДТП мала
місце виключно з вини позивача.

Судом встановлено, що постановою
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 серпня 2007р., яка набрала
законної сили, було визнано, що в діях
саме позивача є порушення ПДР України,
що і призвело до настання даної ДТП, а
тому, наданий в якості письмового
доказу стороною позивача висновок
експерта за результатами проведення
автотехнічної експертизи обставин ДТП
від 08 квітня 2014р. за № 001/14 на проведення
якого наполягала виключно сторона
позивача судом оцінюється критично,
враховуючи те, що вина позивача вже
встановлена відповідним рішенням суду.
Крім того, як вбачається зі змісту
вказаного висновку, експертом
використовувалась довідкова -
нормативна література (п. 2-6 1980, 1988-1990рр.
видання) і були застосовані при
розрахунках показники нормативного
часу запізнення тормозного приводу,
наростання сповільнення автомобіля
при його екстреному гальмуванні,
нормативне сповільнення автомобіля на
мокрому асфальті, які були визначенні
для транспортних засобів, які
виготовлялись в СРСР, натомість
автомобілі учасники даної ДТП, 2006р.
випуску.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку ( ч. 2 ст. 1187 ЦК
України).

У відповідності з ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

За змістом ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення солідарно з відповідачів 1, 2
на свою користь завдані збитки:

- матеріальну шкоду від втрати
автомобіля на суму 81760,0 грн.;

- збитки від оцінки пошкоджень його
автомобіля - 400,0 грн.;

- моральну шкоду - 4000,0 грн.;

не підлягають задоволенню, як такі, що
не ґрунтуються на вимогах Закону, при
цьому щодо вимог про відшкодування
моральної шкоди, судом враховано
положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, а
також роз'яснення наведені в Постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р.

Як і не підлягають задоволенню і вимоги
позивача про встановлення, що його
автомобіль «Ніссан-Альмера Классік»
д.н. НОМЕР_1 до здійснення ДТП стояв
нерухомо на узбіччі траси, а також те,
що зіткнення по ДТП здійснив
відповідач 1 на автомобілі «Вольво С40»,
відповідача 2, тому який зазнав значно
менших пошкоджень ніж вищезазначений
автомобіль «Ніссан-Альмера Классік»,
оскільки позивачем не надано належних
і допустимих доказів в обґрунтування
зазначених вимог.

Не підлягає задоволенню і вимоги
позивача про:

- стягнення з відповідача 3 на свою
користь страхового відшкодування за
пошкодження автомобіля позивача
«Ніссан-Альмера Классік» д.н. НОМЕР_1 в
результаті скоєння 13 січня 2007р. ДТП
автомобілем відповідача 2 «Вольво С40»
д.н. НОМЕР_2, відповідно до лімітів
відповідальності страховика,
передбаченого загальним договором
страхування між відповідачами 2 і 3 №
3-001261 від 26 жовтня 2006р. (в редакції вимог
заяви про уточнення позовних вимог від
24 жовтня 2012р. а.с. 206 т. 2);

- стягнення з відповідачів 1 і 2 на свою
користь в результаті скоєння 13 січня
2007р. ДТП автомобілем відповідача 2
«Вольво С40», д.н. НОМЕР_2, і пошкодженням
автомобіля позивача «Ніссан-Альмера
Классік» солідарно різницю між
фактичним розміром завданої позивачу
шкоди на суму вартості автомобіля
позивача 16190,0 дол. США та страховою
виплатою (страховим відшкодуванням)
відповідачем 3 ліміту відповідальності
страховика за шкоду заподіяну майну
потерпілих, згідно договору № 3-001261 від
26 жовтня 2006р. між відповідачами 2 і 3 у
сумі 25500,0 грн., оскільки судом
встановлено, що вказана ДТП мала місце
саме з вини позивача.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач просив суд, встановити з чиєї
вини створена заборгованість за
зберігання автомобіля позивача на
майданчику тимчасового утримання; і
одночасно визнати винними у створенні
заборгованості за зберігання
автомобіля позивача на майданчику
тимчасового утримання відповідачів 1 і
2, і що ця заборгованість створилася в
результаті службових зловживань і
бездіяльності третіх осіб 1, 2 та
Шевченківського районного суду м.
Києва, Апеляційного суду м. Києва із
вирішення адміністративного матеріалу
№ 3-9110/07.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи (а.с. 205, 208 т.1), позивачу було
повідомлено підстави для поміщення
його автомобіля на відповідний
майданчик тимчасового утримання
транспортних засобів, а також
зазначено час, коли він зможе отримати
належний йому автомобіль, доказів того,
що винними у створенні заборгованості
за зберігання автомобіля позивача на
майданчику тимчасового утримання є
відповідачі 1 і 2, і що ця заборгованість
утворилася в результаті службових
зловживань і бездіяльності третіх осіб
1, 2 та Шевченківського районного суду м.
Києва, Апеляційного суду м. Києва із
вирішення адміністративного матеріалу
№ 3-9110/07 судом не встановлено, а тому і в
цій частині позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57 - 61, 88, 169, 179, 208,
209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст.ст. 15, 16,
23, 1166, 1167, 1187, 1192, 1194 ЦК України;
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня
1995 р. з подальшими змінами та
доповненнями; Постановою Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» за № 4 від 01 березня 2013р.,
суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Представництва
в Україні «Файзер Ейч Сі. Лі. Пі. Корп.»,
Закритого акціонерного товариства
«Європейський страховий альянс», треті
особи: Генеральна прокуратура України,
Управління МВС України в Житомирській
області про відшкодування
матеріальної, моральної шкоди,
внаслідок ДТП - залишити без
задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: