АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9406/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Легкошерст Ю. В. Доповідач -
Городнича В.С. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.,

суддів - Варенко
О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Білаш
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
П'ятихатського районного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_4,
П'ятихатська районна державна
адміністрація, фермерське
господарство "Компанія Є.В.А" про
визнання договору дарування
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача,
посилаючись на те, що їй на праві
власності належали сертифікати на
право на земельну частку (пай) серії ДП
№ 0213826 та серії ДП № 0213827. 30 травня 2000
року вона подарувала належні їй
сертифікати ОСОБА_3, а останній в
рахунок отриманого подарунку
зобов'язувався щорічно виплачувати 3
тони зерна, 300 кг соняшнику або 60 літрів
соняшникової олії, 100 кг муки або
грошову суму еквівалентну вартості
товару та безкоштовно орати присадибну
ділянку площею до 1 га. До 2013 року ОСОБА_3
свої зобов'язання виконував належним
чином, а в 2013 році припинив виконання
взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з
чим вона попросила його повернути їй
подаровані нею сертифікати, на що
отримала відмову. Вважає договори
дарування, укладені між нею та
відповідачем недійсними, оскільки вони
не були безоплатними, так як
обдарований зобов'язувався щорічно
передавати їй частину врожаю в рахунок
подарованих нею сертифікатів.

У зв'язку з вищезазначеним та
враховуючи уточнену позовну заяву,
позивач просила визнати недійсними
договори дарування сертифікатів на
право на земельну частку (пай), що
укладені 30 травня 2000 року між нею та
ОСОБА_3 за реєстровим № 1373 та № 1375, що
посвідчені приватним нотаріусом
ОСОБА_4, визнати недійсним
розпорядження П'ятихатської районної
державної адміністрації № 815-р-06 від
20.12.2006 року в частині відведення
громадянину ОСОБА_3 в натурі земельної
ділянки по сертифікатам серії ДП № 0213826
те серії ДП № 0213827, визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 55,0396 га, що
виданий П'ятихатською
райдержадміністрацією 02 липня 2008 року
та визнати за нею право власності на
земельну частку (пай) в розмірі 20,4
умовних кадастрових гектара.

Рішенням П'ятихатського районного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2014 року у задоволенні позовних
вимог позивача відмовлено в повному
обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
постановити нове рішення про
задоволення її позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належало
право на земельну частку (пай) із землі,
яка перебуває у колективній власності
КСП ім. Чапаєва розміром 10.20 умовних
кадастрових гектара відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) серії ДП № 0213826 та 10,20
умовних кадастрових гектара
відповідно до сертифікату на право на
земельну частку (пай) серії ДП № 0213827.

Згідно копії договорів дарування від 30
травня 2000 року, посвідчених приватним
нотаріусом П'ятихатського РНО
Дніпропетровської області ОСОБА_4 -
дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а
ОСОБА_3 прийняв від неї в дар сертифікат
на право на земельну частку (пай) серії
ДП № 0213826 та сертифікат на право на
земельну частку (пай) серії ДП № 0213827.
Договори дарування складені в трьох
примірниках, з яких один залишився на
зберіганні в нотаріальній конторі, а
інші отримали сторони.

Відповідно до гарантійного листа
ОСОБА_3 зобов'язувався приймаючи в дар
земельний пай від ОСОБА_2 щорічно
видавати 3 тони зерна, 300 кг соняшнику
або 60 літрів соняшникової олії, 100 кг
муки або грошову суму еквівалентну
вартості товару та безкоштовно орати
присадибну ділянку площею до 1 га.

20.12.2006 року розпорядженням голови
П'ятихатської РДА № 815-р-06 ОСОБА_3 надано
дозвіл на відведення в натурі
земельної ділянки у розмірі земельної
частки (паю) та видачу державного акту
на право власності на землю на
території Саврівської сільської ради
загальною площею 54, 447 га ріллі.

На підставі розпорядження ОСОБА_3
виготовив на своє ім'я державний акт на
право власності на землю серії ЯЕ №
970452, що був виданий П'ятихатською
районною державною адміністарцією,
відповідно до якого ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 55.0396 га.

Згідно листа Саврівської сільської
ради П'ятихатського району
Дніпропетровскої області № 606/02-14 від
25.09.2014 року розмір орендної плати по
договорам оренди земельних часток, які
були зареєстровані в сільській раді за
період з 2000 по 2005 роки по землям
колишнього КСП ім. Чапаєва площею 10,2
умовних кадастрових гектара складав 1500
кг зернових, 325 кг соняшнику, оранка 50
соток городу, солома 1000 кг або в
грошовому еквіваленті.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що, оскільки спірні договори
посвідчені 30 травня 2000 року, тобто до
введення в дію ЦК України 2003 р.,
зазначені правовідносини, згідно
приписів п. 4, п. 7 «Прикінцевих та
перехідних положень» зазначеного ЦК
України, регулюються ЦК України 1963
року, отже правовідносини, що є
предметом даного спору регулювалися
Цивільним кодексом України 1963 року,
тому і визнання правочинів недійсними
в даному випадку слід розглядати за
правилами ст.ст. 44-58 ЦК УРСР 1963 року

Судом встановлено, що із змісту спірних
договорів, посвідчених у встановленому
законом нотаріальному порядку,
вбачається, що сторони підтверджують
дійсність намірів при їх укладенні.
Обов'язків обдарованого вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру
договори не передбачали. Договори
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що при укладанні договорів
дарування були додержані та виконані
всі необхідні умови, які передбачені
чинним законодавством для даного виду
договору, укладаючи оспорювані
договори обидві сторони усвідомлювали
значення своїх дій, розуміли, що
підписані ними договори за своєю
природою є договорами дарування.
Належних та вірогідних доказів, які б
спростовували наведене вище позивачем
до суду не надано. За таких обставин суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах закону та
задоволенню не підлягають.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

Апелянт не погоджується з такими
висновками суду, вважає їх
безпідставними та такими, що не
відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач вказує на те, що суд першої
інстанції помилково не прийняв як
належний доказ гарантійний лист
відповідача, який є доказом того, що
договори дарування укладені позивачем
не були безоплатними. Крім того,
протягом всього часу, починаючи з 2000
року по 2013 рік, позивач отримувала
кожного року зазначену відповідачем
плату, що також підтверджується
показаннями свідків, які суд не прийняв
до уваги.

Однак, з такими доводами апелянта
погодитися не можна, враховуючи
наступне.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що гарантійний лист, на який
посилається апелянт, згідно якого
ОСОБА_3 зобов'язувався щорічно
виплачувати позивачці 3 тони зерна, 300
кг соняшнику або 60 літрів соняшникової
олії, 100 кг муки або грошову суму
еквівалентну вартості товару та
безкоштовно орати присадибну ділянку
площею до 1 га, не є підставою для
визнання договору дарування удаваним.

Крім того, сама позивач не заперечувала
про те, що вона підписувала саме
договори дарування. Її посилання про
те, що вона розраховувала на
добровільне повернення ОСОБА_3
сертифікати не є підставою для
скасування законного рішення.

Окрім цього колегія суддів приймає до
уваги той факт, що спірні договори
дарування були укладені ОСОБА_2 у 2000
році, про їх існування їй було
достеменно відомо, проте до суду з
даним позовом вона звернулася лише у 2014
році.

Враховуючи, що позивачем не доведено
тих обставини, на які він посилався як
на підставу своїх вимог, суд
обґрунтовано відмовив йому в
задоволенні позовних вимог.

Тому, доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для
скасування чи зміни рішення суду. Крім
того, зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення П'ятихатського районного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Городнича В.С.

Судді:
Варенко О.П.

Лаченкова О.В.