Провадження №2/761/5203/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

при секретарі Булах Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Надра" про визнання правочину
недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач, ОСОБА_1.) звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Надра» (далі по тексту -
відповідач, ПАТ «КБ «Надра») про
визнання правочину недійсним.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 25.10.2007 року між
сторонами було укладено Кредитний
договір №608/П/99/2007-840 (далі по тексту -
Договір), відповідно умов якого
позивачу надано в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти в сумі 69334,65 доларів США.
Відповідно до умов даного Договору,
відсотки за користування кредитними
коштами розраховуються відповідачем
на підставі відсоткової ставки в
розмірі 12,39 відсотків на місяць. Строк
надання кредитних коштів встановлено
до 25.10.2027 року. Позивач просить визнати
даний правочин недійсним, оскільки, при
його укладенні було порушено вимоги
ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист
прав споживачів» №1023-ХІІ від 12.05.1991
року (далі по тексту - ЗУ «Про захист
прав споживачів») та п. 3.8. Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 року №168,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 25.05.2007 року №541/13808 (далі по
тексту - Правила), де передбачено
обов'язок банків у разі надання кредиту
в іноземній валюті під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за цим договором
несе споживач. Оскільки, позивача не
було попереджено про валютні ризики,
враховуючи те, що з дати укладення
оспорюваного правочину по дату подання
позовної заяви відбулося знецінення
національної валюти гривні України з
показника в 4.85 грн. за 1 долар США до
показника в 11.50 грн. за 1 долар США,
підвищення валютного ризику не тільки
призвело до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, але й поставило останнього у
вкрай невигідне матеріальне становище
та позбавило того, на що він
розраховував під час укладення
оспорюваного правочину.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив
позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Хмиров Е.О.
заперечив з приводу задоволення
позову, просив відмовити. В судовому
засіданні зазначив, що позов є
безпідставним та необґрунтованим,
оскільки при укладенні Договору
позивач був ознайомлений з усіма його
умовами, при підписанні оспорюваного
Договору волевиявлення позивача було
вільним та відповідало його внутрішній
волі. Позивач у момент підписання
Договору був дієздатною особою і чітко
розумів свої дії, мав можливість
ознайомитись з усіма умовами Договору,
та реалізував своє право підписавши
даний Договір.

Вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши та оцінивши письмові докази
у справі у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 213 Цивільного
процесуального Кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України), рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі 509 Цивільного кодексу України
№ 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту -
ЦК України), зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК
України. Відповідно до положень
вказаних статей істотними умовами
виступають: мета, сума і строк кредиту,
умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
порядок зміни і припинення дії
договору, відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

Судом встановлено, що 25.10.2007 року між
сторонами було укладено Кредитний
договір №608/П/99/2007-840, відповідно умов
якого позивачу надано в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти в сумі 69334,65 доларів США
для цілей проведення розрахунків по
договору купівлі-продажу №7079 від 25.10.2007
року з метою придбання у власність
нерухомого майна. Відповідно до умов
даного Договору, відсотки за
користування кредитними коштами
розраховуються відповідачем на
підставі відсоткової ставки в розмірі
12,39 відсотків на місяць. Строк надання
кредитних коштів встановлено до 25.10.2027
року (а.с. 59-62).

Крім того, відповідно до п. 1.3.1
кредитного договору відсотки за
користування кредитом розраховуються
банком на підставі відсоткової ставки
у розмірі 12,39% на місяць.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між позивачем
та відповідачем укладено договір
іпотеки від 25.10.2007 року, за яким позивач
передав в іпотеку земельну ділянку (а.с.
63-66).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. А частиною другою цієї статті
передбачені загальні умови, додержання
яких необхідно для чинності правочину,
в тому числі: особа яка вчинила
правочин, повинна мати необхідних
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо
виконання досягнутих домовленостей,
тобто виконання прийнятих на себе прав
і покладених обов'язків за угодою, є
виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України,
особа, яка вважає, що її права, речові
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 Цивільного процесуального кодексу
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу недійсності
правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Суд критично оцінює позицію позивача
щодо незаконності умов кредитного
договору, з огляду на таке.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів» передбачає визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача. Відповідно
до положень вказаної статті продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів» визначений (невичерпний)
перелік несправедливих умов договору,
зокрема, встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору; надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі; визначення ціни
товару на момент його поставки
споживачеві або надання продавцю
(виконавцю, виробнику) можливості
збільшувати ціну без надання
споживачеві права розірвати договір у
разі збільшення ціни порівняно з тією,
що була погоджена на момент укладення
договору; обмеження відповідальності
продавця (виконавця, виробника)
стосовно зобов'язань, прийнятих його
агентами, або обумовлення прийняття
ним таких зобов'язань додержанням
зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими: 1) для
надання кредиту необхідно передати як
забезпечення повну суму або частину
суми кредиту чи використати її
повністю або частково для покладення
на депозит, або викупу цінних паперів,
або інших фінансових інструментів,
крім випадків, коли споживач одержує за
таким депозитом, такими цінними
паперами чи іншими фінансовими
інструментами таку ж або більшу
відсоткову ставку, як і ставка за його
кредитом; 2) споживач зобов'язаний під
час укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача; 3)
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; 4) встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які дають підстави
вважати, що кредитний договір,
укладений між сторонами, є
несправедливим до нього, оскільки при
підписанні даного договору ОСОБА_1
ознайомився та погодився з його
умовами, а відтак, проаналізувавши
умови кредитного договору та
встановлені обставини, суд дійшов до
висновку про відсутність в останньому
несправедливих умов, а всі твердження
позивача з даного приводу судом
розцінюються як його спосіб захисту
власних інтересів від наслідків,
можливість настання яких залежить лише
від його добросовісної поведінки при
виконанні взятих на себе за кредитним
договором зобов'язань.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052,
1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними». Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний),
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено,
що договір укладений в письмовій формі,
він підписаний повноважними особами,
містить всі суттєві умови передбачені
законом для договорів і які мають
істотне значення, а також які були
узгоджені сторонами.

З приводу посилання позивача на п. 3.8.
Порядку щодо попередження про валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
Договором, слід зазначити наступне.

Суд не приймає до уваги посилання
сторони позивача на підвищення
валютного ризику, як на підставу
істотної зміни обставин, які не могли
передбачити сторони, та як наслідок
визнання кредитного договору
недійсним, оскільки відповідно до п.16
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
саме по собі зростання/коливання курсу
іноземної валюти не є достатньою
підставою навіть для розірвання
кредитного договору на підставі статті
652 ЦК, а позивач в позові просить
визнати недійсним кредитний договір з
вказаних підстав, тому суд вважає такі
посилання позивача безпідставними та
необґрунтованими.

Судом при розгляді справи не
встановлено порушень закону з боку
відповідача при укладанні кредитного
договору, на які вказує позивач в
позові, оскільки на спростування даних
тверджень стороною позивача не надано
будь-яких доказів. Враховуючи
викладене, суд не знаходить законних
підстав для визнання недійсними
кредитного договору № №608/П/99/2007-840, що
був укладений між сторонами 25.10.2007 року.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
зокрема щодо порушення відповідачем
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів» та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у
Міністерстві юстиції України 25.05.2007
року №541/13808, не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду, а позовні вимоги не
ґрунтуються на жодній з підстав
недійсності правочину, передбачених як
ЦК України, так і Законом України «Про
захист прав споживачів», тому суд
дійшов до висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218,
223 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра" про визнання
правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя: