Справа № 359/1508/14 Головуючий у І
інстанції Кабанячий Ю.В.Провадження №
22-ц/780/6389/14 Доповідач у 2
інстанції Березовенко Р.В.Категорія 56
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Верланова
С.М.,при секретарі:Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_5
до приватного акціонерного товариства
«Альфа - Банк» про захист прав
споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду із позовом до ПАТ
«Альфа - Банк» про захист прав
споживача.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між
ним та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено
кредитний договір № 500920494 від 07.11.2013р.
Вважає, що кредитний договір оформлено
з порушенням норм чинного
законодавства України, а саме: згідно ч.
2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту.

Банк не надав йому детальної
інформації щодо умов кредитування та
орієнтовної сукупної вартості кредиту
та порушив ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав
споживачів», п.2.1 Постанови Правління
НБУ від 10.05.2007р. №168.

Згідно звернення від 29.09.2013р. він
звернувся до Банку з проханням про
реструктуризації споживчого кредиту
від 16.09.2011 за № 500227504, відповідно до ч.12
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів». Внаслідок розгляду
звернення про реструктуризацію
відповідач уклав з ним оспорюваний
Кредитний договір від 07.11.2014р. за №
500920494, що є порушенням ч.12 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Також вказував, що Кредитний договір
укладено між ним та ПАТ «Альфа-Банк», в
особі Царик Світлани Олександрівни,
яка діє на підставі довіреності №13031130
від 20.08.2013р.

Довіреність видана виконуючим
обов`язки Голови Правління ПАТ
«АЛЬФА-БАНК» Соломієнко Т.І., який діє
на підставі Статуту та має право
представляти Відповідача (ПАТ
«АЛЬФА-БАНК») без довіреності.

Згідно витягу єдиним керівником та
підписантом відповідача станом на
20.08.2013р. є ОСОБА_9

Згідно Наказу ОСОБА_9 передала
обов'язки ОСОБА_8, а не права, щодо
видачі довіреностей. Відповідно ОСОБА_8
не мала права видавати довіреність на
ОСОБА_10.

Дана Довіреність видана з порушенням
чинного законодавства, особою яка не
мала на те законних підстав та
повноважень. Відповідно правочин
укладено з порушенням законодавства, а
саме: не уповноваженою особою
«ОСОБА_10», яка діяла на підставі
недійсної довіреності.

Просив Кредитний договір від 07.11.2014р. за
№ 500920494 визнати недійсним.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилався
на те, що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушення норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, апелянт зазначав, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції не в повній
мірі з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими недоведені обставини
для справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
між гр. ОСОБА_5 та ПАТ «Альфа-Банк» було
укладено кредитний договір № 500920494 від
07.11.2013р. (а.с.4), який є предметом спору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Отже, свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб вступати
чи утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначити умови
такого договору.

Посилання позивача, що ОСОБА_8 не мала
права видавати довіреність на ОСОБА_10,
яка уклала кредитний договір від імені
Банку з позивачем, спростовується
поданими письмовими доказами, а саме:
відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, керівником
ПАТ «АЛЬФА-БАНК» є ОСОБА_9 (а.с.112).

Відповідно до п.7.4.13. Статуту ПАТ
«Альфа-Банк», на час відсутності (в тому
числі у зв'язку з відрядженням,
хворобою, відпусткою) Голови Правління
його обов'язки виконує Член Правління
(виконуючий обов'язки Голови
правління), призначений Головою
Правління відповідним наказом. Під час
відсутності Голови правління
виконуючий обов'язки Голови правління
здійснює обов'язки та повноваження
Голови Правління, і має всі відповідні
права Голови Правління ( в тому числі
право діяти без довіреності від імені
Банку) (а.с.81).

Відповідно до Наказу №2713-К від 06.08.2013 р.,
Голова Правління ОСОБА_9 на час своєї
відпустки з 16.08. по 30.08.2013 р., поклала
свої обов'язки на ОСОБА_8 Враховуючи те,
що представником відповідача було
надано Витяг з даного Наказу (а.с.122),
виготовлений на фірмовому бланку
відповідача, знаходиться мокра та
факсимільна печатка начальника
відділу кадрів Баринова І., суд першої
інстанції вірно вважав даний доказ
належним та допустимим.

Відповідно до п.1.4. Положення про
відділення «Київське №8» ПАТ
«Альфа-Банк», відділення від імені
Банку може набувати майнових і
немайнових прав, укладати угоди,
приймати зобов'язання у відповідності
з чинним законодавством України та цим
Положенням. Відповідно до п. 1.5.
Положення, відділення має свою печатку,
кутові та інші штампи і бланки зі своїм
найменуванням та найменуванням Банку
(а.с.97).

Тому, суд першої інстанції, відмовляючи
в задоволенні позову в цій частині
вірно виходив з того, що позивач,
відповідно до ст.60 ЦПК України, не довів
наявність підстав вважати оскаржувану
довіреність не чинною та підстав для її
скасування.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання кредитного
договору №500920494 від 07.11.2013 р. недійсним,
суд першої інстанції правильно виходив
з тих обставин, що відповідно до ст. 638
ч.1 ЦК України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору. Таким
чином, кредитний договір був укладений
з урахуванням волевиявлення позивача,
оскільки підпис на договорі є доказом
того, що сторони погодилися з його
умовами.

Проведення реструктуризації кредитної
заборгованості є право банку,а не його
обов'язок. Незважаючи на звернення
позивача про реструктуризацію його
заборгованості, сторонами не надано
рішення Правління банку про
задоволення вказаної заяви та
проведення самої реструктуризації.

Посилання позивача на ті обставини, що
на час укладення наступного кредитного
договору, який оскаржується, його не
влаштовував розмір шрифту в договорі,
не повідомлено письмово про всі умови
даного кредиту, не містить доказів, що
до його укладення позивач звертав на це
увагу, а його власноручний підпис
свідчить про досягнення всіх істотних
умов під час його укладення.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що
договір між сторонами підписаний
уповноваженими особами, він містить
всі суттєві умови передбачені законом
для договорів і які мають істотне
значення, а також які були узгодженні
сторонами шляхом звернення позивача з
пропозицією щодо укладання договору,
про що свідчить заповнена позивачем
Анкета-Заява на отримання кредиту
(а.с.42) де вказана детальна інформація
про кредитні умови, його переваги, суми
до сплати та погодження відповідачем
на укладання такого договору, що
свідчить про те, що всю необхідну
інформацію по кредиту позивач отримав
до його укладення з Анкети-Заяви і
жодних зауважень не виявив.

А тому ч.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» та п.2.1
Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. №168
«Про затвердження правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», відповідачем
порушено не було.

Крім того, у відповідності до вимог ст.
11 Закону спірний кредитний договір
містить суму кредиту, розмір
відсоткової ставки, розмір щомісячного
платежу та строк повернення грошових
коштів. Порядок погашення
заборгованості передбачений в Додатку
№1 до Договору (а.с.5-6).

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про те, що під час розгляду
справи судом не було встановлено
жодного порушення закону з боку
відповідача при укладанні
оспорюваного кредитного договору, на
які вказує позивач в позові, і
позивачем не надано на підтвердження
цього будь-яких доказів, а навпаки,
письмові докази підтверджують повну
обізнаність позивача при вчиненні ним
всіх дій, пов'язаних з отриманням та
подальшою виплатою своїх кредитних
зобов'язань з всіма видами виплат є
повністю обгрунтованими та деведеними.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується судова колегія.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Апелянт не надав належних та
допустимих доказів в обґрунтування
апеляційної скарги, крім того з наданих
Банком документів (Кредитний договір)
вбачається, що він мав інформацію щодо
умов кредитування і мав можливість
розірвати договір при невигідних для
нього умовах, однак не скористався
наданим йому правом.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Позивач (апелянт), вважає, що кредит
оформлено з порушенням норм чинного
законодавства, так як ПАТ «Альфа - Банк»
не надав йому детальної інформації
щодо умов кредитування та орієнтовної
сукупності вартості кредиту до моменту
отримання кредиту.

Однак, як зазначає Узагальнення
Верховного Суду України судової
практики розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин,
правова природа кредитних зобов'язань
урегульована в нормах
цивільно-правового зобов'язання
інституту "Позика. Кредит. Банківський
вклад" (глава 71 ЦК України). Кредитний
договір кваліфікується як
двосторонній, консесуальний та
оплатний. Предметом кредитного
договору - є лише грошові кошти. Гроші,
як предмет кредитного договору
відносяться до категорії речей,
визначених родовими ознаками, які
можуть вільно відчужуватися чи
переходити від однієї особи до іншої.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів" договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. У наведеному Законі чітко
прописана процедура укладання
договору, яка включає питання щодо
надання інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
споживчого кредиту, строк, на який
кредит може бути одержаний, та варіанти
його повернення. При цьому, у разі
ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону. Договір про надання споживчого
кредиту укладається в письмовій формі,
один з оригіналів якого передається
споживачеві. Отже, застосування Закону
України "Про захист прав споживачів" до
спорів, які виникають з кредитних
правовідносин, можливе в тому разі,
якщо предметом і підставою позову є
питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, тому до спорів щодо
виконання цього договору цей закон не
може застосовуватись, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство у
системі кредитування.

Відповідно до частини другої статті 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до частини третьої статті 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", несправедливими є,
зокрема, умови договору про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів про те, що
оскільки ПАТ «Альфа - Банк» не порушено
ЗУ "Про захист прав споживачів", а
Кредитним договором запропоновані
справедливі умови, в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів, перевіряючи законність
і обґрунтованість рішення суду в
порядку ст. 303 ЦПК України в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, підстави для його
скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 10 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С.Воробйова

С.М.Верланов