Справа № 463/1134/14
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5642/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3 та
адвоката ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 23 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса ОСОБА_5,
треті особи Головне управління юстиції
у Львівській області, Приватний
підприємець ОСОБА_6 про встановлення
факту розірвання договору, усунення
перешкод в користуванні власністю та
стягнення коштів, -

в
с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з
позовом, який в ході розгляду справи
уточнив, та остаточно просив суд
ухвалити рішення яким встановити факт
розірвання договору безоплатного
користування приміщеннями за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного 06.10.2000 р. між ним та
приватним нотаріусом ОСОБА_5, усунути
перешкоди в користуванні ним цим
приміщенням, шляхом його звільнення
ОСОБА_5, а також стягнути з відповідача
на його користь завдані збитки в сумі 2
400 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивається на те, що 06.10.2000 р. між ним
та відповідачем було укладено договір
безоплатного користування
приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1, яке
належить йому на праві приватної
власності. Укладався такий договір на
невизначений термін, і при бажанні його
розірвати сторони повідомляють одна
одну за три місяці до розірвання
договору. Відповідно до цих вимог
договору, внаслідок неодноразових
грубих порушень відповідачкою порядку
користування та умов експлуатації
приміщення, у зв'язку з тим, що для нього
вищевказаний договір став економічно
невигідним, 27.03.2013р. на адресу
відповідача було направлено письмове
попередження про розірвання договору
безоплатного користування. Оскільки у
вказаному приміщенні відповідач
здійснює нотаріальну діяльність, з
метою недопущення порушень прав інших
осіб при розірванні договору, копія
аналогічного попередження була
направлена в Головне управління
юстиції у Львівській області. В
попередженні було вказано про
розірвання договору та звільнення
приміщень з 01.07.2013р., однак в
обумовлений термін і до теперішнього
часу, відповідач продовжує займати
частину належного йому приміщення
загальною площею 62,3 кв.м., що перевищує
площу, яка передавалась в користування.
Оскільки в добровільному порядку
відповідач не бажає визнати факт
розірвання укладеного договору, після
того як всі передбачені умови для цього
позивач виконав, даний факт просить
встановити в судовому порядку, та крім
цього, з метою захисту свого права
власності, просить також судовим
рішенням зобов'язати відповідача
звільнити дані приміщення. Крім цього,
після надіслання відповідачу
попередження про розірвання договору,
між ним та третьою осбою ПП ОСОБА_6 було
укладено договір оренди, за умовами
якого приміщення передаються їй з
01.07.2013р. Орендна плата між сторонами
була узгоджена в розмірі 270 грн./міс.,
однак у зв'язку з тим, що відповідач не
звільнила їх, він не в змозі був
виконати умови договору по передачі
приміщень, і відповідно, не отримав у
зв'язку з цим упущену вигоду, яку оцінює
до розміру 2400 грн. і також просить
стягнути з відповідача в примусовому
порядку.

Рішенням Личаківського районного
суду м. Львова від 23 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Судом постановлено
встановити факт розірвання договору
безоплатного користування приміщення,
за адресою АДРЕСА_1 укладеного 06.10.2000
року між ОСОБА_2 та Приватним
нотаріусом ОСОБА_5 Ухвалено усунути
перешкоди в користуванні належним
ОСОБА_2 майном, а саме приміщенням за
адресою АДРЕСА_2 шляхом звільнення
приватним нотаріусом ОСОБА_5 вказаних
приміщень. Крім того, стягнуто з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_2 2400 грн. упущеної
вигоди. Вирішено питання судових
витрат.

Вказане рішення оскаржила
відповідач ОСОБА_5 В апеляційній
скарзі вказує на те, що суд постановив
незаконне та необґрунтоване рішення
внаслідок неправильності і неповноти
встановлення обставин, що мають
значення для справи та їх неправильної
оцінки. Апелянт зазначає, що в
оспорюваному договорі не передбачено
права сторони на односторонню відмову
від зобов'язань, а тому суд повинен був
відмовити у задоволенні позову на
підставі ст.525 ЦК України, яка
передбачає недопустимість
односторонньої відмови від
зобов'язання. пелянт стверджує, що
хибним є рішення в частинні стягнення
збитків упущеної вигоди, оскільки
позивачем не було надано доказів щодо
порушення умов договору, то не має
підстав вважати, що його право
порушене. Крім того зазначає, що суд,
розглянувши справу у відсутності її
уповноваженого представника, порушив
її право на захист та правову допомогу,
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову (а.с. 87-92).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення адвоката ОСОБА_4 на
обґрунтування апеляційної скарги,
позивача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, в
заперечення доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону
дане рішення в повній мірі не
відповідає.

У відповідності до ст.3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень ст.16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, визнання
незаконними рішення дії чи
бездіяльності органу державної влади
або органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна (будинку) має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Звертаючись до суду з вказаним
позовом, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_5 грубо
порушені умови договору безоплатного
користування приміщеннями за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного 06.10.2000 року, у
зв'язку з чим він розірвав цей договір в
односторонньому порядку про що
завчасно направив їй повідомлення.
Однак остання відмовляється звільнити
належне йому приміщення та чинить
перешкоди у користуванні та
розпорядженні ним своєю власністю.

Як вбачається з матеріалів справи
та безспірно встановлено судом,
позивач ОСОБА_2 в 1995 та 1996 роках на
підставі відповідних договорів
купівлі-продажу та дарування набув у
власність квартири №3 та №5 АДРЕСА_1
(а.с.5,6, 8, 9). Згідно розпорядження ЛРА
ЛМР № 921 від 07.08.2000р. (а.с.12), за
наслідками розгляду заяви позивача,
останньому надано дозвіл на об'єднання
приміщень цих квартир в одну квартиру
під №3.

Судом встановлено і те, що 06.10.2000р.
між сторонами укладено договір
безоплатного користування (а.с.14), за
умовами якого позивач здав, а
відповідач взяла в безоплатне
користування приміщення за адресою:
буд.АДРЕСА_1, загальною площею 58,2 кв.м.
Згідно п. 4 цього договору, укладається
він на невизначений термін. Користувач
зобов'язався здійснювати оплату всіх
комунальних послуг та поточного
ремонту вказаного приміщення. Жодних
інших застережень чи заборон щодо
приміщення в договорі не бумовлено.

Відповідно до ст. 324 ЦК УРСР, який
був чинним на момент укладення
договору, за договором безоплатного
користування майном одна сторона
зобов'язується передати або передає
майно у безоплатне тимчасове
користування другій стороні, а остання
зобов'язується повернути те ж майно. До
договору безоплатного користування
майном застосовуються, зокрема
положення ч. 1 ст. 259 ЦК УРСР.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції погодився з такими доводами
позивача та застосував до спірних
правовідносин положення ч.1 ст.259 ЦК
України, які діяли на час укладення
сторонами договірних правовідносин за
Договором безоплатного користування
та який є предметом спору, відповідно
до яких коли договір майнового найму
укладено без зазначення строку, він
вважається укладеним на невизначений
строк і кожна із сторін вправі
відмовитися від договору в будь-який
час, попередивши про це в письмовій
формі другу сторону за три місяці.

Крім того, суд виходив із положень
ч.3ст.651 ЦК України щодо односторонньої
відмови сторони від договору.

Однак з такою позицією суду
першої інстанції погодитись не можна з
наступних підстав.

Згідно п.9 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, до
договорів, що були укладені до 1 січня
2004 року і продовжують діяти після
набрання чинності Цивільним кодексом
України, застосовуються правила цього
Кодексу щодо підстав, порядку і
наслідків зміни або розірвання
договорів окремих видів незалежно від
дати їх укладення.

Відповідно до положень ст.525 ЦК
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

В супереч твердженням позивача та
висновкам суду першої інстанції
укладений між сторонами Договір
безоплатного користування не
передбачає права сторони на
односторонню відмову від договору та
безумовне право на його розірвання.

Посилання в умовах договору на
те, при розірванні договору сторони
повідомляють одна одну за три місяці до
розірвання договору, на переконання
судової колегії свідчить лише про
визначення сторонами порядку
реалізації свого наміру на розірвання
такого договору. Сам факт скерування
іншій стороні повідомлення про
розірвання договору без згоди іншої
сторони, сам по собі не свідчить про
його фактичне розірвання та вимагає
вирішення цього спору в судовому
порядку.

Однак, позивач не ставив перед
судом вимогу розірвати вказаний
договір, а лише просив визнати сам факт
такого розірвання, що, на думку колегії
суддів є неналежний спосіб захисту
позивачем своїх прав.

Не обговорено судом і питання
істотності порушення відповідачем
умов договору безоплатного
користування приміщенням.

З огляду на викладене у суду були
відсутні достатні підстави для
задоволення позову, в тому числі в
частині відшкодування упущеної вигоди,
оскільки договір оренди, який було
укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на оренду
приміщень в будинку АДРЕСА_1, частина з
яких фактично перебуває у користуванні
ОСОБА_5 за договором безоплатного
користування, не свідчив про
реальність настання правових
наслідків його укладення.

Відповідно до ч.1 ст.307 ЦПК
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене судова
колегія приходить до висновку, що
оскаржуване рішення слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Приватного нотаріуса ОСОБА_5, треті
особи Головне управління юстиції у
Львівській області, Приватний
підприємець ОСОБА_6 про встановлення
факту розірвання договору, усунення
перешкод в користуванні власністю та
стягнення коштів відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
п.п.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 23 липня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Приватного нотаріуса ОСОБА_5, треті
особи Головне управління юстиції у
Львівській області, Приватний
підприємець ОСОБА_6 про встановлення
факту розірвання договору, усунення
перешкод в користуванні власністю та
стягнення коштів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.