АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2119/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3035/14
Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.
Доповідач Мартєв С. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року м.
ПолтаваАпеляційний суд Полтавської
області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ГАЛЬОНКІНА С.А., КУЗНЄЦОВОЇ
О.Ю.,

за участю секретаря - САМОЙЛОВОЇ М.Д.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні провадження за апеляційною
скаргою апеляційною скаргою
заступника прокурора Київського
району м. Полтави на заочне рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 28 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору дійсним, визнання
права власності на житло.

Апеляційний суд,
заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом, у якому
зазначали, що 11.02.98 року через
Полтавську філії Товарної біржі
«Українська біржа нерухомості» уклали
з ОСОБА_4 договір міни належної
позивачам квартири АДРЕСА_1 на квартиру
АДРЕСА_2, що належала відповідачу.

Своїм правом власності на житловий
будинок позивачі скористатися не мають
можливості, оскільки свого часу
договір купівлі-продажу не було
нотаріально посвідчено.

Просили визнати договір міни від 11.02.98
року таким, що відбувся й дійсним, та
визнати за ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3
право власності на квартиру АДРЕСА_2 з
розміром часток - по 1/3 частині квартири
за кожним.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 28 квітня 2014 року
позов задоволено, визнано за ОСОБА_1.,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 60,80
кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, що
складається з: коридор (1), площею 7,7 кв.
м, туалет (2), площею 1,1 кв. м, ванна (3),
площею 2,1 кв. м, кухня (4), площею 5,4 кв. м,
кімната (5), площею 10,1 кв. м, кімната (6),
площею 16,7 кв. м, кімната (7), площею 9,7 кв.
м, кімната (8), площею 6,6 кв. м, шафа (9),
площею 0,3 кв. м, шафа (10), площею 0,3 кв. м,
балкон, площею 0,8 кв. м, відділення сараю
у підвалі, площею 4,4 кв. м.

Встановлено розмір ідеальних часток
приватної спільної сумісної власності
на квартиру АДРЕСА_2, що належить
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, по 1/3 частині
кожному.

В апеляційній скарзі порушено питання
про скасування рішення з підстав
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
й постановлення нового рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Судові виклики ОСОБА_4 за
зареєстрованим місцем проживання
повертаються до суду без вручення з
відміткою «за спливом строку
зберігання».

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України
виклик відповідача здійснено через
публікацію оголошення в газеті «Зоря
Полтавщини» №177-178 від 28.10.14 року.

За таких обставин, ОСОБА_4 вважається
належним чином повідомлявся про час і
місце судового засідання апеляційної
інстанції та його неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених вимог,
дійшов висновку, що остання підлягає
задоволенню.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Із справи вбачається, що 11.02.98 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали на товарній
біржі «Українська біржа нерухомості»
(Полтавська філія) договір міни, у
відповідності до умов якого до
ОСОБА_4 перейшло право власності на
квартиру АДРЕСА_3, а у власність ОСОБА_1,
ОСОБА_5, 1987 р.н., ОСОБА_3, 1989 р.н. в рівних
частинах - на квартиру АДРЕСА_2.

Вказаний договір не було нотаріально
посвідчено, у зв'язку з чим, ОСОБА_1
просила визнати його дійсним у
судовому порядку.

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з того, що у силу положень ст. 15
Закону України «Про товарну біржу»,
який був чинним на час укладення
оспорюваного правочину, договір міни
не підлягав обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Між тим, із таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки він не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 241 ЦК Української РСР
(чинного на момент виникнення
правовідносин) за договором міни між
сторонами провадиться обмін одного
майна на інше. Кожний з тих, хто бере
участь у міні, вважається продавцем
того майна, яке він дає в обмін, і
покупцем майна, яке він одержує.

Відповідно до ст. 242 ЦК Української РСР
до договору міни застосовуються
відповідно правила про договір
купівлі-продажу, якщо інше не випливає
з змісту відносин сторін.

Стаття 47 ЦК Української РСР визначено,
що нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

За змістом ст. 227 Української РСР
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу). Договір купівлі-продажу
жилого будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

З урахуванням цього, укладений між
сторонами у 1998 році на товарній біржі
договір міни у відповідності до вимог
ст. 227, 241 ЦК Української РСР підлягав
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, тому, з огляду на
положення ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, такий
договір не може бути визнаний дійсним
і, відповідно, відсутні підстави для
визнання його дійсним в судовому
порядку.

Крім того, у справі відсутні докази
того, що ОСОБА_4 в момент укладення
спірного договору чи у подальшому
ухилявся від його нотаріального
посвідчення.

Разом з тим, застосування місцевим
судом положень ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про товарну біржу», що
зареєстровані на біржі угоди, не
підлягають нотаріальному посвідченню,
не може вважатися вірним, оскільки
вищевказаним Законом визначаються
лише правові умови створення і
діяльності товарних бірж на території
України, та положення останнього не
можуть підмінятись норми ЦК України (ЦК
Української РСР 1963 року) щодо укладення
на товарній біржі будь-яких договорів,
предметом яких є об'єкти нерухомого
майна, серед вимоги до укладення яких,
окрім оформлення правочину у письмовій
формі, є також умова щодо їх
нотаріальне посвідчення.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги є обґрунтованими, а рішення
місцевого суду підлягає скасуванню із
ухваленням нового, яким у позові слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
4, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний
суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київського району м. Полтави
задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 28 квітня 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
договору дійсним, визнання права
власності на житло відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
С.Ю. МАРТЄВ

Судді:
С.А. ГАЛЬОНКІН

О.Ю. КУЗНЄЦОВА

З оригіналом згідно:

суддя
С.Ю. МАРТЄВ