Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_3
про стягнення боргу, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на заочне
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 24 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 17 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг
Україна») звернулося до суду із
указаним позовом, в обґрунтування
якого зазначило, що 12 грудня 2007 року між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» ( далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4
був укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику грошові кошти в сумі 33 831,69
доларів США строком до 12 грудня 2014 року
зі сплатою відсотків за користування
кредитом. Також 12 грудня 2007 року між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений
договір поруки, за умовами якого
остання зобов'язалася нести
відповідальність як солідарний
боржник за виконання ОСОБА_4
зазначеного кредитного договору.
Зобов'язання за кредитним договором
відповідач ОСОБА_4 не виконав, а тому в
останнього перед банком утворилася
заборгованість в сумі 360 235 грн 97 коп. 26
липня 2013 року відповідно до
договору факторингу до ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» перейшли всі права
ЗАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до
боржника за вказаним кредитним
договором.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 24 квітня
2014 року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 17 липня 2014 року, позов задоволено,
стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 360 235 грн 97 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявники просять
скасувати зазначені судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 12 грудня 2007 року
між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику грошові кошти в сумі
33 831,69 доларів США строком до 12 грудня
2014 року зі сплатою відсотків за
користування кредитом.

Також 12 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір
поруки, за умовами якого остання
зобов'язалася нести відповідальність
як солідарний боржник за виконання
ОСОБА_4 зазначеного кредитного
договору.

Зобов'язання за кредитним договором
відповідач ОСОБА_4 не виконав, а тому в
останнього станом на 09 січня 2014 року
перед банком утворилася
заборгованість в сумі 360 235 грн 97 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що відповідач ОСОБА_4 не виконав
взятих на себе зобов'язань за кредитним
договором, а поручитель ОСОБА_3, у свою
чергу, зобов'язалася нести
відповідальність як солідарний
боржник за виконання зазначеного
кредитного договору.

Разом з тим, відхиляючи заяву
відповідача про застосування строків
позовної давності, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що кредитний
договір укладено строком до 12 грудня 2014
року.

Проте повністю з висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна виходячи з наступного.

Згідно з п. 4 кредитного договору сума
кредиту та процентів щомісяця
погашається рівними частинами
протягом всього строку дії кредитного
договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього
Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості за відсотками та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому кожен щомісячний
платіж є окремим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір, поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями
перед зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Таким чином, оскільки умовами
кредитного договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 за
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, яка відповідно
до положень статті 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим із наданого розрахунку
неможливо встановити, з якого часу
боржник припинив повернення боргу за
кредитним договором, а відповідач
вказує, що з січня 2009 року він не
здійснював погашення кредиту.

При цьому посилання суду апеляційної
інстанції на відсутність підстав для
застосування строків позовної
давності, оскільки строк дії
кредитного договору не закінчився, є
помилковим, оскільки суперечить
вищенаведеній позиції Верховного Суду
України.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
без змін рішення суду першої інстанції,
на зазначені обставини не звернув
уваги, не встановив фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, не перевірив доводи
апеляційної скарги щодо пропуску
строку позовної давності, не надав
належної оцінки наданому позивачем
розрахунку кредитної заборгованості,
не взяв до уваги роз'яснення, що
містяться у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», не зазначив, який
доказ взятий за основу при визначенні
суми заборгованості, що позбавляє суд
касаційної інстанції можливості цей
розрахунок перевірити.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для її скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 17 липня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська