РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/12979/14-ц

2/643/4761/14

03.11.2014 року Московський районний суд
м. Харкова у складі судді Крівцова Д.А.,
за участю секретаря Кречетової М.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" про визнання недійсним
третейського застереження в
кредитному договорі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просить визнати
недійсною третейську угоду, викладену
у вигляді третейського застереження у
п. 8.1 ст. 8 Кредитного договору № 69Ф-АК-107,
укладеного 31.08.2011 року між позивачем та
відповідачем.

В обґрунтування позову зазначив,
що 31.08.2011 року між ним та відповідачем
був укладений Кредитний договір №
69Ф-АК-107 (далі - Кредитний договір),
згідно умов якого банк зобов'язався
надати позивачу кредит в сумі 255500 грн.,
строком до 31.08.2018 року зі платою
процентів за користування кредитом у
розмірі 17% річних. На момент укладення
Кредитного договору існувала його
типова форма, яка була розроблена
відповідачем, в зв'язку з чим вказаний
Кредитний договір був договором
приєднання. Позивач не мав реальної
можливості змінити умови Кредитного
договору шляхом складання протоколу
розбіжностей та остаточного
погодження запропонованих умов у
головному офісі відповідача. Умова
договору, яка містила третейське
застереження у пункті 8.1, 8.2, 8.3, була
обов'язковою для позивача на час
укладення договору, і позивач не мав
реальної можливості внести свої
пропозиції щодо зміни умов Договору.
Регламент постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків позивачу разом із
договором не надавався, що в свою чергу
виключало можливість ознайомлення
позивача з його змістом та умовами
розгляду справи в третейському суді.
Третейське застереження позбавляє
позивача права на судовий захист, права
на вибір суду щодо підсудності справи,
права на звільнення від сплати
державного мита тощо.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги та доводи,
викладені в позові, підтримала в
повному обсязі.

Представник відповідача в
судовому засіданні заперечував проти
позову, посилаючись на його
безпідставність. Зазначив, що вказаний
вище Кредитний договір не є договором
приєднання, оскільки його умови
визначались конкретними
домовленостями між позивачем та
відповідачем щодо істотних умов
договору. Також пояснив, що підписанням
Кредитного договору позивач
підтвердив своє бажання отримати
кредит на умовах, погоджених між ним та
відповідачем, в тому числі позивач
підтвердив своє бажання передати на
розгляд постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
всі спори та розбіжності, які виникають
з цього договору.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, судом встановлені
наступні факти та відповідні ним
правовідносини.

31.08.2011 року між ОСОБА_1
(позичальником) та ПАТ «ВТБ Банк»
(банком) було укладено Кредитний
договір №69Ф-АК-107, згідно умов якого
банк зобов'язався надати позичальнику
грошові кошти в розмірі 255500,00 грн. в
порядку та на умовах, зазначених в
Договорі, а позичальник зобов'язався
прийняти кредит, використати його за
призначенням, повернути банку кредит, а
також сплатити проценти за
користування кредитом, винагороду та
інші платежі в порядку, на умовах та у
строки, що встановлені цим Договором.

Згідно п. 8.1. Кредитного договору
усі спори, розбіжності або вимоги, які
виникають з цього Договору або у
зв'язку з ним, у тому числі такі, що
стосуються його виконання, порушення,
припинення, розірвання або визнання
недійсним, підлягають вирішенню в
постійно діючому Третейському суді при
Асоціації українських банків згідно з
регламентом цього третейського суду,
який є невід'ємною частиною даної
третейської угоди.

Пунком 8.2. Кредитного договору
передбачено, що умови цього Договору,
які містять відомості про найменування
Сторін та їх місцезнаходження, є
складовими частинами даної
третейської угоди.

Відповідно до п. 8.3. Кредитного
договору місце і дата укладання
третейської угоди відповідають місцю і
даті укладання цього Договору.

Оцінюючи доводи позивача
відносно того, що Кредитний договір є
договором приєднання, в зв'язку з чим
позивач був позбавлений можливості
вносити до нього зміни, зокрема щодо
підсудності розгляду спорів, суд
керується наступним.

Згідно ст. 634 ЦК України договором
приєднання є договір, умови якого
встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

Як вбачається з пояснень
представника відповідача, а також
змісту Кредитного договору, його
істотні умови, зокрема щодо розміру
кредиту, строку кредитування,
забезпечення виконання зобов'язання
шляхом застави індивідуально
визначеного транспортного засобу, є
такими, що визначаються індивідуальним
домовленостями між позивачем та
відповідачем та не є стандартними для
всіх кредитних договорів, що
укладаються банком.

Крім того, в п. 5.4.1. Кредитного
договору передбачено, що позичальник
має право звертатись до банку з
письмовим клопотанням про зміну та/або
доповнення умов цього договору.

Представником позивача в
судовому засіданні було зазначено, що
вона не може надати суду будь-які
докази на підтвердження того, що
позивач звертався до відповідача із
пропозиціями щодо внесення змін до
Кредитного договору, а також що йому в
цьому було відмовлено, зокрема з
підстав неможливості внесення змін до
існуючої форми кредитного договору.

За таких обставин суд приходить
до висновку, що позивачем всупереч
вимог ст. 10, 60 ЦПК України не доведено
відсутність у нього можливості під час
укладення Кредитного договору
ініціювати питання відносно внесення
до нього змін щодо тих умов Кредитного
договору, які на думку позивача
порушували або обмежували його права.

Доводи позивача відносно того, що
йому не надавався для ознайомлення
регламент постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, не приймаються
судом до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з п. 8.1. Кредитного
договору, регламент постійно діючого
Третейського суді при Асоціації
українських банків є невід'ємною
частиною даної третейської угоди.

В п. 3.12. Кредитного договору
зазначено, що його підписанням
позичальник підтверджує, що перед
укладанням договору він ознайомлений з
інформацією про умови кредитування та
умови забезпечення.

Пунктом 9.8. Кредитного договору
встановлено, що позивач отримав
оригінал цього договору в день
підписання.

Оскільки регламент третейського
суду згідно умов Кредитного договору є
його невід'ємною частиною, з чим
позивач погодився, підписуючи
Кредитний договір, а крім того,
підтвердив факт отримання ним
примірника Кредитного договору,
поставивши свій підпис у відповідній
графі на останньому аркуші вказаного
договору, суд вважає необґрунтованим
доводи позивача відносно
неознайомлення з вказаним регламентом
під час укладення Кредитного договору.

Доводи позивача відносно того, що
третейське застереження позбавляє
його права на судовий захист, права на
вибір суду щодо підсудності справи,
права на звільнення від сплати
державного мита, також не можуть бути
визнані судом обґрунтованим з огляду
на наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Право сторін передати спір на
розгляд третейського суду прямо
передбачено ст. 17 ЦПК України, ст. 5
Закону України "Про третейські суди".

Таким чином, укладення Кредитного
договору із третейським застереженням
є наслідком вільного волевиявлення
сторін, в тому числі позивача.

Також суд враховує наступні
правові позиції, викладені в постанові
Верховного Суду України від 06.06.2012 року
по справі № 6--50 цс 12.

Відповідно до статті 17 ЦПК України
сторони мають право передати спір на
розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.
Рішення третейського суду може бути
оскаржено в порядку, передбаченому цим
Кодексом.

Статтею 5 Закону України «Про
третейські суди» передбачено, що
юридичні та/або фізичні особи мають
право передати на розгляд третейського
суду будь-який спір, який виникає з
цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Спір може бути переданий на вирішення
третейського суду до прийняття
компетентним судом рішення у спорі між
тими ж сторонами, з того ж предмета і з
тих самих підстав.

Згідно з частиною першою статті 12
Закону України «Про третейські суди»
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди. На час
виникнення спірних правовідносин
Закон не містив заборони на укладення
третейської угоди.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VIII «Третейське
самоврядування» Закону України «Про
третейські суди» (справа про завдання
третейського суду) визнано, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12
ГПК України, стаття 6 Закону України
«Про третейські суди»), оскільки,
гарантуючи право на судовий захист з
боку держави, Конституція України
водночас визнає право кожного
будь-якими не забороненими законом
засобами захистити свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань (частина п'ята статті 55
Конституції України). Це конституційне
право не може бути скасоване або
обмежене (частина друга статті 22,
стаття 64 Конституції України).

Відтак, не можна погодитися з
висновками суду щодо задоволення
позовних вимог та визнання недійсним
пункту 6.2 договору про надання
невідновлюваної кредитної лінії, який
містить умову про третейський розгляд
спорів.

Вказані вище правові позиції
Верховного Суду України є
обов'язковими для всіх судів.

Крім того, згідно роз'яснень,
викладених в абз. 5 ч. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року за № 2 «Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», договір сторін
про передачу спору на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду за захистом.

За таких обставин суд не може визнати
обґрунтованими доводи позивача
відносно того, що наявність
третейського застереження в
Кредитному договорі порушує його
конституційні права та свободи,
позбавляє його права на судовий захист
та вибір суду.

Враховуючи наведене вище, суд
приходить до висновку щодо відсутності
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
розгляді справи, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
Крівцов Д.А.