Справа № 481/752/13-ц
Провадж.№ 2/481/215/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р. Новобузький районний
суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді: Васильченко
Н.О.,

при секретарі: Юхименко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Новобузького
районного суду Миколаївської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
повернення самовільно зайнятої
земельної ділянки та витребування
оригіналу державного акту на право
приватної власності на землю, третя
особа без самостійних вимог: відділ
Держземагенства у Новобузькому районі
Миколаївської області,

ВСТАНОВИВ:

24.04.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду в
інтересах ОСОБА_2 з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про повернення
самовільно зайнятої земельної ділянки
та витребування оригіналу
правовстановлюючого документу, в якому
зазначив, що у власності ОСОБА_2
перебуває земельна ділянка площею 8,28
га з цільовим призначенням для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, що розташована на
території Баратівської сільської ради
Новобузького району Миколаївської
області. Зазначена земельна ділянка,
разом з державним актом, що посвідчує
право власності ОСОБА_2 на цю землю,
перебувають у незаконному
користуванні відповідача ОСОБА_3, який
добровільно повертати їх
відмовляється, що і змусило позивача
звернутися до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні, до розгляду судом
справи по суті, представником позивача
ОСОБА_1 згідно довіреності від 22.03.2013
року, було змінено предмет і підстави
позову. Посилаючись на укладення 20.09.2007
року між сторонами договору оренди
вищевказаної земельної ділянки, за
яким повністю не розкрита, а подекуди
взагалі не передбачена низка істотних
положень визначених ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», зокрема:
об'єкт оренди (місце розташування та
розмір земельної ділянки); орендна
плата із зазначенням її розміру,
індексації, форм платежу, строків,
порядку її внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату та
умови збереження стану об'єкта оренди,
просив визнати вказаний правочин
недійсним, витребувати у відповідача
зазначену земельну ділянку, яка
перебуває у нього незаконно та
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_2 судові витрати по справі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судове
засідання не з'явився. Надав суду
письмову заяву про можливість розгляду
справи без його участі, позовні вимоги
підтримав і просив їх задовольнити в
повному обсязі, не заперечував проти
заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4 згідно довіреності від 20.04.2013
року у судове засідання не з'явилися,
проте представник направив до суду
письмову заяву про можливість розгляду
справи за його відсутності. В
попередніх судових засідання позовні
вимоги позивача не визнавав, пояснював,
що відповідач в обсягах обумовлених
сторонами повністю виконував спірний
договір оренди землі, навіть сплачував
наперед на прохання позивача орендну
плату.

Третя особа без самостійних вимог -
відділ Держземагенства у Новобузькому
районі Миколаївської області про дату
час і місце судового розгляду справи
повідомлявся належним чином, однак
явку свого представника в судове
засідання не забезпечив, про причини
його не явки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2 на підставі державного акту на
право приватної власності на землю
серії Р2 № 566338 від 07.02.2002 року належить
земельна ділянка площею 8,28 га, що
розташована на території Баратівської
сільської ради Новобузького району
Миколаївської області, яка виділена
йому для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
був укладений договір оренди
вищевказаної земельної ділянки
строком на 49 років і між сторонами було
підписано акт приймання-передачі землі
в користування орендаря на умовах
визначених договором оренди.

Зазначений договір зареєстровано
Новобузьким округом реєстрації
Миколаївської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру» 27.11.2007 року за р./№ 34.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Згідно вимог ст. 1 Закону України
«Про оренду землі» оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України
«Про оренду землі» договір оренди
землі підлягає державній реєстрації та
на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України,
ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного
Закону України є укладеним (вчиненим)
із моменту його державної реєстрації.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" (в редакції чинній на час
укладення спірного договору)
визначено, що істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 цієї статті,
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,
5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Однак, посилання представника позивача
на те, що в спірному договорі зазначена
грошова оцінка (в розмірі 24810,85 грн.)
саме земельної частки (паю) в умовних
кадастрових гектарах, а не земельної
ділянки грошова оцінка якої з 2008 року
по день звернення до суду не
змінювалася, - не підтверджені жодними
доказами. Більш того, на момент
укладення договору оренди землі вже
існував державний акт на право
власності на землю, відтак і грошова
оцінка в договорі зазначена саме
земельної ділянки, яка виділена в
натурі.

Розмір, індексація, форма, та строк
виплати орендної плати із зазначенням
порядку її внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату
визначені чітко пунктами 9-14 договору
та узгоджується з розміром плати за
оренду земельної ділянки
сільськогосподарського призначення на
рівні не менше 3 відсотків від вартості
земельної ділянки, що запроваджений
Указом Президента України від 2 лютого
2002 року за № 92/2002 «Про додаткові заходи
щодо соціального захисту селян -
власників земельних ділянок та
земельних часток (паїв)» із внесеними
змінами згідно Указу президента
України від 19.08.2008 року №725, зокрема 3%
від нормативної грошової оцінки землі
(24810,85 грн.) складає 744,33 грн., в той час як
в договорі передбачено внесення
орендної плати у розмірі 1000 грн.

Представлений третьою особою -
відділом Держземагенства у
Новобузькому районі Миколаївської
області договір оренди спірної
земельної ділянки (копія) загалом
відповідає Типовій формі договору
оренди землі, затвердженій Постановою
Кабінету Міністрів України № 220 від
03.03.2004 року, проте деякі вимоги щодо
змісту договору оренди землі,
встановлені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі»,
які є істотними умовами цього виду
договору, не розкриті в повному обсязі.

Зокрема, в розділах «Предмет договору»
і «Об'єкт оренди» зазначено лише
земельна ділянка
сільськогосподарського призначення,
її розмір та її нормативна грошова
оцінка, але не зазначено місце
розташування земельної ділянки. Хоча в
п. 1 договору вказано, що земельна
ділянка знаходиться на території
Баратівської сільської ради, проте
відсутнє позначення за місцем її
розташування і дані про встановлення
меж земельної ділянки відповідно до
затвердженого проекту її виділення у
порядку землеустрою.

Згідно Постанови КМУ від 03.03.2004 р. № 220
договір оренди земельної ділянки
повинен обов'язково передбачати умови
збереження стану оренди об'єкту, тобто
заходи по охороні земельної ділянки,
переданої в оренду. Ці заходи містяться
в ст. 162 ЗК України та у Законі України
«Про охорону земель» і включають в себе
систему правових, організаційних,
економічних та інших заходів,
спрямованих на раціональне
використання земель, запобігання
необґрунтованих вилучень земель
сільськогосподарського призначення,
захист від шкідливого впливу,
відтворення і підвищення родючості
грунтів, тощо. Але, в п. 17 договору
вказано тільки використання земельної
ділянки за цільовим призначенням, що
також є порушенням вимог ст. 15 Закону
України « Про оренду землі».
Використання земельної ділянки за
цільовим призначенням не є умовою
збереження стану об'єкта оренди, а
являється обов'язком орендаря
відповідно до ст. 25 Закону України «Про
оренду землі», а також самостійною
істотною умовою відповідно до положень
ст. 15 вказаного Закону.

Проте, ч.1 ст.3 ЦПК України визначає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України визначено право кожної особи
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинний встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від встановленого, вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні (Постанова
Верховного Суду України від 25.12.2013 р.
№6-78 цс 13).

Разом з тим, як вбачається зі змісту
позову та досліджених доказів, позивач
не зазначив, чим відсутність
зазначених умов у договорі порушила
його законні права.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач виконує взяті на себе
зобов'язання за договором і даних про
те, що він намагався якимось чином
зашкодити правам позивача, матеріали
справи не містять.

Проаналізувавши викладене, суд вважає,
що оскільки досліджені докази не
доводять порушення прав позивача з
боку відповідача, то відсутні підстави
для задоволення позовних вимог ОСОБА_2
в частині визнання договору оренди
землі недійсним.

Позовні вимоги щодо витребування
земельної ділянки із чужого
незаконного володіння задоволенню
також не підлягають, оскільки така
вимога заявлена позивачем у
невідповідний спосіб захисту
порушеного права. Так, підставою для
повернення земельної ділянки у зв'язку
з визнанням недійсним правочину є
застосування реституції, яка для
даного спору є спеціальним правовим
наслідком, але таких вимог позивачем
заявлено не було, а суд не знайшов
підстав для самостійного виходу за
межі позовних вимог.

В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові
витрати, понесені позивачем у зв'язку з
розглядом справи, слід віднести на його
рахунок.

Керуючись ст. ст. 5 - 8, 10, 11, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки та витребування
земельної ділянки, третя особа без
самостійних вимог: відділ
Держземагенства у Новобузькому районі
Миколаївської області, - відмовити.

Витрати понесені позивачем пов'язані з
оплатою судового збору віднести на
його рахунок.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до
Миколаївського апеляційного суду,
відповідно до ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Новобузького районного
суду

Миколаївської області
Н.О. Васильченко