22-ц/775/1336/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Голуб Т.І.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого -
Ткаченко Т.Б.,

суддів -
Песоцької Л.І., Мальцевої Є.Є.,

при секретарі -
Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, в особі її
представника ОСОБА_2, до Оленівської
селищної ради про встановлення факту
спільного проживання та визнання права
власності на майно, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Оленівської
селищної ради Волноваського району
Донецької області, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю,
визнання будинку та земельної ділянки
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на майно та
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року,

В с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1, в особі її
представника ОСОБА_2, звернулася до
суду з позовом до Оленівської селищної
ради, в якому просила встановити факт
спільного проживання однією сім'єю з
померлим ОСОБА_7 з травня 1997 року по
день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя будинок,
розташований в АДРЕСА_1, визнати за нею
право власності на 1/2 частину
вказаного будинку.

В обґрунтування позову зазначила, що з
квітня 1997 року до дня смерті ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ним однією
сім'єю. Вони оселилися в орендованому
будинку АДРЕСА_1, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
побут, але шлюб не зареєстрували. За
спільні грошові кошти для проживання
їх сім'ї 14 жовтня 1997 року на підставі
договору купівлі-продажу вони придбали
вказаний жилий будинок, який, у зв'язку
з відношеннями поваги та довіри, було
зареєстровано на чоловіка ОСОБА_7
Позивачка зареєструвалась у даному
будинку 27 листопада 1997 року. В ньому
також були зареєстровані її діти та
онук. Чоловік ОСОБА_7 зареєструвався в
будинку 14 травня 1999 року.

27 січня 1998 року позивачка та ОСОБА_7
зареєстрували шлюб в Оленівській
селищній раді, який формально з
особистих причин розірвано 23 травня 2009
року. Однак фактично шлюбні відносини
між ними не припинялись, ніхто з
подружжя з дому не виїжджав, проживали
разом, продовжували вести спільні
господарство та сімейний бюджет. Після
смерті чоловіка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1
позивачка самостійно взяла на себе
витрати з організації поховання.

Ухвалою Волноваського районного суду
Донецької області від 03 грудня 2013 року
до участі у справі залучено в якості
співвідповідача ОСОБА_4 та в якості
третіх осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору.

В грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1,
Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області, в якому просила встановити
факт спільного проживання однією
сім'єю у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 з
ОСОБА_7 з 16 травня 1976 року до розірвання
шлюбу 30 жовтня 1997 року, визнати будинок
АДРЕСА_1 та земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та померлого
ОСОБА_7, визнати ? частку даного будинку
та земельної ділянки власністю ОСОБА_4,
визнати другу ? частку даного будинку
та земельної ділянки в порядку
спадкування за законом власністю
ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, визнати
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в
даному будинку.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_4
послалась на те, що з 16 травня 1976 року
перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5, 1977
року народження, та сина ОСОБА_6, 1981 року
народження. Подружжя проживали разом
як чоловік та дружина, вели спільне
господарство до кінця листопада 1997
року та деякий час до січня 1998 року
після офіційного розірвання шлюбу. У
шлюбі 14 жовтня 1997 року купили у ОСОБА_8
будинок із земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1. Позивачка за
первісним позовом ОСОБА_1 у спірному
будинку проживала з 27 січня 1998 року до
дня розірвання шлюбу з ОСОБА_7 23 травня
2009 року, але до теперішнього часу не
знялась з реєстрації у будинку. Її
особисті речі у будинку відсутні, вона
не несе витрати на утримання будинку,
тому на підставі ч.2 ст.405 ЦК України
втратила право користування житловою
площею.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Оленівської селищної ради та ОСОБА_4
про встановлення факту спільного
проживання її та ОСОБА_7 однією сім'єю з
травня 1997 року по день його смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання жилого
будинку, розташованого у АДРЕСА_1,
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання за
ОСОБА_1 права власності на ? частину
будинку АДРЕСА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання будинку та земельної
ділянки спільною сумісною власністю
подружжя, визнання права власності,
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
задоволено.

Встановлено факт спільного проживання
однією сім'єю ОСОБА_4 з ОСОБА_7 з 16 травня
1976 року до 30 жовтня 1997 року.

Визнано жилий будинок, розташований по
АДРЕСА_1 та земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
вказаного житлового будинку,
господарських споруд спільною
сумісною власності подружжя: ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано право власності на ? частину
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
вказаного житлового будинку,
господарських будівель та споруд за
ОСОБА_4

Визнано у порядку спадкування за
законом за ОСОБА_4 право власності на
іншу ? частину житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1 та на
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування вказаного житлового
будинку, господарських будівель та
споруд.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі
243,60 грн. до спеціального фонду
Державного бюджету України.

Не погодившись з ухвалою та рішенням
суду першої інстанції, представник
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі просить скасувати ухвалу та
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позов у повному
обсязі. В скарзі посилається на
порушення норм матеріального та
процесуального права,
необґрунтованість судового рішення, не
з'ясування судом обставин, що мають
істотне значення для справи, вказує, що
судом не дотримано процесуальний
порядок прийняття зустрічного позову,
оскільки клопотання відповідача
Оленівської селищної ради не
надходило, а зустрічний позов прийнято
від особи, яка не приймає участь у
справі, та після початку розгляду
справи по суті у порушення вимог ст.123
ЦПК України.

Крім того, у судових засіданнях
належним чином встановлено факти
сумісного проживання однією сім'єю,
ведення сумісного домашнього
господарства, наявність сумісного
сімейного бюджету та відносин подружжя
у позивачки та ОСОБА_7, тому висновок
суду про критичне ставлення до
пояснення позивачки та не надання
жодного доказу на підтвердження своїх
позовних вимог є необґрунтованим.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України суд розглядає справу у
відсутності представника відповідача
Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області та третьої особи ОСОБА_6,
повідомлених про час та місце розгляду
справи належним чином, та звернулись із
заявами про розгляд справи без їх
участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1, яка просила
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення її позову в
повному обсязі, заперечення
відповідачки ОСОБА_4 та третьої особи
ОСОБА_5, які просили скаргу відхилити,
рішення суду залишити без змін,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими ґрунтувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
данні (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або його змини є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглянув справу.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області та ОСОБА_4 , суд першої
інстанції виходив з того, що позивачкою
не доведено обґрунтованості своїх
позовних вимог.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4
суд виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
знаходячись в шлюбі, 14 жовтня 1997 року за
спільні кошти купили будинок із
земельною ділянкою, розташовані в
АДРЕСА_1. Згідно з договором
купівлі-продажу будинку його покупцем
визначено ОСОБА_7 Враховуючи положення
ст.ст.60, 65, 70 СК України суд прийшов до
висновку, що ? частина спірного будинку
належить ОСОБА_4 з моменту купівлі.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 у
відповідності зі ст.405 ЦК України
втратила право користування жилим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1,
оскільки більш ніж чотири роки не
проживала у будинку без будь-яких
поважних причин, постійно із своєю
сім'єю мешкала за іншою адресою, але з
реєстрації у спірному будинку не
знялась.

Також суд прийшов до висновку, що
Оленівська селищна рада не може бути
відповідачем у справі, оскільки ніяким
чином не порушувала права та законні
інтереси позивачки ОСОБА_1

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися повністю з наступних
причин.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя,
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України ( ст.4 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви
(а.с.4-6) ОСОБА_1 звернулась з позовними
вимогами про встановлення факту
спільного проживання з ОСОБА_7 однією
сім'єю з травня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1,
про визнання житлового будинку по
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя та визнання права власності
на ? частину вказаного житлового
будинку лише до Оленівської селищної
ради Волноваського району Донецької
області.

Згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України суд
за клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Матеріали справи не містять
клопотання позивачки про заміну
відповідача або про залучення в якості
співвідповідача за її позовом ОСОБА_4,
або пред'явлення зазначених позовних
вимог до ОСОБА_4

Більш того, позивачка ОСОБА_1 та
її представник в судовому засіданні 03
грудня 2013 року заперечували проти
заміни відповідача або залучення
співвідповідачем ОСОБА_4 (а.с.37-38).

В апеляційному суді позивачка
ОСОБА_1 пояснила, що вимоги нею заявлені
тільки до Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області та вважає, що ОСОБА_4 не може
бути відповідачем за її позовом.

За таких обставин, суд у
порушення норм процесуального права,
ухвалою від 03 грудня 2013 року, залучив до
справи за позовом ОСОБА_1
співвідповідачем ОСОБА_4 та помилково
зазначив у рішенні про відмову ОСОБА_1 у
зазначених вимогах до ОСОБА_4, а тому
зазначена вказівка підлягає
виключенню з рішення.

Відповідно до ст. 2 КпШС України,
діючого на час придбання спірного
будинку, цей Кодекс встановлює порядок
і умови одруження, регулює особисті і
майнові відносини, які виникають в
сім'ї між подружжям, між батьками і
дітьми, між іншими членами сім'ї,
відносини, які виникають у зв'язку з
усиновленням, опікою та піклуванням,
прийняттям дітей на виховання, порядок
і умови припинення шлюбу, порядок
реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

За положеннями ч.1, ч.2 ст.21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Згідно до ч.2 ст.3 СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Відповідно до вимог ст.74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_4 15
травня 1976 року зареєструвала шлюб з
ОСОБА_7, який було розірвано 14 жовтня 1997
року, про в книзі реєстрації актів про
розірвання шлюбу вчинено запис за № 247
(а.с.63, 133).

На підставі договору купівлі-продажу
жилого будинку від 14 жовтня 1997 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Волноваського районного нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстром № 603, ОСОБА_7
придбав у ОСОБА_8 жилий будинок з
господарчими та надвірними побудовами,
розташований в АДРЕСА_1 на землі
Оленівської селищної ради (а.с.11).

Як вбачається з відмітки у паспорті
серія НОМЕР_2 ОСОБА_1, остання уклала
шлюб з ОСОБА_7 27 січня 1998 року в
Оленівській селищній раді (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про одруження
НОМЕР_1, виданого 28 грудня 2004 року
виконкомом Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області, ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11,
актовий запис № 42 від 20 грудня 2003 року,
прізвище після одруження дружини
ОСОБА_4 (а.с.64).

Згідно з свідоцтвом про смерть від 02
вересня 2013 року ОСОБА_7 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років, актовий
запис № 43 від 02 вересня 2013 року,
вчинений Оленівською селищною радою
Волноваського району Донецької
області (а.с.10).

Відповідно до довідки про склад сім'ї №
634 від 13 вересня 2013 року Оленівської
селищної ради на день смерті ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 1999
року була зареєстрована колишня
дружина ОСОБА_1, шлюб з якою розірвано 23
травня 2009 року, актовий запис № 103
(а.с.186).

З довідки № 1675 від 15 жовтня 2013 року
Оленівської селищної ради вбачається,
що ОСОБА_1 проживала без реєстрації в
АДРЕСА_1 з травня 1997 року, зареєстрована
за даною адресою з 27 листопада 1997 року
спільно з чоловіком ОСОБА_7 по день його
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Пунктом 1 розділу УІІ Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України,
визначено, що цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року № 3» про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», до сімейних
відносин, які вже існували на зазначену
дату, норми СК України застосовуються
лише в частині тих прав і обов'язків, що
виникли після набрання ним чинності. Ці
права та обов'язки визначаються на
підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про
шлюб та сім'ю України, який визнавав
тільки шлюб, укладений у державних
органах реєстрації актів громадського
стану, тому встановлення факту
проживання однією сім'єю можливо лише з
1 січня 2004 року.

Зважаючи на вищенаведене суд першої
інстанції задовольнив позов ОСОБА_4
про встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_4 з
ОСОБА_7 з 16 травня 1976 року по 30 жовтня 1997
року у порушення норм матеріального
права, а тому в цій частині рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю.

Колегія суддів погоджується і з
рішенням суду в частині в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Оленівської селищної ради про
встановлення факту спільного
проживання її та ОСОБА_7 однією сім'єю з
травня 1997 року по день його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки по - перше,
нормами сімейного права не передбачено
встановлення факту проживання однією
сім'єю до 01 січня 2004 року, по - друге,
позивачка не надала належних,
достовірних і допустимих доказів
проживання з ОСОБА_7 після розірвання
шлюбу, тобто з 24 травня 2009 року по день
його смерті.

Ті обставини, що ОСОБА_1 поклала на себе
обов'язок поховання ОСОБА_7, не дає
підстав дійти висновку, що вони після
розірвання шлюбу проживали однією
сім'єю, вели спільно господарство,
придбавали майно і мали взаємні права
та обов'язки, і що між ними існували
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Допитані в суді першої інстанції
свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, пояснення яких узгоджується з
матеріалами справи, спростували
пояснення ОСОБА_1 щодо проживання її з
ОСОБА_7 після розірвання шлюбу.

Згідно ст.44 КпШС, діючого на час
виникнення спірних правовідносин, шлюб
вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів громадянського стану.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується
рівними правами на майно і в тому разі,
якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно ст.28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Аналогічні положення містяться в
нормах Сімейного кодексу України.

Оскільки будинок АДРЕСА_1 був придбаний
ОСОБА_7 в період шлюбу з ОСОБА_17, так як
шлюб між ними був припинений
відповідно до положень ст.44 КпШС
України з 15 жовтня 1997 року, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що зазначений
будинок був придбаний в період шлюбу і
є їх спільним майном. А тому ОСОБА_4 має
право на ?? його частку.

Обгрунтовуючи рішення в цій частині,
суд першої інстанції помилково
послався на норми СК України, однак це
не привело до неправильного вирішення
позову ОСОБА_4 про визнання спірного
будинку спільним сумісним майном та
визнання за нею права власності на ??
його частку.

Стаття 10 ЦПК України
передбачає, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як роз'яснено в п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18 грудня 2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про
власність», діючого на момент
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане в наслідок спільної
праці сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Матеріали справи не містять належних
і достовірних доказів придбання
спірного будинку за спільні сумісні
кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_1 і остання не
надала таких доказів під час розгляду
справи апеляційним судом.

Надані позивачкою ОСОБА_1 докази на
підтвердження своїх вимог, а саме
письмові пояснення ОСОБА_8 (а.с.25) та
розписка про отримання грошей від 12
жовтня 1997 року в сумі 7000 грн., складеної
від імені ОСОБА_18 (а.с.174), містять
протилежну інформацію, оскільки з
пояснень ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_7
та ОСОБА_18 придбали 14 жовтня 1997 року
будинок за спільні кошти. Тоді як
відповідно до розписки, складеною
ОСОБА_18, остання брала на себе
зобов'язання повернути ОСОБА_19 грошові
кошти в сумі 7000 грн. в листопаді 1998 року
за рахунок коштів отриманих від
продажу худоби.

Пояснення ОСОБА_4 в суді першої та
апеляційної інстанції щодо придбання
будинку нею разом з ОСОБА_7 в період
шлюбу та за сумісні кошти, оскільки
вони мали намір придбати його для своєї
доньки, для чого і збирали кошти,
матеріалами справи не спростовано.

Тому суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання зазначеного будинку
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та визнання за нею права
власності на ? його частку.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу житлового будинку від
14 жовтня 1997 року, продавець продав, а
покупець купив жилий будинок з
господарчими та надвірними побудовами,
розташований в АДРЕСА_1, на землі
Оленівської селищної Ради народних
депутатів (а.с.11).

Даних про те, що під час укладення
договору купівлі-продажу вказаного
будинку, була придбана і земельна
ділянка, на якій він розташований, або в
подальшому перейшла у власність
покупця, матеріали справи не містять.
Отже, висновок суду щодо придбання
подружжям ОСОБА_7 і ОСОБА_4 і земельної
ділянки, на якій розташований
придбаний ними спірний житловий
будинок, являється невірним.

Відповідно до пояснень в апеляційному
суді ОСОБА_4 та ОСОБА_1, померлий ОСОБА_7
за життя не отримував Державний акт на
право власності на земельну ділянку, на
якій розташований спірний житловий
будинок.

Тому суд безпідставно визнав спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
вказаного житлового будинку,
господарських будівель та споруд та
визнав за ОСОБА_4 право власності на ?
частку вказаної земельної ділянки.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Спадкування, відповідно до ст.1217 ЦК
України, здійснюється за заповітом або
за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті
(ст.1218 ЦК України).

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.34, ч.2 ст.48, ст.ст.66-68
Закону України «Про нотаріат»
обов'язок: щодо встановлення
спадкового майна, кола спадкоємців та
видачі свідоцтв про право власності на
спадкове майно покладений на органи
нотаріату.

Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається на ім'я кожного з них, із
зазначенням імені та частки у спадщині
інших спадкоємців (ст.1297 ЦК України).

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва на спадщину вимоги про
визнання права власності на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутись до суду за правилами
позовного провадження.

Як вбачається з заяви ОСОБА_4 на адресу
приватного нотаріуса та пояснень в
апеляційному суді ОСОБА_4 і третьої
особи ОСОБА_5, з заявою про прийняття
смерті після смерті ОСОБА_7, звернувся
син померлого, третя особа ОСОБА_6, а
ОСОБА_5 відмовилась від своєї частки у
спадщині на користь останнього. ОСОБА_4
з заявою про прийняття спадщини не
зверталась.

ОСОБА_4 також не надано доказів того, що
нотаріус відмовив їй у видачі
свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, ОСОБА_4 передчасно
звернулась до суду з позовом про
визнання за нею права на спадщину за
законом, і суд першої інстанції дійшов
висновку про визнання за нею права на
спадщину на ? частини спірного
житлового будинку та земельної
ділянки, на якій він розташований у
порушення норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів не може погодитись і з рішенням
суду в частині задоволення позову
ОСОБА_4 про визнання земельної ділянки
по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя, про визнання права власності
на ? частину житлового будинку по
АДРЕСА_1 та вказаної земельної ділянки
в порядку спадкування за законом. Тому
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_4 в цій частині.

Колегія суддів не може
погодитися і з рішенням суду в частині
задоволення позову ОСОБА_4 про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
житловому будинку АДРЕСА_1 враховуючи
наступне.

Згідно ст.405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними і власником житла або законом.

Зі справи вбачається, що
ОСОБА_1 вселилась і була зареєстрована
на житловій площі в спірному будинку
як член сім'ї власника ОСОБА_7, який за
життя визнавав за нею права
користування спірною житловою площею.
З позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що
втратила права користування вказаною
житловою площею не звертався.

Отже, виходячи з аналізу
змісту правової норми, якою ОСОБА_4
обґрунтовує свій позов про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловою площею в
вищезазначеному будинку та
встановлених судом обставин справи,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення її позову в цій частині.

А тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловою площею в будинку
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, звертаючись до суду з
позовом, не сплатила судовий збір і
просила судові витрати та судовий збір
стягнути з ОСОБА_1

Оскільки позовні вимоги
ОСОБА_4 задоволені частково, та в
частині про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю,
визнання права власності на ? частину
земельної ділянки та на ? частину
житлового будинку і земельної ділянки
в порядку спадкування за законом і
визнання ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування житловою площею в
спірному будинку її вимоги не
підлягають задоволенню, з ОСОБА_4 в
дохід держави підлягає стягненню
судовий збір в сумі 487 грн.20 копійок (243
грн. 60 коп. х 2), оскільки не підлягають
задоволенню заявлені нею майнові та
немайнові вимоги.

Зазначений судовий збір
підлягає стягненню на розрахунковий
рахунок 0004, код бюджетної
класифікації доходів: 22030001 «Судовий
збір (Державна судова адміністрація
України)», МФО 834016, банк: ГУ ДКСУ у
Донецькій області, ,
отримувач: державний бюджет м.Донецька
Ворошиловський район, призначення
платежу: судовий збір Апеляційний суд
Донецької області (м.Маріуполь) .

Керуючись ст.ст. 303, 309, 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Оленівської селищної ради
Волноваського району Донецької
області та ОСОБА_4 про встановлення
факту спільного проживання її з ОСОБА_7
однією сім'єю з травня 1997 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання житлового
будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя і визнання права
власності на ? частину вказаного
житлового будинку змінити.

Виключити вказівку суду про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про встановлення факту спільного
проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю з
травня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, про
визнання житлового будинку по АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
та визнання права власності на ?
частину вказаного житлового будинку,
як помилкову.

Це ж рішення в частині задоволення
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання земельної ділянки по
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя, про визнання права власності
на ? частину житлового будинку по
АДРЕСА_1 та вказаної земельної ділянки
в порядку спадкування за законом,
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 з 16
травня 1976 року до 30 жовтня 1997 року, про
визнання земельної ділянки по АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю ОСОБА_7 і
ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_4 права
власності на ? частину земельної
ділянки по АДРЕСА_1, про визнання в
порядку спадкування за законом права
власності ОСОБА_4 на ? частину
житлового будинку по АДРЕСА_1 ? частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та про
визнання ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням в житловому будинку
АДРЕСА_1 відмовити.

Це ж рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Оленівської селищної ради про
встановлення факту спільного
проживання її та ОСОБА_7 однією сім'єю з
травня 1997 року по день його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання житлового
будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю, визнання права власності на
? частину вказаного житлового будинку
та в частині задоволення позову ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про визнання житлового
будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
про визнання права власності на ?
частину вказаного будинку за ОСОБА_4 і
стягнення судового збору залишити без
змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави на
розрахунковий рахунок 0004, код
бюджетної класифікації доходів: 22030001
«Судовий збір (Державна судова
адміністрація України)», МФО 834016, банк:
ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: державний бюджет
м.Донецька Ворошиловський район,
призначення платежу: судовий збір
Апеляційний суд Донецької області
(м.Маріуполь) судовий збір
в сумі 487 гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Т.Б.Ткаченко

Судді
Л.І.Песоцька

Є.Є.Мальцева