Справа №481/1206/14-ц 20.11.2014 26.11.2014 20.11.2014
Провадження №22-ц/784/3165/14
провадження № 22ц-/784/3165/2014
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання
Свіщуку О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його
представника ОСОБА_4,

представника відповідача
Сивоконенко Ю.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо - зернова
корпорація України»

на рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 9 вересня 2014
року

за позовом

ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Державна продовольчо -
зернова корпорація України» (далі - ПАТ
«ДПЗКУ») про захист трудових прав,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ПАТ «ДПЗКУ» про захист
трудових прав.

Позивач зазначав, що з 1 травня 2013 року
працював в ПАТ «ДПЗКУ» на посаді
директора філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Новополтавський елеватор».

27 березня 2014 року наказом №120-К голови
правління ПАТ «ДПЗКУ» його було
відсторонено від роботи у зв'язку із
проведенням перевірки фактів,
викладених у анонімному зверненні
колективу філії.

27 травня 2014 року наказом голови
правління ПАТ «ДПЗКУ» №380-К його було
звільнено з посади за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків,
відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України.
Підставою звільнення став акт
службової перевірки за фактом
недостачі на філії дизельного пального
«energy» ( талони) в кількості 756 літрів,
дизельного пального (наливом) в
кількості 25461 літри та акт про відмову
надати пояснення від 20 травня 2014 року.

Посилаючись на те, що наказ про його
звільнення є незаконним, позивач
просив поновити його на посаді
директора філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Новополтавський елеватор» та
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 22390 грн.20 коп., невиплачену
заробітну плату у розмірі 6758 грн.63 коп.
та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Рішенням Новобузького районного суду
від 9 вересня 2014 року позов задоволено.
Постановлено поновити ОСОБА_3 на посаді
директора філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Новополтавський елеватор». Крім того,
суд стягнув на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 27 травня 2014 року по
20 серпня 2014 року в розмірі 22390 грн. 20
коп., невиплачену заробітну плату у
розмірі 6758 грн.63 коп. та моральну шкоду
в сумі 1000 грн. Також суд розподілив
судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ «ДПЗКУ»
посилаючись на необґрунтованість
рішення суду, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило рішення
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов в частині
вимог про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, суд першої
інстанції виходив з того, що проведена
на підприємстві перевірки була
призначена з порушенням вимог закону -
за анонімним повідомленням, а тому
виявлені під час такої перевірки
порушення трудових обов'язків не
можуть бути підставою для звільнення
позивача.

Однак з такими висновками погодитись
не можна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації всіх форм власності
(філіалу, представництва, відділення та
іншого відокремленого підрозділу).

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач з 1 травня 2013 року перебував у
трудових відносинах з ПАТ «ДПЗКУ»,
працюючи на посаді директора філії ПАТ
«ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор».

27 березня 2014 року наказом голови
правління ПАТ «ДПЗКУ» № 47 призначено
проведення перевірки фактів,
викладених у зверненні колективу
вказаної філії (а.с. 49).

Відповідно до звіту цієї перевірки
встановлено неодноразові окремі факти
безпідставного списання дизпалива за
вказівкою ОСОБА_3, а також недостачу
дизельного пального «energy» (талони) в
кількості 756 літрів, дизельного
пального (наливом) в кількості 25461 літра
(а.с. 50-61).

В зв'язку з цим, наказом голови
правління ПАТ «ДПЗКУ» № 94 від 14 травня
2014 року призначено службову перевірку
щодо факту недостачі дизельного палива
(а.с. 62).

Як видно з акту цієї службової
перевірки від 21 травня 2014 року, нестача
дизельного пального сталася, в тому
числі, через неправомірні дії ОСОБА_3,
які виразились у неодноразовому
використанні дизпалива для перевезень
вантажів на автомобілях підприємства в
інтересах третіх осіб у період грудень
2013 року - лютий 2014 року. При цьому, сума
збитків склала 13135 грн., без врахування
амортизації автомобілів, витрат на
мастила, обслуговування та заробітної
плати водіїв. Крім того, було
встановлено інші порушення, зокрема,
вивезення в листопаді 2013 року 6180 літрів
дизпалива, які не були обліковані,
неодноразове безпідставне списання
дизпалива за роботи, які фактично
виконано не було. Загальний розмір
прямих збитків підприємству складає
104200 грн. (а.с. 64-73).

ОСОБА_3 відмовився від дачі пояснень з
приводу виявлених недоліків в його
роботі, про що відповідачем складено
відповідний акт (а.с. 63).

На підставі зазначеного акту службової
перевірки голова правління ПАТ «ДПЗКУ»
видав наказ № 380-К від 27 травня 2014 року
про звільнення ОСОБА_3 з посади
директора філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Новополтавський елеватор» в порядку,
передбаченому п. 1 ст. 41 КЗпП України, за
одноразове грубе порушення трудових
обов'язків.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що виявлені під час службової
перевірки порушення ОСОБА_3 трудових
обов'язків можуть вважатись грубими,
виходячи з істотного порушення
фінансової дисципліни та заподіяння
збитків підприємству, а тому можуть
бути підставою для звільнення позивача
за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Крім того, при
застосуванні такого дисциплінарного
стягнення як звільнення, відповідачем
враховано ступінь тяжкості вчиненого
проступку та розмір заподіяної шкоди, а
також дотримано шестимісячного строку
для застосування стягнення,
передбаченого ч. 2 ст. 148 КЗпП України.

Таким чином, відповідачем не порушено
порядок звільнення позивача, а тому
його вимоги про поновлення на роботі
задоволенню не підлягають.

Крім того, оскільки позивач вважав
підставою для стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
незаконне звільнення, то такі вимоги
також не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на те, що при
звільненні йому не видано трудову
книжку, не мають правового значенні для
даної справи, оскільки з цих підстав
позов не заявлявся.

Доводи позивача про недоведеність
порушення ним трудових обов'язків
спростовуються доказами по справі,
зокрема, зазначеним вище актом
службової перевірки, в якому зазначено
конкретні порушення, допущені ОСОБА_3, з
посиланням на пояснення працівників,
яким позивач давав відповідні
вказівки, а також на облікові та
фінансові документи.

Твердження позивача про те, що вчинені
ним порушення трудових обов'язків не
можуть вважатись як одноразове грубе
порушення, виходячи з того, що вони
вчинялись систематично, багато разів,
не заслуговують на увагу, оскільки
кожна дія позивача, у вигляді
розпорядження на перевезення вантажів
на автомобілях підприємства в
інтересах третіх осіб, або вказівки на
безпідставне списання дизпалива за
роботи, які фактично виконано не було, є
порушенням трудових обов'язків яке
носить разовий характер. Кількість
таких порушень не надає їм характеру
триваючих.

Отже, виявивши зазначені вище
неодноразові порушення позивачем
трудових обов'язків, кожне з яких може
вважатись грубим, відповідач мав
підстави для звільнення позивача за
правилами п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Посилання позивача на рішення
Казанківського районного суду
Миколаївської області від 18 липня 2014
року, залишеному без зміни ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 27 жовтня 2014 року, які
постановлені за позовом ОСОБА_6 до ПАТ
«ДПЗКУ» про захист трудових прав, та в
яких зроблено висновок про відсутність
в діях ОСОБА_6 ознак грубого порушення
трудових обов'язків, є
необґрунтованими, оскільки в розумінні
ч. 3 ст. 61 ЦПК України, такі висновки
судів не можуть вважатись обставинами,
які не доказуються.

Суд першої інстанції не звернув
належної уваги на зазначені обставини
справи та вимоги матеріального права, а
тому рішення в частині вимог про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу підлягає скасуванню на
підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Водночас, суд дійшов правильного
висновку про стягнення з відповідача
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 6758 грн. 63 коп., яка не була
виплачена позивачу при звільненні,
оскільки доказів, які підтверджували
таку виплату відповідачем не надано.

Не містить таких доводів і апеляційна
скарга відповідача.

Також колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
невиплатою заробітної плати
відповідач порушив трудові права
позивача, чим завдав йому моральних
страждань, що підлягають стягненню за
правилами ст. 237-1 КЗпП України.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на
користь позивача моральну шкоду у
розмірі 1000 грн., суд першої інстанції не
звернув належної уваги на характер та
обсяг заподіяних позивачу душевних
страждань, а також ступінь їх
доведеності.

Отже, враховуючи конкретні обставини
справи, ступень та форму вини
заподіювача та виходячи з засад
виваженості та справедливості, колегія
вважає розумною компенсацією
моральної шкоди 300 грн.

Таким чином, судове рішення в частині
стягнення заробітної плати підлягає
залишенню без зміни, а в частині
стягнення моральної шкоди підлягає
зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України.

Також підлягає залишенню без зміни
рішення в частині розподілу судових
витрат, оскільки стягнута судом сума
судового збору відповідає
пропорційності задоволених позовних
вимог.

Керуючись статтями 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо - зернова корпорація
України» задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 9 вересня 2014
року в частині вимог про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо - зернова
корпорація України» про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
відмовити.

Рішення в частині стягнення моральної
шкоди змінити.

Зменшити стягнення з публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо - зернова корпорація
України» на користь ОСОБА_3 моральної
шкоди з 1000 грн. до 300 грн.

Рішення в частині стягнення заробітної
плати та судового збору залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: