Справа № 464/2773/14
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/5407/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2 та її представника

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 11 липня 2014 року -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4
про визнання за нею права власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальню площею 43,6
кв.м.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 11 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Вказує, що нею належними та
допустимими доказами повністю
доведено, що спірна квартира придбана
за особисті кошти, що є правовою
підставою для застосування норми п. 3 ч.1
ст.57 СК України, але суд, зіславшись на
неї в оскаржуваному рішенні, не
застосував її, чим грубо порушив вимоги
норм матеріального права. Крім того,
зазначає, що беззаперечним є факт того,
що квартира придбана у ДП «Інтеграл
Буд» за її особисті кошти шляхом
проведення безготівкових банківських
операцій, гроші не вносились в касу ДП
«Інтегралбуд» нею особисто, а тому
безпідставним є висновок суду, що жоден
свідок не був очевидцем та не
підтвердив того, що позивачка, знявши
кошти зі свого депозитного вкладу чи
іншим способом, здійснила оплату
спірної квартири, оскільки на
підтвердження факту купівлі квартири
за особисті кошти нею надано довідки
про доходи на загальну суму 509203.62 грн.
Також судом не враховано факту, що
відповідач жодного дня не проживав у
вказаній квартирі, не займався
ремонтом, не сплачував комунальні
послуги,тощо. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким її
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_6, її представника ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарни, заперечення ОСОБА_4, його
представника ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
не вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України, не доведено належними та
допустимими доказами придбання
спірної квартири після фактичного
припинення шлюбних відносин з
відповідачем чи за кошти, які належали
їй особисто.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до приписів ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Нормами ст. 57 СК України визначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто. Суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Роз'ясненнями, наданими в п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», визначено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути, зокрема, квартири, тощо.

У відповідності до п. 24 вказаної
постанови не належить до спільної
сумісної власності майно набуте за час
шлюбу, але за кошти, які належали одному
з подружжя особисто.

Таким чином, право спільної сумісної
власності подружжя на майно, придбане
під час перебування у шлюбі,
презюмується. Майно не є спільною
сумісною власністю та може бути
визнано особистою приватною власністю
одного з подружжя за наявності
наступних обставин: якщо спірне майно
набуте в період фактичного припинення
шлюбних відносин; якщо спірне майно
набуте за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

При цьому, тягар доведення зазначених
вище обставин покладений на особу, яка
просить суд визнати за нею право
особистої приватної власності на
майно. Тобто, в даному випадку саме
позивачка зобов'язана належними та
допустимими доказами довести факт
припинення на момент придбання спірної
квартири шлюбних відносин з
відповідачем чи придбання спірної
квартири саме за свої особисті кошти
без майнової участі відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 08.05.2010 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб,
зареєстрований міським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Львівського міського управління
юстиції, про що в Книзі реєстрації
шлюбів зроблено відповідний актовий
запис за № 684.

Під час перебування у шлюбі у сторін
народився син, ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
що підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 21.09.2010 року.

Рішенням Яворівського районного суду
Львівської області від 01.08.2013 року шлюб
між сторонами розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що
21.12.2010 року, під час перебування у шлюбі
з відповідачем, ОСОБА_6 уклала з ДП
«Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал»
договір № 125/Т з метою набуття на
первинному ринку нерухомості права
власності на майно, а саме на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 42,81 кв.м.,
житловою площею 17,57 кв.м., за умовами
якого зобов'язувалась оплачувати
вартість квартири частинами
(відповідно до розділу 5 Договору), а ДП
«Інтергал-Буд» - збудувати об'єкт
нерухомості, прийняти його в
експлуатацію та підготувати документи
для оформлення права власності на
квартиру.

На виконання умов вказаного договору
позивачкою здійснено оплату вартості
об'єкту нерухомості: платіжним
дорученням № 1 від 24.12.2010 року на суму 68
300 гривень; платіжним дорученням № 19454460
від 25.02.2011 року на суму 53 132 гривні 50
копійок; платіжним дорученням № 2 від
19.04.2011 року на суму 53 132 гривні 50
копійок; платіжним дорученням № 1 від
29.06.2011 року на суму 53 074 гривні 68
копійок; платіжними дорученнями № 1 і №
2 від 05.09.2011 року на суми 6 969 гривень 38
копійок та 353 гривні 70 копійок.

11.01.2012 року за ОСОБА_6 зареєстроване
право власності на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру та витягом про
державну реєстрацію прав від 17.02.2012
року № 33210321.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно не взяв до уваги
надані позивачкою документи, зокрема,
акт комісії від 04.10.2013 року та довідку
про склад сім'ї або зареєстрованих у
житловому приміщенні/будинку від 04.10.2013
року № 3306, про те, що вона разом із сином
ОСОБА_9 з квітня 2011 року проживала в
квартирі АДРЕСА_2, довідку від 04.10.2013
року №136, видану ДНЗ № 5, про те, що її
син відвідував дошкільний навчальний
заклад м. Новояворівська у період з
18.09.2012 року по 20.08.2013 року та виписку з
медичної карти стаціонарної хворого №
7943З в період з 28.08.2011 року по 02.09.2011 року,
з якої вбачається, що син сторін,
ОСОБА_9, перебував на стаціонарному
лікуванні у Новояворівській
центральній районній лікарні, оскільки
такі не є достовірними доказами
окремого проживання сторін, такими, що
беззаперечно підтверджують припинення
шлюбних відносин між сторонами до
моменту придбання спірної квартири.

Обгрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_6 посилалася на те, що шлюбні
відносини з відповідачем фактично
припинилися в квітні 2011 року. Суд
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні вірно зазначив, що твердження
позивачки про те, що шлюбні відносини з
відповідачем фактично припинилися в
квітні 2011 року та з цього часу вони
проживали окремо, не є доказом того, що
спірна квартира набута нею за час
їхнього окремого проживання, оскільки
навіть за умови фактичного припинення
шлюбних відносин з квітня 2011 року, до
вказаного періоду між ОСОБА_2 та ДП
«Інтергалбуд» ТзОВ Фірма «Інтергал»,
21.12.2010 р. вже був укладений договір з
метою набуття на первинному ринку
нерухомості права власності на об»єкт
нерухомості, а саме, квартиру по
АДРЕСА_1, внесено платежі, а саме, платіж
за квартиру в сумі 68300.00 грн. внесено
24.12.2010 року; платіж за квартиру в сумі
53132.50 грн. внесено 25.02.2011 року. Тобто, до
квітня 2011 року, окрім укладення
позивачкою договору в інтересах сім'ї,
здійснена часткова оплата вартості
спірної квартири.

Наявними в матеріалах справи довідками
банківських установ підтверджується
зняття відповідачем коштів з рахунків,
відкритих на його ім»я, а саме, 10.06.2011 р. -
15339 грн., 25.06.2011 р. - 6000 дол. США, за рахунок
яких, як ствердив відповідач, проведено
часткову оплату вартості спірної
квартири.

Вірними є висновки суду першої
інстанції про те, що довідки про
заробітну плату ОСОБА_6 та дохід
позивачки свідчать про існування у неї
доходів до укладення шлюбу з
відповідачем, проте не доводять факт
оплати вартості спірної квартири саме
коштами, які були набуті позивачкою до
шлюбу та належали їй особисто. Суд
першої інстанції, вирішуючи спір по
суті, правильно встановив, що
позивачкою не доведено належними та
допустимими доказами того, що саме її
доходи, зазначені у довідці про
заробітну плату, були витрачені на
придбання спірної квартири.

Оскільки позивачка всупереч вимогам
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не довела
належними та допустимими доказами
набуття квартири за час окремого
проживання з відповідачем у зв»язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин, чи за особисто належні їй
кошти, колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для визнання
спірної квартири особистою власністю
ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач жодного дня не проживав у
спірній квартирі, не займався ремонтом
квартири, не спростовують правильних
висновків суду безпідставність позову
.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, п. 1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,
313, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 11 липня 2014 року -залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ухвалою законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.