Справа №127/8407/14-ц
Провадження № 2/127/3511/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2014 року

Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого судді Борисюк І.
Е.

за участю: секретаря Пєскова Є. Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Пинзаря І. В.,

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
міського комунального підприємства
«Аварійно-диспетчерська служба» за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_4 про
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з
позовом до міського комуналього
підприємства «Аварійно-диспетчерська
служба» про скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 був
прийнятий на посаду машиніста
автопідйомника четвертого розряду в
МКП «Аварійно-диспетчерська служба».
10.04.2014 року позивача було ознайомлено з
наказом від 09.04.2014 року № 11-К про його
звільнення з займаної посади згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1 вважає
вказане звільнення незаконним та
безпідставним. Відповідачем порушено
порядок накладення дисциплінарного
стягнення. З наказом про звільнення з
роботи від 09.04.2014 року позивача було
ознайомлено тільки 10.04.2014 року. На
вимогу позивача видати йому копію
наказу про звільнення в день
ознайомлення, було відмовлено.
Починаючи з 22.03.2014 року по 07.04.2014 року
позивач перебував на лікарняному з
діагнозом «закрита черепно-мозкова
травма, струс головного мозку». Після
виходу на роботу 08.04.2014 року позивача не
було допущено до роботи за
розпорядженням адміністрації.
Почуваючи себе не цілком здоровим,
09.04.2014 року ОСОБА_1 подав секретарю
заяву про надання йому відпустки.
Однак, його заяву прийнято не було.
Позивач зазначає, що 09.04.2014 року він
вчасно прибув на роботу, однак після
огляду технічного стану
автопідйомника виявив не усунуті
недоліки, що забороняють його
експлуатацію. Також, посвідчення
позивача про право на виконання робіт з
підвищеною небезпекою від 27.01.2009 року №
2.3.11 втратило чинність 01.03.2014 року. Про
виявлені недоліки ОСОБА_1 повідомив тут
же головного інженера, який на той час
виконував обов'язки начальника
підприємства. Таким чином, невиконання
позивачем 09.04.2014 року розпоряджень про
виїзд автопідйомника для виконання
виробничих завдань виникло через його
відмову порушувати вимоги техніки
безпеки і не може вважатись прогулом в
розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Звільнення з роботи за виконання вимог
техніки безпеки позивач вважає
незаконним. В результаті незаконного
звільнення позивачу було завдано
моральну шкоду, яку він оцінює в 1 000, 00
гривень. Відповідач позбавив позивача
гарантованого Конституцією України
права на працю та можливість заробляти
собі та своїй сім'ї на життя. Позивач
зазначив, що вказані незаконні дії
відповідача призвели до його моральних
переживань, він втратив душевний
спокій, постійно перебуває в
роздратованому стані, не має засобів
для забезпечення належного рівня життя
своїй сім'ї.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду із вимогами про
скасування наказу в.о. начальника МКП
«АДС» ОСОБА_4 № 11-К від 09.04.2014 року,
поновлення позивача на роботі на
посаді машиниста автопідйомника МКП
«АДС», стягнення з відповідача на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
зобов'язання відповідача відшкодувати
позивачу моральну шкоду в розмірі 1 000, 00
гривень.

Ухвалою суду від 19.05.2014 року до участі у
справі було залучено ОСОБА_4 в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача.

В ході розгляду справи позивачем було
збільшено позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на його
користь моральної шкоди. Так, ОСОБА_1
просив стягнути з МКП «АДС» на його
користь 300 000, 00 моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали збільшені
позовні вимоги, аргументуючи їх
мотивами викладеними в позовній заяві
та заяві про збільшення позовних вимог,
та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив суд відмовити в їх задоволенні в
повному обсязі. Надав суду письмові
заперечення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_4 просив суд
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

По справі встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працював на посаді машиниста
автопідйомника в міському
комунальному підприємстві
«Аварійно-диспетчерська служба» з
01.04.2010 року, згідно наказу № 26-К від
01.04.2010 року. (а.с. 6, 100)

Згідно листка непрацездатності № 496567
та № 497826 ОСОБА_1 перебував на
лікарняному з 22.03.2014 року по 08.04.2014 року.
(а.с. 9)

08.04.2014 року ОСОБА_1 вийшов на роботу.

Твердження позивача про те, що він
08.04.2014 року не був допущений до роботи
належними та допустимими доказами не
підтверджено.

Також, твердження позивача про те, що
він 09.04.2014 року подав заяву про надання
йому відпустки за 2013 рік належними та
допустимими доказами не підтверджено.

Посилання позивача та його
представника на те, що позивач
почувався зле і не міг виконувати свої
трудові обов'яки до уваги судом не
приймаються, оскільки належними та
допустимими доказами не
підтверджуються. Суду не надано
доказів звернення ОСОБА_1 до лікаря з
приводу його поганого самопочуття.

У відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
докази не можуть ґрунтуватися на
припущеннях.

09.04.2014 року ОСОБА_1 було виписано
подорожній лист № 798516 для виконання
робіт за адресами: м. Вінниця, вул.
Келецька, 109 та вул. Квятека, 39. (а.с. 40)

Однак, ОСОБА_1 вище вказаний подорожній
лист не отримав і згідно відмітки у
ньому, з гаражу для виконання робіт не
виїхав.

Того ж дня, 09.04.2014 року о 10 год. 40 хв.,
комісією в складі: ОСОБА_4 (в.о.
начальника МКП «АДС»), ОСОБА_5 (головний
механік), ОСОБА_6 (майстер), ОСОБА_7
(інженер з ОП) було складено акт про
відмову ОСОБА_1 підписати акт про його
відмову отримати шляховий лист та
надати письмові пояснення такої
відмови. (а.с. 42)

09.04.2014 року комісією в складі: ОСОБА_4
(в.о. начальника МКП «АДС»), ОСОБА_5
(головний механік), ОСОБА_6 (майстер),
ОСОБА_7 (інженер з ОП) було складено акт
про відсутність ОСОБА_1 на роботі без
поважних причин протягом робочого дня
09.04.2014 року та неприступлення ним до
виконання своїх трудових обов'язків.
Згідно письмових пояснень ОСОБА_1,
зазначених в даному акті, який було
складено о 17 годині, він був на робочому
місці, однак не виїзджав через
деформацію стріли (виносних опор) і
якби йому було надано письмове
розпорядження працювати з таким
дефектом стріли, він би працював. (а.с. 29)

Також, комісією в складі ОСОБА_8
(майстер), ОСОБА_9 (бухгалтер), ОСОБА_10
(майстер) було складено акт від 09.04.2014
року про відсутність ОСОБА_1 на роботі
за адресами: м. Вінниця, вул.
Стахурського, 17 та вул. Стахурського, 54
із зазначенням, що ОСОБА_1 відмовився
пояснити свою відсутність на роботі.
(а.с. 30)

Наказом в.о. начальника міського
комунального підприємства
«Аварійно-диспетчерська служба» № 11-К
від 09.04.2014 року ОСОБА_1 було звільнено за
прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України з 09.04.2014 року. (а.с. 5)

Судом не приймається до уваги
посилання позивача та його
представника як на незаконність
звільнення позивача перебування
ОСОБА_1 на лікарняному. Так, судом
встановлено, що ОСОБА_1 з 22.03.2014 року по
07.04.2014 року перебував на лікарняному.
Однак, з 08.04.2014 року лікарем визначено
можливість ОСОБА_1 приступити до
роботи, що підтверджується листком
непрацездатності серії АГІ № 497826. (а.с.
9) Звільнення ж позивача відбулось
09.04.2014 року, тобто в період його
працездатності.

09.04.2014 року та 10.04.2014 року працівниками
МКП «АДС» було складено акти про
відмову ОСОБА_1 ознайомитись із наказом
про його звільнення з роботи за прогул
09.04.2014 року без поважних причин,
отримання копії наказу, трудової
книжки. (а.с. 34-35)

Однак, як вбачається з наказу № 11-К від
09.04.2014 року про звільнення ОСОБА_1,
останній був ознайомлений із наказом,
однак не згодний з ним. (а.с. 5)

В судовому засіданні встановлено, що
було визнано й сторонами по справі, з
наказом про звільнення ОСОБА_1
ознайомився 10.04.2014 року, в день
звільнення позивач трудову книжку не
отримав.

МКП «АДС» 10.04.2014 року на адресу місця
проживання ОСОБА_1, зазначену в
особовій його картці, було направлено
повідомлення про необхідність забрати
трудову книжку та копію наказу про
звільнення. (а.с. 32-33, 100)

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Хоч вимога про стягнення з відповідача
на корить позивача належних при
звільненні сум не заявлена, судом
встановлено, що 10.04.2014 року
відповідачем було проведено
розрахунок із позивачем, що
підтверджується відомістю про
нарахування коштів № 5 від 10.04.2014 року
(перераховано на картковий рахунок
позивача). (а.с. 82) Окрім того, судом
встановлено донарахування
відповідачем позивачу належних при
звільненні сум. (а.с. 149) Дані обставини,
зокрема були визнані позивачем в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Верховний Суд України звернув увагу в
Постанові Пленуму «Про практику
розгляду судами трудових спорів», що
при розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Відсутність працівника на роботі з
поважних причин не може вважатися
прогулом, а отже і підставою для
розірвання трудового договору за п. 4
ст. 40 КЗпП України. Законодавство про
працю не містить переліку причин
відсутності на роботі, які треба
вважати поважними, однак поважними
причинами варто визнавати такі
причини, що виключають вину працівника.

Факт відсутності працівника на роботі -
позивача по справі, більше трьох годин
протягом робочого дня 09.04.2014 року
підтверджується актами від 09.04.2014 року,
складеними працівниками підприємства,
а саме: ОСОБА_4 (в.о. начальника МКП
«АДС»), ОСОБА_5 (головний механік),
ОСОБА_6 (майстер), ОСОБА_7 (інженер з ОП),
ОСОБА_8 (майстер), ОСОБА_9 (бухгалтер),
ОСОБА_10 (майстер).

Доказом відсутності позивача на роботі
також є табель обліку використання
робочого часу, де відображено, що
ОСОБА_1 не перебував на робочому місці
09.04.2014 року - прогул («пр»). (а.с. 101)

В даному випадку відповідачем як
роботодавцем було визначено
відсутність поважних причин для
відсутності на робочому місці
позивача. Однак, позивач вважає, що
наявність технічних несправностей
автомобіля, на якому він мав виконувати
свої трудові обов'язки і втрата
чинності його посвідчення про право
виконання робіт з підвищеною
небезпекою є поважними обставинами
неможливості виконання ним його
трудових обов'язків в день звільнення -
09.04.2014 року.

Судом звернуто увагу, що звільнити
працівника з роботи можна за разовий
випадок прогулу без поважних причин і
таке звільнення є правом власника або
уповноваженого ним органу.

Основним документом будь-якого
розірвання трудового договору є наказ
керівника про звільнення працівника,
за яким проводиться остаточний
розрахунок і видається трудова книжка.

Згідно п. 4.3.10 Статуту відповідача,
начальник уповноважений призначати і
звільняти працівників підприємства.
(а.с. 107-111) Відповідно до розпорядження
міського голови від 07.04.2014 року
начальнику МКП «АДС» надано щорічну
відпустку з 07.04.2014 року по 11.04.2014 року
включно, а виконання обов'язків
начальника покладено на головного
інженера МКП «АДС» ОСОБА_4 (а.с. 93)

Звільнення працівника за вчинення
прогулу, в тому числі якщо він був
відсутній на роботі більше трьох годин
протягом робочого дня без поважних
причин, є дисциплінарним звільненням і
провадиться у порядку застосування
дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України перед
тим, як застосувати дисциплінарне
стягнення, власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмове пояснення.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи письмові пояснення ОСОБА_1,
зазначені в наказі про звільнення від
09.04.2014 року, хоч і надані 10.04.2014 року, є
поважними для невиконання робіт, однак
не для відсутності на робочому місці.

При звільненні за прогул трудові
відносини вважаються припиненими з
першого дня невиходу на роботу, якщо
працівник до часу видання наказу не
працював, а отже, днем звільнення за
таких обставин слід вважати останній
день фактичної роботи.

Дисциплінарне стягнення
застосовується безпосередньо при
виявленні провини, але не пізніше
одного місяця від дня його виявлення.
При цьому не має враховуватися час
відсутності працівника на роботі у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
або перебуванням його у відпустці,
згідно ст. 148 КЗпП України. За кожне
порушення трудової дисципліни може
бути застосована тільки одна
дисциплінарна санкція (ч. 2 ст. 149 КЗпП
України).

Судом встановлено, що саме прогул,
відсутність на робочому місці позивача
понад три години стали підставою
звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Судом прийнято до уваги, що позивач
зранку з'явився на роботі, а також
перебував на підприємстві близько 17
години, що підтверджується актом від
09.04.2014 року, складеним о 17 год. 00 хв.
Однак позивачем та його представником
не доведено належними та допустимими
доказами перебування ОСОБА_1 на роботі
решту робочого часу, враховуючи
заперечення відповідача, а також інші
належні докази, які містяться в
матеріалах справи. В.о. начальника МКП
«АДС» ОСОБА_4 додержано передбачені
статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України
правила і порядок застосування
дисциплінарного стягнення. При
застосуванні дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення,
відповідачем враховано при звільненні
позивача ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок,
і попередня робота працівника.

Стаття 139 КЗпП України зобов'язує
працівника чесно i сумлінно працювати,
своєчасно i точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу,
додержуватися трудової i технологічної
дисципліни, вимог нормативних актів
щодо охорони праці, дбайливо ставитися
до майна власника, з яким укладено
трудовий договір.

До трудових обов'язків працівників
відноситься також дотримання
установленого режиму робочого часу.

При вирішенні даної цивільної справи
по суті суд враховує, що Правилами
внутрішнього трудового розпорядку КП
«Аварійно-диспетчерська служба»,
затвердженими начальником
підприємства, а саме п. 3.3., встановлено
час початку і закінчення робочого дня
та перерви на обід. Облік роботи
кожного працівника ведеться за табелем
виходів на роботу та відповідно
затверджених графіків роботи за
обліковий період, згідно п. 3.11. Правил
внутрішнього трудового розпорядку КП
«Аварійно-диспетчерська служба». (а.с.
160-168)

Судом встановлено, що позивач не є
членом профспілкової організації.

Твердження позивача щодо неможливості
ним виконання робіт в зв'язку із
припиненням дії 01.03.2014 року його
посвідчення про право виконання робіт
з підвищеною небезпекою є
безпідставним, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про охорону праці» працівники
під час прийняття на роботу і в процесі
роботи повинні проходити за рахунок
роботодавця інструктаж, навчання з
питань охорони праці, з надання першої
медичної допомоги потерпілим від
нещасних випадків і правил поведінки у
разі виникнення аварії. Працівники,
зайняті на роботах з підвищеною
небезпекою або там, де є потреба у
професійному доборі, повинні щороку
проходити за рахунок роботодавця
спеціальне навчання і перевірку знань
відповідних нормативно-правових актів
з охорони праці.

Згідно п. 3.14. та п. 3.15 Типового
положення про порядок проведення
навчання і перевірки знань з питань
охорони праці, затвердженого наказом
Державного комітету України з нагляду
за охороною праці № 15 від 26.01.2005 року і
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 15.02.2005 року за № 231/10511
результат перевірки знань з питань
охорони праці з робіт з підвищеною
небезпекою, а також там, де є потреба
у професійному доборі, до виконання
яких допускається працівник,
оформлюється протоколом засідання
комісії з перевірки знань з питань
охорони праці. Особам, які під час
перевірки знань з охорони праці
виявили задовільні результати,
видається посвідчення про перевірку
знань з питань охорони праці. При
цьому в протоколі та посвідченні у
стислій формі зазначається перелік
основних нормативно-правових актів з
охорони праці та з безпечного
виконання конкретних видів робіт, в
обсязі яких працівник пройшов
перевірку знань. Питання щодо порядку
зберігання посвідчень про перевірку
знань з питань охорони праці на
підприємстві або необхідності
працівникам мати їх при собі під час
виконання трудових обов'язків
вирішується роботодавцем. Працівникам,
які проходять навчання і перевірку
знань з питань охорони праці на своєму
підприємстві, видача посвідчень є
обов'язковою лише тим, хто виконує
роботи підвищеної небезпеки.

Судом встановлено, що позивачу 27.01.2009
року роботодавцем було видано
посвідчення про право виконання робіт
з підвищеною небезпекою № 2.3.11. (а.с. 10)

26.02.2014 року ОСОБА_1 пройшов перевірку
знань з питань охорони праці з робіт з
підвищеною небезпекою, що
підтверджується протокол засідання
комісії з перевірки знань з питань
охорони праці № 40 від 26.02.2014 року. (а.с. 39)
Посвідчення позивача про право
виконання робіт з підвищеною
небезпекою зберігалось безпосередньо
у нього і не було надано ним для
зазначення результатів перевірки його
знань. Однак, враховуючи вище вказане
Положення та норму ч. 6 ст. 18 Закону
України «Про охорону праці», згідно
якої до роботи не допускаються лише ті
працівники, які не пройшли навчання,
інструктаж і перевірку знань з охорони
праці, відсутність відмітки в
посвідченні позивача про перевірку
знань, яку він пройшов, не є підставою
для не виконання робіт.

Щодо тверджень позивача про
неможливість виконання ним трудових
обов'язків 09.04.2014 року через наявний
дефект автопідйомника - деформацію
стріли, судом встановлено наступне.

На МКП «АДС» наказом № 192 визначено
відповідальних осіб за безпечне
проведення робіт автопідйомником
АП-18-09 зав.№ 536. (а.с. 91)

10.04.2014 року комісією в складі: головного
механіка ОСОБА_5, інженера з ОП ОСОБА_11,
майстра ОСОБА_10 та слюсара-ремонтника
ОСОБА_12 на виконання наказу в.о.
начальника МКП «АДС» № 42 від 10.04.2014
року, було складено акт обстеження та
огляду технічного стану автомобіля
ГАЗ-3909 д.н.з. НОМЕР_1, на якому ОСОБА_1 мав
виконувати роботи 09.04.2014 року. Згідно
даного акту, комісією було встановлено,
що даний автомобіль придатний до
експлуатації. (а.с. 36-37)

В судовому засіданні було досліджено
паспорт 18.00.00.000-09У ПС на автопідйомник
телескопічний АП-18-09, з якого
вбачається, що 16.09.2011 року було
проведено повний технічний огляд
підйомника і визначено його можливу
подальшу експлуатацію до 16.09.2014 року.
Також, в 2013 році при частковому
технічному огляді було визначено
можливість використання підйомника
(ЧТО - 05.03.2014 року). (а.с. 84-89)

Ні позивачем, ні його представником
суду не надано належних та допустимих
доказів того, що саме станом на 09.04.2014
року мало місце пошкодження
автопідйомника, на якому мав працювати
ОСОБА_1

Посилання представника позивача на
припис ТУ Держгірпромнагляду у
Вінницькій області від 31.10.2013 року (а.с.
128-131) є безпідставним, оскільки
перевірка МКП «АДС» проводилась
задовго до звільнення позивача. Окрім
того, з даного припису не вбачається
наявність встановлення деформації
стріли автопідйомника, як стверджує
ОСОБА_1 Згідно повідомлення ДП
«Вінницький експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України» № 404 від
17.10.2014 року, за період з 01.01.2014 року по
09.04.2014 року роботи, пов'язані із
проведенням експертно-технічного
діагностування автопідйомника АП-18-09
реєстраційний № 230 на МКП «АДС» не
проводились. 13.06.2014 року по зверненню
МКП «АДС» проводився позачерговий
повний технічний огляд (ПТО). На
підставі проведеного ПТО визначено
можливим подальша експлуатація
автопідйомника АП-18-09. (а.с. 141-143)

Також, посилання представника позивача
на повідомлення ТУ Держгірпромнагляду
у Вінницькій області від 12.06.2014 року суд
вважає безпідставним, оскільки
проведення перевірки відбувалось
12.06.2014 року - через три місяці після
звільнення позивача. Окрім того, припис
було виконано відповідачем, що
підтверджується звітом про проведений
позачерговий повний технічний огляд
від 13.06.2014 року (подальша експлуатація
підйомника можлива до 13.06.2017 року). (а.с.
142-143)

Отже, як встановлено судом позивач знав
про своє звільнення саме 09.04.2014 року,
однак відмовився в цей день надавати
пояснення щодо причин своєї
відсутності на робочому місці. Ні
позивачем, ні його представником суду
не надано жодних належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_1
звертався 09.04.2014 року до керівництва
та/або будь-яких інших осіб на
підприємстві стосовно наявності
деформації стріли автопідйомника.
Судом прийнято до уваги, що про нібито
наявні дефекти, що стали підставою
неможливості виконання своїх трудових
обов'язків, ОСОБА_1 повідомив в
поясненні лише 10.04.2014 року, т.б. вже
після звільнення.

Отже, в будь-якому випадку,
неможливість виконувати свої трудові
обов'язки не є поважною причиною
залишення робочого місця та
відсутність на ньому понад три години.

В судовому засіданні в якості свідка
було допитано ОСОБА_13, який повідомив,
що 10.04.2014 року близько 07 год. 30 хв. він
приймав заяву від ОСОБА_1 в штабі
Самооборони. Свідок зазначив, що ОСОБА_1
перебував у відчаї, говорив про своє
неправомірне звільнення. Самооборона
направила своїх людей на підприємство
щоб прояснити ситуація. Свідок
зазначив, що на підприємстві не був.

В судовому засіданні в якості свідка
було допитано ОСОБА_14, який повідомив,
що 10.04.2014 року перебував в штабі
Самооборони, куди ОСОБА_1 звернувся із
заявою, яку прийняв ОСОБА_13 Свідок
зазначив, що із спілкування з ОСОБА_1
йому стало зрозуміло, що мова йде про
звільнення ОСОБА_1 Свідок повідомив, що
йому було доручено вияснити обставини
на підприємстві. Керівник підприємства
зустрів, запросив до свого кабінету,
вислухав і пояснив, що ОСОБА_1 звільнено
через прогул і на підприємстві він
більше не працює. Свідок повідомив, що у
його присутності ОСОБА_1 не
ознайомлювали з будь-якою
документацією, а також ні наказ, ні
трудову книжку не вручали.

В судовому засіданні в якості свідка
було допитано ОСОБА_15, який повідомив,
що є начальником МКП «АДС», однак 09.04.2014
року перебував у відпустці. Свідок
зазначив, що 09.04.2014 року йому
зателефонував головний інженер, який
виконував обов'язки начальника в той
час, і повідомив, що ОСОБА_1 відмовився
отримати подорожній лист і виконувати
роботу. ОСОБА_1 пішов з роботи, не
повідомивши про причини, і з'явився на
підприємстві близько 17 години. Свідок
зазначив, що у ОСОБА_1 неодноразово були
порушення дисципліни. Щодо
несправностей крану, то про такі
обставини ОСОБА_1 жодним чином не
повідомляв.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання
свідка - це повідомлення про відомі
йому обставини, які мають значення для
справи. Не є доказом показання свідка,
який не може назвати джерела своєї
обізнаності щодо певної обставини.

Тому, при оцінці показань свідків судом
проаналізовано процес формування,
збереження і передачі відомостей
свідком.

Судом прийнято до увагу, що свідки
надавали покази, посилаючись на
інформацію, якою володіють особисто, а
не з чужих слів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Посилання представника позивача на
порушення трудового законодавства
відповідачем, зокрема щодо виконання
робіт без присутності майстра,
відсутність вахтового журналу тощо, не
стосуються предмета спору, а тому не
приймаються судом до уваги.

Аудіозапис, наданий позивачем та його
представником як доказ по справі (а.с.
54), прийнятий до уваги судом бути не
може, оскільки є неналежним та
недопустимим доказом в розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України.

Так, в судовому засіданні було
відтворено звукозапис, який міститься
на CDдиску, однак з даного запису,
враховуючи заперечення представника
відповідача та третьої особи, не
можливо встановити: коли, де, в який час
і за яких обставин здійснювались
записи аудіофайлів; які особи
фігурують на записах. Також, судом
прийнято до уваги заперечення
представника відповідача про
можливість зміни дати та часу записів,
оскільки дані записи, як повідомлено
позивачем, здійснювались ним на
мобільний телефон. Клопотання про
призначення судової фоноскопічної
експертизи суду не заявлялось, хоча
таке право було роз'яснено судом
сторонам по справі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог та на
підставі наданих доказів.

Заслухавши пояснення сторін, покази
свідків, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання в тому, що позов не
підлягає задоволенню.

Судом не встановлено порушення
відповідачем вимог трудового
законодавства в частині звільнення
позивача 09.04.2014 року на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України, враховуючи вище
викладене. Вимоги позивача є
необґрунтованими і недоведеними
належними та допустимими доказами.
Таким чином, в судовому засіданні
встановлено відсутність законних
підстав для поновлення ОСОБА_1 на
роботі.

Оскільки суд прийшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
щодо поновлення позивача на роботі,
відповідно вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушено
прогулу не підлягають задоволенню,
враховуючи положення ст. 235 КЗпП
України. Зокрема, не підлягають до
задоволення й вимоги про відшкодування
моральної шкоди, враховуючи положення
ст. 237-1 КЗпП України. Судом встановлено
відсутність наявності спричинення
відповідачем моральної шкоди позивачу,
в тому числі відсутній причинний
зв'язок між шкодою і протиправним
діянням заподіювача.

На час звернення до суду з даним
позовом позивач був звільнений від
сплати судового збору на підставі п. 1 ч.
1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір».

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача на його користь витрат на
правову допомогу, то у відповідності до
п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових
витрат дійсно належать витрати на
правову допомогу. Однак, окрім того, що
дані витрати позивачем документально
не підтверджені, враховуючи положення
ст. 88 ЦПК України, такі судові витрати
не підлягають відшкодуванню позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст.
21, п. 4 ст. 40, ст.ст. 47, 139, 147-1, 148, 149, 235, 237-1
КЗпП України, Законом України «Про
охорону праці», ст.ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
міського комунального підприємства
«Аварійно-диспетчерська служба» про
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: