АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/7255/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/2290/к/14
Доповідач - Остапенко
У Х В А Л А

Іменем України

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі :

головуючого судді: Остапенко В.О.

суддів: Митрофанової Л.В.,
Чорнобука В.І.

при секретарі: Петренко
К.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Кривому Розі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
вересня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання членом родини, поділ майна, та
визнання правочину недійсним, -

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

позивач - ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4.

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання членом родини, поділ майна та
визнання правочину недійсним,
посилаючись на те, що з жовтня 2002 року
вона з відповідачем ОСОБА_3 мешкали
сумісно однією родиною, в 2003 році вони
разом з відповідачем переїхали
проживати до АДРЕСА_1, яку відповідач
отримав у спадок після смерті свого
батька.

18.09.2009 року Довгинцівським районним
відділом РАЦС Криворізького МУЮ
Дніпропетровської області, актовий
запис № 470 було зареєстровано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який було розірвано
рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 18.06.2013 року.

14.01.2008 року право власності на
квартиру було зареєстровано за
відповідачем та внесено відомості в
реєстр прав власності на нерухоме
майно.

Оскільки квартира була майже
зруйнована, їм прийшлося витрачати
спільні кошти на ремонт, також позивач
отримувала у банківських установах
міста кредити. Крім цього, при
звільненні з ПАТ Арселор Міттал Кривий
Ріг вона отримала вихідну допомогу , а
також працювала на виробництві та
постійно отримувала стабільну
заробітну плату.

З початку грудня 2013 року, коли
справа вже знаходилась на розгляді у
суді, відповідач почав застосовувати
до неї заходи психологічного впливу,
примушував її виїхати з квартири. А
також, до початку розгляду справи по
суті, відповідач продав квартиру
ОСОБА_4.

В зв'язку з викладеним, після
уточнення позовних вимог, позивач
просила суд визнати її членом родини
ОСОБА_7 у період з жовтня 2002 року по
31.12.2003 року.

Встановити факт спільного
проживання її з відповідачем однією
сім'єю, як чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року
по 18 вересня 2009 року, день реєстрації
шлюбу.

Визнати квартиру АДРЕСА_1
спільним сумісним майном. Визнати за
нею прав власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2.

Визнати правочин, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 23 грудня 2013 року
недійсним. Повернути стороні у
первісний стан.

Ухвалою Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу від 02
квітня 2014 року залучено до участі у
справі в якості співвідповідача ОСОБА_4

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 24 вересня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом не взято до уваги,
що позивач разом з відповідачем
переїхали мешкати до квартири його
батька взимку 2003 року, що
підтверджується поясненнями свідків
та актом з місця проживання.

Суд не звернув уваги, що саме
позивач отримуючи більшу заробітну
плату та отримуючи кредити у Банках,
зробила значний внесок для сплати
сестрі відповідача ? частини вартості
квартири.

Крім того, при купівлі квартири
відповідач ОСОБА_4 була попереджена
позивачем про те, що в суді
розглядається спір про розподіл даної
квартири, також відповідно до п. 6.2
оскаржуваного договору
купівлі-продажу зазначено, що покупець
повідомлена, що у відчужуваній
квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, які до теперішнього часу не
зняті з обліку.

Судом до вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України не надано належної оцінки
доказам, наданих позивачем.

В запереченнях на апеляційну
скаргу відповідач ОСОБА_3 просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення,а рішення суду першої
інстанції без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони з 18.09.2009
року по 18.06.2013 року перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с. 8).

Після смерті батька ОСОБА_3 отримав у
спадок ? частину квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до копії розписок 24.11.2007
року ОСОБА_8 отримала 19 800 грн. від
ОСОБА_3 в рахунок оплати вартості ?
частини квартири АДРЕСА_3 та 21.12.2007 року
- 14 470 грн.(а.с. 92-93)

Ухвалою Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 18 грудня 2007
року затверджено мирову угоду між
ОСОБА_3 і ОСОБА_8, згідно якої ? частка
квартири, яка належала ОСОБА_8 за
адресою: АДРЕСА_1 переходить у
власність ОСОБА_3, право власності на
дану частину на ім`я ОСОБА_8
припиняється.

23.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_3 (а.с. 30-31).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано доказів на
підтвердження свої вимог щодо
спільного проживання з відповідачем з
2003 року, з наданих позивачем копій
кредитних договорів не вбачається, що
позивач зазначені кошти брала саме для
проведення ремонту у спірній квартирі
та для слати вартості ? частини
квартири.

Колегія судді погоджується з висновком
суду першої інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до п. І розділу УІІ
«Прикінцевих положень» СК України,
зазначений кодекс набрав чинності
одночасно з набранням чинності ЦК
України, тобто з 01 січня 2004 року. За
загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
правовідносин, які виникли після
набрання ним чинності, тобто не раніше
01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Відповідно до позовних вимог, позивач
просила суд, визнати її членом родини
ОСОБА_3 у період з жовтня 2002 року по
31.1.2003 року, та визнати факт проживання
сторін однією сім'єю як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу у період з
01.01.2004 р. по 18 вересня 2009 року.

В ст. 3 СК зазначається, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ст.. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживали
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або у будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або у будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Пунктами 23, 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Відповідно до постанови
Верховного Суду України від 12 грудня
2012 року у справі № 6-148 цс 12 положення ст.
74 СК України поширюються на
правовідносини між чоловіком та
жінкою, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, і для визнання
майна, придбаного під час фактичних
шлюбних відносин, спільною сумісною
власністю необхідні докази: ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання іншого
майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК
України презюмує, що майно, набуте під
час шлюбу, належить чоловікові і жінці
на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 24 КпШС /в редакції 2003
року/ майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Роздільним майном
кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно
володіє, користується і
розпоряджається належним йому
роздільним майном.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України /який
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин/ особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування.

Як вбачається з матеріалів
справи та змісту позовних вимог
відповідач ОСОБА_3 отримав квартиру
АДРЕСА_3 у спадок після смерті свого
батька, до якої зі слів позивача
сторони переїхали проживати у 2003 році.

18.09.2009 року сторони уклали шлюб, який
було зареєстровано Довгинцівським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Криворізького МУЮ
Дніпропетровської області (а.с.9).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2
позивач була зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 - 17.08.2010 року (а.с. 4).

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2013
року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 -
розірвано (а.с. 8)

З огляду на вищевикладене, суду
першої інстанції, дійшов вірного
висновку, що підстав передбачених
законом для визнання квартири АДРЕСА_3
спільним сумісним майном позивача та
відповідача немає, а тому обгрунтовано
відмовив позивачу у визнанні за нею
права власності на ? частину спірної
квартири, оскільки майно набуте одним
із подружжя за договором дарування або
у спадок не включаються до спільної
власності.

Такий висновок, суду є обґрунтованим і
цей висновок фактично виключив
необхідність встановлення юридичного
факту проживання позивача та
відповідача однією сім'єю без
укладення шлюбу, оскільки його
встановлення не тягне за собою
виникнення права власності позивача на
? частину спірної квартири.

Стаття 10 ЦПК України передбачає
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст.. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Особа, яка бере участь у
справі, зобов'язана надати усі наявні у
неї докази та довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу.
Доказуванню підлягають обставини, що
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виник спір.

З акту складеного 10.09.2013 року
мешканцями гуртожитку 2 на пл..
Домнобудівників, на який посилається
позивач як на доказ своїх позовних
вимог, не вбачається, ведення
спільного господарства з відповідачем,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат у період з
01.01.2004 р. по 18 вересня 2009 року.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
щодо встановлення факту проживання
сторін однією сім'єю як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу у період з
01.01.2004 р. по 18 вересня 2009 року.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що між нею та банківськими
установами укладались кредитні
договори, а дані кошти були витрачені
на проведення ремонту квартири, а також
передані сестрі відповідача за у
рахунок вартості ? частини спірної
квартири не підтверджені належними та
допустимими доказами у розумінні ст.ст.
57-60 ЦПК України.

Відповідно до копій розписок від
24.11.2007 року та 21.12.2007 року ОСОБА_8
отримала 19 800 грн. та 14 470 грн. в рахунок
оплати вартості ? частини квартири
АДРЕСА_3 саме від ОСОБА_3.(а.с. 92-93).

Згідно вимог ч.1,2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

23.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_3 (а.с. 30-31).

При укладенні договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_3 від 23.12.2013
року було додержано вимог закону, а
тому вимоги позивача щодо визнання
правочину, укладеного 23 грудня 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним, є
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Доводи позивача в апеляційній
скарзі про те, що відповідно до п. 6.2
договору купівлі-продажу спірної
квартири зазначено, що покупець
повідомлена, що у відчужуваній
квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, які до теперішнього часу не
зняті з обліку, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
оцінка доказів є виключною
компетенцією суду, переоцінка доказів
діючим законодавством не передбачена.
Судом першої інстанції повно та
всебічно досліджені обставини справи,
перевірені письмові докази та надано
їм належну оцінку, що спростовує доводи
апеляційної скарги в цій частині.

З вищевикладеного вбачається, що
висновки суду обґрунтовані і
підтверджуються письмовими
матеріалами справи, суд перевірив
доводи і дав їм належну правову оцінку,
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону; рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального
законодавства, у зв'язку із чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 24 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/