Справа № 357/5193/14-ц Головуючий у І
інстанції Протасова О.М.Провадження №
22-ц/780/5511/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 21
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі :

головуючого - судді Білоконь О.В.,

суддів Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 липня 2014 року за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа Перша
Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, про розірвання
договору довічного утримання ,-

встановила:

У квітні 2014 року позивач звернулась до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
таке.

Їй та її покійному чоловікові ОСОБА_3 на
праві приватної власності належала
квартира АДРЕСА_1: чоловікові - 1/3
частина, їй - 2/3 частини.

Після смерті чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_1
року, їй стало відомо, що 23 серпня 2005
року між ними, з одного боку, та ОСОБА_4,
ОСОБА_2, було укладено договір
довічного утримання, за яким вона та її
покійний чоловік передали набувачам у
власність належну їм квартиру, а
останні зобов'язувались у встановлені
строки та в необхідному обсязі
здійснювати довічно матеріальне
забезпечення та догляд відчужувачів.

Однак набувачі не виконували належно
умов договору, а після смерті ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідач ОСОБА_2
взагалі перестала виконувати свої
обов'язки за договором.

Враховуючи викладене, позивач просила
суд розірвати договір довічного
утримання від 23.08.2005 року та повернути у
її власність спірну квартиру.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 липня 2014 року позов задоволено
частково.

Розірвано договір довічного утримання,
укладений 23.08.2005 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_4,
ОСОБА_2 з другого боку, посвідчений
першою Білоцерківською міською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим №2-2345, в частині, що
стосується відчужувача ОСОБА_1 та
набувачів ОСОБА_4, ОСОБА_2

Повернуто ОСОБА_1 у власність 2/3 частини
квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 162
грн. 48 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить суд скасувати рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позову та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказала, що оскільки суд дійшов
висновку про неналежне виконання
відповідачами умов договору довічного
утримання, то задоволенню підлягає і
позовна вимога про розірвання
вказаного договору між її покійним
чоловіком і відповідачем та повернення
їй частки спірної квартири, яка
належала ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач довела, що вони з чоловіком
виконали свої зобов'язання та передали
набувачам у власність належну їм
квартиру, а також те, що відповідач
ОСОБА_2 неналежно виконувала свої
обов'язки і не надавала позивачці
утримання (догляд) в обсязі,
визначеному пунктами 2.1, 2.2 договору.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
ґрунтується на вимогах закону та
матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

У разі невиконання або неналежного
виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини, договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача (ч.1 ст. 755 ЦК України).

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1
належала з 1994 року на праві спільної
часткової власності ОСОБА_5 - 2/3 частини
та ОСОБА_6 - 1/3 частина.

23 серпня 2005 року між відчужувачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з одного боку, та
набувачами ОСОБА_4, ОСОБА_2, з другого
боку, був укладений нотаріально
посвідчений договір довічного
утримання за реєстровим номером 2-2345.

Згідно з п.п.1.1, 2.1, 2.2 цього договору,
відчужувачи передали, а набувачі
отримали у власність квартиру АДРЕСА_2
та зобов'язались надавати відчужувачам
утримання (догляд) у виді щомісячного
матеріального забезпечення у
розмірі 300 грн. та, окрім іншого,
щоденним триразовим калорійним
харчуванням (сніданок, обід, вечеря),
визначивши вартість продуктів 230
грн. на місяць; надавання побутових
послуг (прання постільної білизни -
один раз на 14 днів, ремонт побутової
техніки, тощо), що оцінили у сумі 20 грн.
на місяць; забезпечення лікувальними
засобами на підставі виданих лікарем
рецептів на середню суму 50 грн. на
місяць.

З Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №8441105
вбачається, що набувачі зареєстрували
за собою право власності на набуту
квартиру 24.09.2005 року.

Згідно зі свідоцтвами про смерть,
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а ОСОБА_4
- ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Як вбачається з копії спадкової справи
до майна померлого ОСОБА_4 № 129/2013,
наданою другою Білоцерківською
міською державною нотаріальною
конторою Київської області, відповідач
ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем, що
прийняла спадщину після померлого.

Матеріали справи не містять доказів
належного виконання відповідачем
ОСОБА_2 своїх обов»язків по утриманню
ОСОБА_1, передбачених розділом 2
договору довічного утримання (
догляду), зокрема, надання щомісячного
матеріального забезпечення у
розмірі 300 грн., забезпечення щоденним
триразовим калорійним харчуванням з
вартістю продуктів 230 грн. на місяць;
надавання побутових послуг вартістю 20
грн. на місяць та забезпечення
лікувальними засобами на підставі
виданих лікарем рецептів на суму 50 грн.
на місяць.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для розірвання
договору довічного утримання в
частині, що стосується позивача ОСОБА_1

Разом з тим, суд дійшов вірного
висновку, що вимога позивача розірвати
договір довічного утримання,
укладений, у тому числі, і покійним
ОСОБА_3, а також набути право власності
на всю спірну квартиру та повернути їй
більшого, ніж передано нею за
договором, не ґрунтується на законі.

При цьому колегія суддів бере до уваги,
що відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у
разі розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 за договором
довічного утримання було передано 2/3
частини квартири АДРЕСА_3, яка належала
їй та ОСОБА_3 на праві спільної
часткової власності, і за життя
останнього питання про розірвання
договору довічного утримання ним не
ставилось, у зв»язку з невиконанням
умов договору ОСОБА_1 має право на
повернення у власність майна у обсягу,
яке їй належно до укладення договору,
тобто 2/3 частини спірного майна.

Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст. 25
ЦК України правоздатність фізичної
особи припиняється у момент її смерті.
Оскільки ОСОБА_3 за життя не пред»являв
будь-яких вимог щодо неналежного
виконання відповідачем обов»язків за
договором довічного утримання,
позивач ОСОБА_1 не має права ставити
питання про розірвання договору в
частині, що стосується померлого
ОСОБА_3

З огляду на викладене доводи
апеляційної скарги про те, що суд мав
задовольнити позовну вимогу про
розірвання вказаного договору між її
покійним чоловіком і відповідачем та
повернення їй частки спірної квартири,
яка належала ОСОБА_3 не ґрунтуються на
вимогах закону та є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права не заслуговують
на увагу, спростовуються матеріалами
справи та висновками суду, викладеними
у рішенні.

Решта доводів апеляційної скарги не
ґрунтується на доказах та законі і не
спростовують висновків суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
зібраним доказам, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про часткове задоволення
позову, тому, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315, 316, 319
ЦПК України , колегія суддів , -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: