Номер провадження: 22-ц/785/1337/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І.,
суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 листопада 2012 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
Відділ у справах дітей Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Перша Одеська державна
нотаріальна контора про визнання
договору дарування удаваним, та
переведення прав і обов?язків покупця
за фактично укладеним договором
купівлі- продажу на співвласника майна,
-

ВСТАНОВИЛА:

4 липня 2006 року позивачка ОСОБА_4
звернулася до Приморського районного
суду м. Одеси з позовом до відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про визнання
удаваним договору дарування, заміну
сторони у договорі дарування, визнання
недійсним рішення державного
реєстратора КП «ОМБТІ та РОН» (т.1, а.с.
4-7).

В процесі розгляду справи позовні
вимоги було уточнено та згідно
останнього уточнення до позову
позивачка просила визнати договір
дарування 503/1000 часток квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений 17.02.2006
року Першою одеською державною
нотаріальною конторою (реєстровий
номер 3-273), - удаваним, оскільки він
приховує інший правочин - договір
купівлі-продажу; визнати що між ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 17.02.2006 р. було
укладено договір купівлі-продажу 503/1000
часток квартири АДРЕСА_1; визнати
договір купівлі-продажу 503/1000 часток
квартири АДРЕСА_1, укладений 17.02.2006 р.
між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_5 - з однієї
сторони та ОСОБА_7 - з другої сторони, в
частині покупця ОСОБА_7 - недійсним;
перевести права та обов'язки покупця за
договором купівлі-продажу 503/1000 часток
квартири АДРЕСА_1, укладеним 17.02.2006 р., на
ОСОБА_4, стягнувши з позивача на користь
ОСОБА_7 13 432 гривень - вартість 503/1000
часток квартири АДРЕСА_1, визначена
сторонами в п. 2 спірного договору;
визнати за ОСОБА_4 право власності на
503/1000 часток квартири АДРЕСА_1, які
належали раніше ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_5,
а в наступному були зареєстровані за
ОСОБА_7 - за удаваним правочином;
усунути перешкоди у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення
ОСОБА_4 до вказаної квартири;
зобов'язати Відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України м. Одесі
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_7
та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.337-338).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27 листопада 2012 року позов
було задоволено частково. Визнано
договір дарування ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_5 503/1000 часток квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_7, посвідчений 17.02.2006 року Першою
одеською державною нотаріальною
конторою (реєстровий номер 3-273), -
удаваним; визнано що між ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 17.02.2006 р. було укладено
договір купівлі-продажу 503/1000 часток
квартири АДРЕСА_1; визнано договір
купівлі-продажу 503/1000 часток квартири
АДРЕСА_1, укладений 17.02.2006 р. між ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_5 - з однієї сторони та
ОСОБА_7 - з другої сторони, в частині
покупця ОСОБА_7 -недійсним; переведено
права та обов'язки покупця за договором
купівлі-продажу 503/1000 часток квартири
АДРЕСА_1 укладеним 17.02.2006 р., на ОСОБА_4,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7
ринкову вартість 503/1000 часток квартири
АДРЕСА_1 в розмірі 375 114 (триста сімдесят
п'ять тисяч сто чотирнадцять) гривень,
перерахувавши із депозитного рахунку
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Одеській області № 0123 , МФО 828011, Банк: ГУДКСУ в Одеській
області грошову суму в розмірі 13 432
гривень, які внесені ОСОБА_4; визнано за
ОСОБА_4 право власності на 503/1000 часток
квартири АДРЕСА_1 які належали раніше
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_5, а в наступному
були зареєстровані за ОСОБА_7- за
удаваним правочином; усунуто перешкоди
у користуванні квартирою АДРЕСА_1
шляхом вселення ОСОБА_4 до вказаної
квартири. В іншій частині позову
відмовлено (т.1, а.с. 382-385).

07.12.2012 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9
подав апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 листопада 2012 року. В
обґрунтування посилався на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, на неповне з'ясування судом
обставин, маючих значення для справи. А
саме апелянт посилався на те, що суд
першої інстанції ухвалюючи
оскаржуване рішення посилався на те, що
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 4 березня 2005 року (справа №
2-4199 за 2005 р.) було встановлено, що намір
відповідачів відчужити належну їм
частку квартири АДРЕСА_1, виник в
зв'язку з придбанням на їх імена іншого
житла. Але апелянт вважає, що вказаним
рішенням було встановлено, лише той
факт, що відповідачі придбали інше
нерухоме майно, крім того у судовому
засіданні по вказаній справі
відповідачі пояснили, що не мають
наміру продавати належну їм частку
квартири АДРЕСА_1. Щодо посилань на
текст замовлення № 177-047, з яким
відповідачі звернулися до ОМБТІ та РОН
23 квітня 2004 р., з якого вбачається, що
вони просили видати
довідку-характеристику на квартиру,
саме для продажу об'єкту, а не
дарування, апелянт зазначає, що при
оформлені бланка заказу працівники
ОМБТІ та РОН вимагають щоб бланк був
заповнений саме замовником та
надиктовуюють стандартні шаблонні
фрази, та враховуючи те, що для
працівників ОМБТІ та РОН немає різниці
чи буде об'єкт проданий, чи подарований,
вони сказали ОСОБА_5 написати саме так,
а в зв'язку з тим, що останній не має
юридичної освіти, він не придав даної
обставині особливого значення.

Крім того, апелянт посилався на те, що
суд в якості підстави для визнання
договору дарування удаваним, вказав
той факт, що відповідачка ОСОБА_7 після
укладання договору не проживала за
спірною адресою, а проживала в
Чернігівській області, де навчається
її донька. При цьому суд не зазначив
правової норми, якою він при цьому
керувався.

Крім того, апелянт зазначив, що на
момент ухвалення рішення, суд першої
інстанції не перевіряв
платіжеспроможність позивачки, яка
повинна була покласти гроші на
депозитний рахунок, та в порушення
вимог ст.362 ЦК України та Постанови
Пленуму ВСУ «Про практику застосування
судами законодавства яке регулює право
приватної власності громадян на
житловий будинок» перевів на неї права
покупця (т.1, а.с. 389-390).

Відповідно до протоколу
автоматизованого розподілу від 14.01.2013
року справу відповідно до ст. 11-1 ЦПК
України було розподілено судді
Дрішлюку А.І.

16 січня 2013 року ухвалою судді
апеляційного суду Одеської області
Дрішлюка А.І. було відкрито провадження
по справі (т.2, а.с.6).

16 січня 2013 року ухвалою судді
апеляційного суду Одеської області
Дрішлюка А.І. справу було призначено до
розгляду (т.2, а.с.7).

Під час розгляду справи ОСОБА_4 було
подано клопотання про призначення
судової експертизи (т.2, а.с. 31).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 19 лютого 2013 року клопотання
ОСОБА_4 було задоволено та призначено
по справі судову експертизу (т.2, а.с.55-56).

14.05.2013 року від Одеського
науково-дослідницького інституту
судових експертиз надійшла вказана
справа без виконання, з повідомленням
експерта №1101 про неможливість надання
висновку за матеріалами справи
22ц/785/1638/13 (т.2, а.с.85).

20.05.2013 року ухвалою судді апеляційного
суду Одеської області Дрішлюка А.І.
було відновлено провадження по справі
та призначено справу до слухання.

12.06.2013 року представник позивача
подала клопотання про витребування у
КП «БТІ» Одеської міської ради довідку
із зазначенням приміщень, що входять в
частку 503/1000 квартири АДРЕСА_1, щодо
надання якої було заявлено клопотання
експерта Одеського науково-дослідного
інституту судових експертиз від 11.03.2013;
про зобов'язання відповідачів надати
спеціалістам КП «БТІ» Одеської міської
ради та експертам Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз доступ до приміщень, що
входять в частку 503/1000 квартири АДРЕСА_1
(т.2, а.с.93).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 12. 06. 2013 року клопотання
ОСОБА_4 про витребування у КП «БТІ»
Одеської міської ради довідку із
зазначенням приміщень, що входять в
частку 503/1000 квартири АДРЕСА_1 було
задоволено та призначено по справі
судову експертизу (т.2, а.с.108-112).

18.06.2013 року копію ухвали від 12.06.2013 року
отримала позивачка - ОСОБА_4, що
підтверджується супровідним листом з
розпискою про отримання (т.2, а.с.113).

Оскільки станом на 07 серпня 2013 року
відповідь не надійшла, довідки із
зазначенням приміщень, що входять в
частку 503/1000 квартири АДРЕСА_1 не було
надано, в зв'язку з чим судова колегія
прийшла до висновку, що ця обставина
свідчить про затягування розгляду
апеляційної скарги, а тому ухвалою від
07.08.2013 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Одеської області відновила
провадження по справі (т.2, а.с. 116-117).

03.09.2013 року позивачем ОСОБА_4 було
подано клопотання про призначення
експертизи разом з довідкою КП «БТІ»
Одеської міської ради із зазначенням
приміщень, що входять в частку 503/1000
квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.133-136).

04 вересня 2013 року ухвалою апеляційного
суду Одеської області клопотання
ОСОБА_4 було задоволено, по справі
призначено судову експертизу (т.2,
а.с.140-142).

20.05.2014 року з Одеського науково -
дослідного інституту судових
експертиз надійшла вказана справа з
експертним висновком № 5293 від 22.04.2014
року (т.2, а.с.158-165).

26.05.2014 року ухвалою апеляційного суду
Одеської області було відновлено
провадження по справі та призначено
справу до слухання.

В процесі розгляду апеляційної скарги
представником позивача було подано
заяву про надання дозволу на внесення
грошової компенсації вартості права
власності яке переводиться на
депозитний рахунок суду та надати
реквізити депозитного рахунку (т.2,
а.с.183)

Ухвалою апеляційного суду одеської
області від 07 липня 2014 року дозволено
ОСОБА_4 внести на депозит апеляційного
суду Одеської області грошові кошти в
розмірі 566 468 грн. (т.2, а.с. 186-187), яку вона
особисто отримала 08.07.2014 року, що
підтверджується розпискою, наявною в
матеріалах справи (т.2, а.с.190). Проте на
момент розгляду справи грошові кошти
позивачкою не були внесені.

В судовому засіданні апелянт та його
представник апеляційну скаргу
підтримали. Скарга була підтримана
іншими відповідачами та особисто
відповідачкою ОСОБА_7

Представники позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, пояснення сторін
та їх представників, судова колегія
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та
задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
договір дарування 503/1000 часток квартири
АДРЕСА_1 укладений 17.02.2006 року між
відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_5
та ОСОБА_7, посвідчений державним
нотаріусом Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 (т.1 а.с.17).
є удаваним, оскільки насправді
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу. Оскільки позивачка є
співвласником цієї квартири, та їй
належать 497/1000 частин цієї квартири (т.1,
а.с. 10), то вона має переважне право на
придбання спірної частки квартири у
власність. Відповідно суд першої
інстанції визнав договір дарування
удаваним, визнав недійсним прихований
договір купівлі-продажу в частині
покупця, стягнув з позивача ОСОБА_11 на
користь відповідача ОСОБА_12 ринкову
вартість квартири, визнав право
власності на спірну частку квартири за
позивачем та усунувши перешкоди в
користуванні всієї квартирою вселив
позивача ОСОБА_11

Проте такі висновки суду не
відповідають встановленим обставинам
справи, зроблені з порушенням норм
процесуального права та з невірним
застосуванням норм матеріального
права, а тому прийняте рішення підлягає
скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення по
суті заявлених позовних вимог.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 25 постанови Пленуму «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» N 9 від 06.11.2009 р. за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним. Колегія
суддів зауважує, що законом не
передбачено визнання недійсним
правочину в частині сторони, а
передбачено визнання правочину або
його частини (ст.ст. 215, 203 ЦК України),
як це було зроблено судом першої
інстанції,

Відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими доказами ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст.
218 ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частини може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків. За
змістом вказаних норм не може
підтверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
з правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

За договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність
(ст. 717 ЦК України).

Удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили
(ст. 235 ЦК України). Якщо буде
встановлено, що правочин вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. З наведеної норми
закону вбачається, що для визнання
правочину удаваним суду слід
установити, що обидві сторони договору
діяли свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.
Зазначені фактичні обставини судом
першої інстанції не встановлені.

При цьому, виходячи зі ст.ст.10, 60 ЦПК
України сторона позивача повинна була
довести:

1) факт укладання правочину, що за його
думкою є удаваним, 2) спрямованість волі
сторін в удаваному правочині на
встановлення інших цивільно-правових
відносин, ніж ті, які передбачені
правочином, тобто відсутність у сторін
іншої мети ніж приховати інший
правочин, 4) настання між сторонами
інших прав та обов'язків, ніж ті, що
передбачені удаваним правочином.

Вважаючи вказаний договір удаваним
правочином, позивачка посилалась на те,
що насправді сторони мали на меті
укласти договір купівлі-продажу
вказаного нерухомого майна. В той же
час, для визнання правочину удаваним
слід мати на увазі, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

Посилаючись на те, що договір дарування
між відповідачами є удаваним позивачем
не було надано будь-яких належних та
допустимих доказів цього факту. При
цьому сторони оспорюваного договору
дарування - відповідачі по справі -
заперечували проти визнання його
удаваним. В судовому засіданні були
опитані учасники правочину, який
оспорює позивач, було встановлені
обставини їхнього знайомства та/або
родства. Невідповідність окремих
обставин в поясненнях відповідачів,
так міркування стосовно життєвої
вірогідності певної ситуації не можуть
бути покладені в основу рішення суду
без відповідної доказової бази.

Так, виходячи з вищевказаних норм
чинного законодавства, а також
визначення купівлі-продажу (ст. 655 ЦК
України) сторона позивача повинна була
довести факт відчуження спірної частки
квартири за певною ціною, яка була
сплачена покупцем та отримана
продавцем. Крім того, оскільки
позивачка не була стороною спірного
договору, до цих правовідносин не
можуть бути застосовані положення ст.
235 ЦК України, які містять правові
наслідки удаваного правочину, який
сторони правочину насправді вчинили
для приховання іншого правочину, і
стосуються тільки сторін договору.
Визнаючи договір дарування удаваним, а
договір купівлі-продажу насправді
вчиненим, суд першої інстанції цього
не врахував та посилався на обставини,
які передбачають правові наслідки
удаваного правочину для сторін цього
правочину (ч. 2 ст. 235 ЦК України), ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального права і в цій частині.

Фактично рішення суду першої інстанції
побудовано на припущеннях, та фактах,
які не мають юридичного значення для
справи. Так, суд першої інстанції
зробив висновок, що відповідачі ОСОБА_5
до відчуження належної їм частки
квартири мали наміри та здійснили
конкретні кроки з продажу цієї частки
квартири, зокрема це підтверджується
рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 04.03.2005 р., а також заявкою на
отримання довідки для відчуження
квартири та самою довідкою виданою КП
«ОМБТІ та РОН», з яких вбачається, що
ОСОБА_5 зазначив, що метою отримання
такої довідки є продаж належної йому та
іншим членам сім'ї частки квартири (т.1,
а.с. 209, 210).

Щодо посилань суду першої інстанції на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 4 березня 2005 року (справа №
2-4199 за 2005 р.), яка витребувалась та
оглядалась судом апеляційної
інстанції, то колегія суддів зауважує
наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Суб'єктний склад учасників у справах не
співпадає. Крім того, за результатами
вирішення спору в межах цивільної
справи № 2-4199/05 суд визнав за ОСОБА_4
переважне право на набуття 503/1000 частин
квартири АДРЕСА_1, яке втім і так
гарантоване ст. 362 ЦК України, та не
розповсюджується на випадки дарування
майна, оскільки не можна отримати
переважне право бути обдарованим,
оскільки власно дарування залежить
виключно від волі власника. Таким
чином, переважне право набуття частки
не розповсюджується на випадки
дарування частки. При цьому посилання
на текст замовлення № 177-047(т.1, а.с. 201), з
яким відповідачі звернулися до КП
«ОМБТІ та РОН» 23 квітня 2004 р., з якого
вбачається, що відповідачі просили
видати довідку-характеристику на
квартиру АДРЕСА_1 саме для продажу
об'єкту, а не дарування, слід оцінювати
у сукупності з іншими матеріалами
справи та обставинами. Так, довідка
характеристика включає посилання на
«відчуження» (т.1, а.с. 209), видана 14.09.04 р.
та могла бути використана як для
оформлення договору купівлі-продажу,
так і для договору дарування, а також
інших договорів наслідком укладання
яких буде перехід права власності.
Між тим, відповідно до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності. Вказані вимоги
процесуального закону судом першої
інстанції не були виконані.

Щодо посилання суду першої інстанції
на те, що після укладання договору
дарування частки квартири ОСОБА_7 разом
з неповнолітньою донькою в це житло не
поселялася, а проживає в іншому місці, а
також те, що суду було надано ряд копій
договорів про здачу частини
комунальної квартири в найм, які
датовані з 17.01.2008 р. по 05.05.2008 р., з яких
вбачається, що ОСОБА_7 здає частку
квартири різним фізичним особам, разом
з тим, доказів, що ці особи дійсно там
проживали суду не надано (т.1, а.с. 94,
114-119), то вказані обставини виходять за
межи предмету доведення, стосуються
реалізації права відповідача ОСОБА_7 на
вибір місця проживання та повноважень
власника нерухомого майна.
Відповідачка зареєстрована за спірною
адресою (т. 3, а.с 64).

Вважаючи, що формально укладений між
відповідачами 17.02.2006 р. договір
дарування 503/1000 частин квартири АДРЕСА_1
є удаваним та фактично являється
договором купівлі-продажу, суд першої
інстанції на підставі ч.4 ст. 362 ЦК
України стягнув ринкову вартість цієї
частки квартири з позивача на користь
відповідачки, яка була визначена
судовою будівельно-технічної
експертизи, згідно висновку якої за №
17235 від 03.02.2009 р. ринкова вартість 503/1000
частини п'ятикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
станом на 17.02.2006 р. становить 74 280,0 у.о.,
що становить 375 114,0 гривень (за курсом
НБУ 5,05). Ринкова вартість 1 кв.м.
становить 1 189,0 у.о. (т.1, а.с. 78-82).

Вчиняючи таким чином суд першої
інстанції порушив норми чинного
процесуального та матеріального
законодавства, та не виконав вимог ч. 4
ст. 382 ЦК України щодо зобов'язання
внести на депозитний рахунок суду
грошову суму, яку за договором повинен
сплатити покупець. Вказане порушення є
цілком логічним наслідком не
встановлення судом першої інстанції
ціни продажу. Разом з тим, визначивши у
встановленому законом порядку ринкову
вартість спірної частки суд допустив
припинення права власності
відповідача ОСОБА_7, при внесеному на
депозитному рахунку 13 432 грн.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 7 від 04.10.91
року «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», відповідно до ст.114 ЦК при
продажу частки в спільній власності
сторонній особі решта учасників
спільної часткової власності мають
право привілеєвої купівлі цієї частки
по ціні, за якою вона продається, і
на інших рівних умовах (додержання
строків платежів, обов'язок по уплаті
державного мита, тощо). У зв'язку з цим
при переводі прав і обов'язків
покупця необхідно перевіряти
реальність вимог, що пред'являються
учасниками спільної часткової
власності. Доказом бажання і реальних
можливостей для переводу прав і
обов'язків покупця є внесення
позивачем на депозитний рахунок суду
всіх сум, які за договором
зобов'язаний сплатити покупець.
Невиконання позивачем цих умов може
бути підставою для відмови в позові
про перевід на нього прав і обов'язків
покупця.

З матеріалів справи та тексту рішення
вбачається, що ринкова вартість 503/1000
частини п'ятикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
станом на 17.02.2006 р. становить 74 280,0 у.о.,
що становить 375 114,0 гривень (за курсом
НБУ 5,05). Ринкова вартість 1 кв.м.
становить 1 189,0 у.о. (т.1, а.с. 78-82). Таким
чином, суд першої інстанції визначив
вартість спірних 503/1000 частин, яку
позивачка повинна сплатити ОСОБА_7 у
розмірі 375 114 гривень, але при цьому суд
першої інстанції не перевіряв бажання
позивачки купляти спірні 503/1000 частин
квартири за вказаною ціною та не
зобов'язав позивача довнести кошти на
депозит.

Колегія суддів зауважує і в суді
апеляційної інстанції грошові кошти не
були внесені на депозит суду, хоча
сторона позивача отримала дозвіл
(ухвалу), рахунок, що підтверджується
доказами наявними в матеріалах справи
(т.2, а.с. 190, 195).

Крім того, як роз'яснив пленум ВССУ «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
N 5 від 07.02.2014 року в п. 18, під час
розгляду позову про переведення на
підставі статті 362 ЦК прав та обов'язків
покупця за договором купівлі-продажу,
укладеним з порушенням переважного
права купівлі частки у праві спільної
часткової власності, суду слід
виходити з дійсної вартості частки на
час розгляду справи. Невнесення
одночасно з пред'явленням позову на
депозитний рахунок суду грошової суми,
яку за договором повинен сплатити
покупець, є підставою для відмови в
позові. Таким чином, розглядаючи
справу по суті суд першої інстанції
повинен був відмовити в позові через
невнесення грошових коштів на депозит.
Так само ВССУ звертає увагу на те, що
вирішуючи такі спори, суд не має права
задовольняти позови про визнання
правочину недійсним, якщо його метою є
переведення на позивача (співвласника
майна) прав та обов'язків покупця,
оскільки цивільним законодавством
передбачено інші наслідки порушення
положення частини четвертої статті 362
ЦК.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови
зобов'язання відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України м. Одесі
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_7
та ОСОБА_8,колегія суддів вказує на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема відмовляючи в задоволенні
відповідних вимоги суд посилався на те,
що до УМВС України в м.Одесі не заявлено
вимог щодо зняття ОСОБА_7 та її доньки
ОСОБА_8 з реєстраційного обліку в
спірній квартирі, а також те, що
зазначене рішення буде служити
підставою для зняття цих осіб з
реєстраційного обліку в зазначеній
квартирі. Проте відмова в задоволенні
вказаної вимоги, по перше повинна
здійснюватись з того, що позовні
вимоги були заявлені не до належного
відповідача, без вирішення питання про
втрату права користування. При цьому
виходячи з мотивування суду першої
інстанції останній взагалі визнав, що
відповідачі не набували права
користування спірною часткою, що не
відповідає ні природі спірних
правовідносин, ні встановленим
обставинам справи.

Таким чином доводи апеляційної скарги
знайшли своє підтвердження. Згідно зі
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. В справі, яка переглядається,
встановлені всі підставі передбачені
законом для скасування прийнятого
судового рішення та ухвалення нового
рішення про відому в позові в зв'язку з
його необґрунтованістю. При цьому
численні пояснення сторони позивача, в
тому числі письмові, які були
приєднані до матеріалів справи, а
також висунуті життєві версії розвитку
подій, що мали місце під час або після
укладання оспорюваного правочину не
можуть бути покладені в основу
будь-якого судового рішення, доки не
будуть здобути фактичні дані - докази,
які стосуються предмету доведення -
тобто факту укладання договору
купівлі-продажу спірної частки та
надані суду.

Оскільки рішення суду першої інстанції
скасовується в повному обсязі через
порушення як норм матеріального, так і
процесуального права, окрема ухвала з
приводу встановлених порушень закону
судом першої інстанції не приймається.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 27 листопада
2012 року - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 27 листопада 2012 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_13,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
Відділ у справах дітей Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Перша Одеська державна
нотаріальна контора про визнання
договору дарування удаваним, та
переведення прав і обов'язків покупця
за фактично укладеним договором
купівлі - продажу на співвласника
майна, - відмовити.

Стягнути з позивача ОСОБА_4 на користь
відповідача ОСОБА_13 судовий збір в
розмірі 1609 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області

А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе