Справа № 1328/1466/12
Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1999/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ЖБК № 189,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою голови
Житлово-будівельного кооперативу № 189
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 жовтня 2012 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до
Житлово-будівельного кооперативу № 189,
виконавчого комітету Львівської
міської ради про зобов'язання до
вчинення дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_2
звернувся в суд з позовом до
Житлово-будівельного кооперативу №189,
виконавчого комітету Львівської
міської ради про виведення квартири з
категорії службового приміщення. Свої
вимоги мотивував тим, що починаючи з 4
лютого 1988 року і до дня смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року його дружина, ОСОБА_4,
працювала двірником в ЖБК №189. 25
березня Виконавчим комітетом ЛМР
відповідно до ордеру №1949 у зв'язку з
виконанням обов'язків двірника, сім»ї у
кількості 4 чоловік надано право на
вселення у житлове приміщення площею
19,78 м. кв, яке складається із однієї
кімнати в окремій квартирі на першому
поверсі за адресою: АДРЕСА_1 з правовим
статусом - службова. Після смерті
дружини, обов'язки двірника виконував
ОСОБА_2, де і працює по даний час. Його
сім»я проживала і продовжує проживати
у вказаному приміщенні, будучи
зареєстрованими у ній. 16.02.2006 року
ОСОБА_4 звернулась із заявою до
правління ЖБК 189 про надання згоди на
зняття з квартири статусу - службова, з
метою подальшої її приватизації. Однак
дане питання не було розглянуте
загальними зборами ЖБК №189. В
подальшому на неодноразові аналогічні
звернення, такі ігнорувались головою
правління ЖБК. На даний у час у
квартирі проживає ОСОБА_2 та його
донька із своєю сім»єю в складі 4 осіб.
Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Бажаючи
реалізувати своє право на приватизацію
квартири, потрібно, щоб виконавчий
комітет Львівської міської ради
виключив її з числа «службових
житлових приміщень». Жиле приміщення
виключається з числа службових, якщо
відпала потреба в такому його
використанні.

Заявою від 08.08.2012 року позовні
вимоги змінив та уточнив. В кінцевому
просив зобов'язати ЖБК №189 надати
письмову згоду на зняття з квартири
АДРЕСА_1 - статусу службова та скликати
з цього приводу загальні збори членів
кооперативу для вирішення цього
питання та в подальшому звернутись до
Львівської міської ради з письмовим
клопотанням про зняття з квартири
АДРЕСА_1 - статусу службової,
зобов'язати виконавчий комітет
Львівської міської ради виключити
квартиру АДРЕСА_1, з числа «службових
житлових приміщень».

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 15 жовтня 2012
року позов задоволено. Зобов'язано ЖБК
№189 надати письмову згоду на зняття з
квартири АДРЕСА_1 статусу «службова» та
скликати з цього приводу загальні
збори членів кооперативу для
вирішення питання про виключення
спірної квартири з числа службових.

Зобов'язано ЖБК №189 звернутись з
відповідним клопотанням до Львівської
міської ради про зняття з квартири
АДРЕСА_1 статусу службового житла.

Зобов'язано виконавчий комітет
Львівської міської ради виключити
квартиру АДРЕСА_1 з числа службових
житлових приміщень.

Рішення оскаржив відповідач ЖБК №189.
Вважає рішення незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову
відмовити. В обґрунтування вимог
покликається на те, що кв. АДРЕСА_1
збудована за кошти (паєнагромадження)
членів ЖБК №189. Позивач, його дружина
ніколи не являлись членами ЖБК №189. За
рішенням членів ЖБК №189 АДРЕСА_1
переведена у статус службової. Однак із
наданням цій квартирі статусу
службової вона залишилась у спільній
власності членів ЖБК №189. За наведених
обставин суд, вирішуючи даний спір, мав
би в першу чергу виходити з наведеного
і застосувати законодавство, що
регулює правовідносини в сфері
забезпечення громадян житловим
приміщенням в будинках
житлово-будівельних кооперативів і
користування ними. В оскаржуваному
рішенні при вирішенні даного спору суд
не покликається на жодну із норм гл. 5 ЖК
України та гл. 26 ЦК України.

Зазначає, що із ОСОБА_4 був
укладений договір найму на
кооперативну квартиру АДРЕСА_1, яка не
являлась членом ЖБК №189, відтак
відповідно до вимог ст. 144 ЖК України до
цього договору застосовуються правила
про договір піднайму в будинках
державного і громадського житлового
фонду.

При ухваленні рішення як на
підставу задоволення позову суд
неправомірно покликається на ст. 64, 106,
118, 122, 123, 125, 126 ЖК України, ч.2 ст. 384 ЦК
України, які на спірні правовідносини
не поширюються.

Задовольняючи позовні вимоги в
цілому, суд порушує приписи ст. 319, 321, 369
ЦК України, які регулюють питання права
власності, за якими власник володіє,
користується та розпоряджається
своїми правами. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно з вимогами частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.11,59,60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтваним. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

На думку колегії суддів, рішення
суду таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що у
відповідності до вимог ст. 106 ЖК УРСР,
наймач має право вимагати зміни
договору найму жилого приміщення.
Правила цієї статті поширюються на
випадки, коли наймодавець втратив
право на виселення осіб з приміщення.
Оскільки статус спірної квартири
АДРЕСА_1 фактично порушує житлові права
позивача, тому є підстави для
задоволення позову в цілому.

Проте з таким висновком колегія
суддів не погоджується, виходячи з
наступного.

Матеріалами справи встановлено,
що рішенням виконкому Львівської
міської ради народних депутатів №171
від 24.04.1986 року «Про створення
житлово-будівельного кооперативу №189»
затверджено рішення загальних зборів
членів кооперативу від 9 квітня 1986 року
про створення житлово-будівельного
кооперативу за 72 сімей в рахунок ліміту
1986 року і присвоєно йому найменування
«Житлово - будівельний кооператив №189»,
будівельний корпус №2 в районі по вул.
Варшавській-Ділянковій житлового
масиву по вул. 700 річчя Львова.

Протоколом №1 від 09.04.1986 року
загальних зборів членів кооперативу,
однокімнатну квартиру, затверджено як
службову для двірника. Оплату
проведено за рахунок кошів членів ЖБК.
Рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради
народних депутатів №561 від 30.12.1987 року
«Про заселення будинку
житлово-будівельного кооперативу №189
по АДРЕСА_1 /будівельний корпус №2/»
затверджено рішення загальних зборів
членів ЖБК - 189 від 26.12.1987 року про
закріплення квартир за членами
кооперативу згідно додатку. П.2
зобов'язано житлово-кооперативний
сектор міськвиконкому оформити та
видати ордери згідно затвердженого
списку членам ЖБК №189 для вселення в
будинок.

Протоколом №5 загальних зборів
ЖБК №189 від 26.12.1987 року вирішено
однокімнатну АДРЕСА_1 у м. Львові
залишити як «службова» для вселення
двірника.

4 лютого 1988 року між ЖБК №189 та
ОСОБА_4 укладено договір, за умовами
якого ЖБК №189 вселяє гр. ОСОБА_4 разом із
її сім»єю в складі чотирьох чоловік в
службову квартиру НОМЕР_2, площею 19,78
м.кв. після оформлення у
міськвиконкомі службового ордеру. У
свою чергу ОСОБА_4 зобов'язується
працювати двірником по обслуговуванню
будинку ЖБК №189 по АДРЕСА_1 у повному
обсязі своїх службових обов'язків. У
випадку розірвання договору із ЖБК №189
з незалежних причин, ОСОБА_4
зобов'язується протягом двох тижнів
після розірвання договору звільнити
службову квартиру. Договір укладений
строком на три роки, з 04.02.1988 року по
04.02.1991 року. Договір вважається
продовженим на наступні роки, якщо від
ОСОБА_4 не надійде заява про його
розірвання.

Згідно ордеру №1949 на житлове
приміщення в будинку
житлово-будівельного кооперативу,
ОСОБА_4 з сім»єю із 4 чоловік надано
право зайняття житлового приміщення
житловою площею 19, 78 м. кв., яке
складається із 1 кімнати в квартирі
АДРЕСА_1.

Ордер виданий на підставі рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради №99 від 17.03.1988 року, яким
затверджено рішення загальних зборів
членів ЖБК /зборів уповноважених/ і
зобов'язано житлово-кооперативний
сектор міськвиконкому оформити і
видати ордер ОСОБА_4 - двірнику ЖБК №189,
сім»я якої складається з 4 осіб: вона,
чоловік, дві дочки, на службову
однокімнатну квартиру в будинку ЖБК
№189.

У даному рішенні також зазначено, що
ОСОБА_4 прийнята на роботу двірником з
поселенням в однокімнатну службову
квартируНОМЕР_2 згідно рішення
засідання правління ЖБК №189 від 04.02.1988
року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, що
стверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1.

Матеріалами справи та апеляційним
судом також встановлено, що ОСОБА_4
ніколи не була членом ЖБК №189, оскільки
відповідно до п. 49 затвердженого
Статуту ЖБК №189, прийнятого загальними
зборами осіб, які вступають в ЖБК,
особа, яка вступає в ЖБК взамін
колишнього повинна внести пайовий
внесок, рівнозначний розміру
паєнагромадження вибулого члену
кооперативу. Матеріали справи не
містять жодного доказу, який би свідчив
про те, що ОСОБА_4 вступала у члени ЖБК
та вносила пайовий внесок.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з мотивами апеляційної
скарги про те, що між ОСОБА_4 та ЖБК №189
склалися відносини, що регулюються
нормами Житлового кодексу, які
випливають із договору піднайму в
будинках державного і громадського
житлового фонду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
врахував, що відповідно до ст. 118, 121, 122
ЖК України службові житлові приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з характером
їх трудових відносин повинні проживати
за місцем роботи або поблизу нього;
жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів. Під
службові жилі приміщення виділяються,
як правило, окремі квартири; єдиною
підставою для вселення у надане
службове жиле приміщення є спеціальний
ордер, що видається на підставі рішення
виконавчого комітету районної,
міської, районної в місті Ради народних
депутатів.

Згідно приписів ст. 119 цього Кодексу,
перелік категорій робітників, яким
може бути надано службові жилі
приміщення, встановлюється
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Відповідно до п. 6 Положення про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37,
жиле приміщення виключається з числа
службових, якщо відпала потреба в
такому його використанні, а також у
випадках, коли в установленому порядку
воно виключено з числа жилих. Сам по
собі факт проживання в службових жилих
приміщеннях робітників і службовців,
які припинили трудові відносини з
підприємством, установою,
організацією, не є підставою для
виключення цих приміщень з числа
службових.

Виключення жилого приміщення з числа
службових провадиться на підставі
клопотання підприємства, установи,
організації рішенням виконавчого
комітету відповідної районної,
міської, районної в місті Ради
народних депутатів.

Про виключення жилого приміщення з
числа службових у журналі обліку
службових жилих приміщень робиться
відповідна відмітка.

З аналізу ст.118-126-1 ЖК України, що
регулюють спірні правовідносини,
можливо зробити висновок про те, що
право ініціювати питання щодо
виключення житлового приміщення з
числа службових належить виключно їх
власникам, а саме підприємству,
установі організації, у віданні якої
знаходиться таке приміщення.

Надаючи правову оцінку зібраним у
справі доказам, колегія суддів
приходить до висновку, що спірну
квартируАДРЕСА_1 було віднесено до
числа службового житла рішенням
уповноваженого органу, жодних доказів
про те, що уповноважений орган - ЖБК №189
звертався із клопотанням до
виконавчого комітету Львівської
міської ради про виключення вказаної
квартири із числа службових з підстав
відсутності потреби у використанні
його у вказаному статусі позивачем
суду не надано, як не надано доказів
того, що дії відповідача щодо не
внесення клопотання про виключення
вказаного приміщення із числа
службових до виконавчого комітету
Львівської міської ради порушують
житлові права позивача. Сам по собі
факт тривалого проживання позивача та
його сім»ї у спірній квартирі і
подальше його перебування у трудових
відносинах з відповідачем не може бути
підставою для задоволення вказаних
позовних вимог, без дотримання
визначеної законодавством процедури
виключення житлового приміщення із
числа службових, тому вказане рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову у задоволенні
позовних вимог як не обґрунтованих.

За таких обставин апеляційна
скарга підлягає до задоволення,
рішення суду необхідно скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.307 ч.1 п.1, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу № 189
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 жовтня 2012 року
скасувати. Ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до
Житлово-будівельного кооперативу № 189,
виконавчого комітету Львівської
міської ради про зобов'язання до
вчинення дій відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
М.М.Шандра

Судді:
Л.Б. Струс

Н.Л.Шумська