Справа № 202/7637/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 листопада 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
- Шклярука Д.С.

при секретарі
- Пугач Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ
спільної сумісної власності, та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, про визнання майна особистою
власністю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 у якій
просить суд визнати за нею право
власності на 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 визнати право
власності на 1/3 частку цієї квартири.

Такі позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтовує тим, що вони із
відповідачем за первісним позовом
перебували у зареєстрованому шлюбі від
якого в них народився син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом з
дитинства та має особливі потреби у
піклуванні.

За час перебування у шлюбі з
відповідачем поміж ними постійно
виникали конфлікти та свари, останній
не приділяв належної уваги дитині і
сім'ї в цілому. Останні п'ять років уся
сім'я знаходилася лише на її утриманні.

За час спільного проживання у шлюбі
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Квартира була придбана за договором
купівлі-продажу від 14.07.2003 року.

У спірній квартирі проживає
відповідач, разом з яким проживати вони
не мають можливості. Продавати
квартиру в цілому, або свою частину
відповідач відмовляється. Згоди про
добровільний поділ майна поміж ними не
досягнуто.

Відповідач не визнає її права на спірне
майно.

Вважає, що у зв'язку з тим, що з нею
проживає дитина, яка є інвалідом з
дитинства, та знаходиться на її повному
утриманні, є підстави для відступлення
від рівності часток та вважає за
необхідне збільшити її частку при
розподілі спірної квартири до 2/3.

Відповідач ОСОБА_2 не погодившись із
первісною позовною заявою пред'явив до
ОСОБА_1 позов у якому просить суд
припинити право спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1, та
визнати, що ця квартира є його
особистою приватною власністю.

В обґрунтування таких позовних вимог
ОСОБА_2 посилається на те, що дійсно
вони із позивачкою за первісним
позовом перебували у зареєстрованому
шлюбі, під час якого народився син
ОСОБА_3. Він не бажав розривати шлюб та
припиняти сімейні стосунки, але таке
рішення було прийнято в
односторонньому порядку ОСОБА_1

Їхня дитина дуже болісно переживала
розлучення батьків. На даний час ОСОБА_1
перешкоджає йому зустрічатися з сином.

Він дійсно проживає у спірній квартирі,
а ОСОБА_1 проживає окремо із своїм новим
чоловіком.

Проте, обставини придбання спірної
квартири на які вказує ОСОБА_1 не
відповідають дійсності оскільки
квартира АДРЕСА_1 була придбана за його
особисті кошти, які він виручив від
продажу отриманої у спадок квартири в
м. Ялта АРК.

Частину коштів він позичив ОСОБА_5, а
частини коштів, що залишилися йому
вистачало на придбання однокімнатної
квартири в м. Дніпропетровську. Вони з
відповідачкою потребували окремого
житла, оскільки остання була вагітна.

Коли він дізнався, що вони чекають
двійню, він вирішив придбати квартиру
більшої площі та підшукав варіант
двокімнатної квартири.

ОСОБА_5 повернув йому позичені кошти та
він придбав спірну двокімнатну
квартиру за 40100,00 грн.

Отже, за таких обставин стверджувати,
що ОСОБА_1 є співвласником спірної
квартири немає підстав, оскільки
квартира була придбана за його
особисті кошти, отримані від продажу
спадкового нерухомого майна, а саме
квартири АДРЕСА_3.

До розривання шлюбу відповідачка
визнавала той факт, що квартира була
придбана за його кошти та є його
особистою власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник позовні вимоги за
первісним позовом підтримали та
просили пред'явлений до ОСОБА_2 позов
задовольнити в повному обсязі. В
обґрунтування вимог посилалися на
обставини викладені у позовній заяві. У
задоволенні зустрічного позову
просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
підтримали вимоги за зустрічним
позовом та просили його задовольнити в
повному обсязі, а у первісному позові
просили відмовити. В обґрунтування
вимог посилалися на обставини
викладені у зустрічній позовні заяві.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, вивчивши матеріали
справи та надані письмові докази,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Так, сторони з 25 січня 2003 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 27 березня 2014 року,
яке набрало законної сили 07 квітня 2014
року.

Під час шлюбу в сторін народилася
дитина - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є
інвалідом дитинства з народження.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 14 липня 2003 року ОСОБА_2
купив у ОСОБА_6 за 16424,00 грн. двокімнатну
квартиру під номером 2, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстровано в реєстрі за № 3786. 19.04.2005
року право власності на спірну
квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2.
Станом на 14 липня 2014 року ринкова
вартість спірної квартири становить
321580,00 грн.

В судовому засіданні встановлено, що у
2000 році ОСОБА_2 дійсно отримав у спадок
квартиру АДРЕСА_3, після смерті його
бабусі ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначену квартиру АДРЕСА_3, ОСОБА_2 11
червня 2001 року продав ОСОБА_9 за 41539 грн.,
що підтверджується договором
купівлі-продажу від 11 червня 2001 року
посвідченого приватним нотаріусом
Ялтинського міського нотаріального
округу АРК.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив, що дійсно він
у 2001 році позичав кошти у ОСОБА_2 в
розмірі 26500,00 грн. на розвиток бізнесу,
які він повернув останньому улітку 2003
року.

Свідок ОСОБА_10 підтвердила обставини
на яких зауважував у позовній заяві та
в судовому засіданні її син ОСОБА_2

В судовому засіданні також було
встановлено, що ОСОБА_1 23 травня 2003 року
продала ОСОБА_11 належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_5, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 23.05.2003 року
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 за
реєстровим № 1738.

Всі вищевказані документи, наявні
у матеріалах справи в копіях, були
досліджені у судовому засіданні та
звірені із оригіналами.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Поділ спільного майна подружжя, згідно
роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» (надалі
Пленум ВСУ №11 від 21.12.2007р.),
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК України. Вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні згоди
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановити обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визнано домовленістю між
ними або шлюбним договором.

За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

За встановлених обставин позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню. Суд доходить до висновку
про поділ майна, що є спільною сумісною
власністю сторін, про припинення їх
права спільної сумісної власності на
спірне майно, про визнання за сторонами
права власності по ? частині квартири №
2 за адресою: АДРЕСА_1, за кожним із них.
Обставини, передбачені ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК
України, що зумовили б збільшення
частки ОСОБА_1 у спільному майні не
встановлені.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про
визнання спірної квартири його
особистою приватною власністю не
підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто, є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка.

На підтвердження вимог за зустрічним
позовом ОСОБА_2 зауважує на тому, що
грошові кошти для придбання спірної
квартири були ним отримані в рахунок
продажу отриманої у спадок після
смерті бабусі квартири, що розташована
в м. Ялта.

Проте, такі обставини не можуть бути
враховані судом, оскільки як було
встановлено у судовому засіданні
ОСОБА_1 перед придбанням спірної
квартири у липні 2003 року, в травні цього
ж року продала належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_5. Як
пояснила позивачка за первісним
позовом, що коштів, які мав витратити її
колишній чоловік ОСОБА_2 на придбання
спірної квартири станом на 2003 рік не
вистачало, як на саму квартиру так і на
її майбутній ремонт, у зв'язку з чим
вона була вимушена продати свою власну
квартиру по вул. Синельниківській в м.
Дніпропетровську та вкласти частину
коштів на придбання нової квартири
разом із ОСОБА_2

Наведені обставини, у сукупності,
ставлять під сумнів твердження ОСОБА_2
про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 в 2003
році була придбана лише за грошові
кошти, що належали йому особисто, у
зв'язку з чим зустрічний позов про
визнання спірної квартири особистою
власністю ОСОБА_2 задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України сума
сплаченого судового збору підлягає
стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Окрім того, з ОСОБА_2 в дохід держави
слід стягнути суму недоплаченого
судового збору в розмірі 2972,20 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про поділ спільної сумісної
власності - задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно
подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири № 2 за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири № 2 за адресою:
АДРЕСА_1.

Припинити право спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру
№ 2 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог за
первісним позовом, - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, про визнання майна особистою
власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави суму
недоплаченого судового збору в розмірі
2972 (дві тисячі дев'ятсот сімдесят дві)
грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук