провадження 2/201/3232/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк», треті
особи ОСОБА_2 і Національний банк
України про визнання договору поруки
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 жовтня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання договору
поруки недійсним. Позивач в своїх
позовних вимогах посилається на те, що
12 березня 2007 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено договір
поруки, який укладався в забезпечення
кредитного договору між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і третьою особою ОСОБА_2
від 16 березня 2007 року, банк кредитні
кошти видав і вказана третя особа
використала їх. Але в серпні 2014 року
позивач від виконавчої служби
дізнався, що кредитний договір між цим
банком і третьою особою 16 березня 2007
року не укладався, що вже є рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 26 грудня 2013 року, яким
стягнуто з позивача кошти за кредитним
договором від 16 березня 2007 року і це
рішення знаходиться на виконанні;
ознайомившись з вказаним рішенням,
позивач дізнався, що ОСОБА_2 вказаного
кредитного договору не укладав. Крім
того, договір поруки укладено 12 березня
2007 року, а сам договір кредиту укладено
16 березня 2007 року, тобто договір поруки
укладено раніше самого договору
кредиту, чого бути не може і
протирічить закону. Позивач вважає, що
кредитний договір з третьою особою
ОСОБА_2 не укладався взагалі, а наданий
примірник є недійсним. Кредит видано в
іноземній валюті, що протирічить
національному законодавству. Вважає,
що цей договір поруки укладався з
порушенням закону, оскільки містять
несправедливі і протиправні положення
- укладений до укладення договору
кредиту без його відома, що говорить
про прихованість намірів банку
відповідно до правочину і не
відповідність правочину національному
законодавству. На його звернення до
відповідача про з'ясування обставин
укладання цієї угоди спірне питання
вирішене не було, була відмова. Вважає
вказане неправомірним, оскільки
порушує його права, зобов'язання
повинно бути законним і справедливим.
Просив визнати правовідносини свої з
банком і вказаний договір поруки
припиненими, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» позовні вимоги не визнав,
підтвердив письмові заперечення і
пояснив, що дійсно на прохання третьої
особи ОСОБА_2 і позивача вони уклали з
ними кредитний договір і на його
забезпечення - договір поруки, гроші
банк надав, ОСОБА_2 ними користується.
Останнім з дотриманням графіку
проводилося погашення кредиту,
сплачувалися необхідні по договору
суми, мається заборгованість і вони
звернулися до суду з позовом до
позивача і вказаної третьої особи про
стягнення цієї заборгованості з
урахуванням договору поруки і рішенням
суду заборгованість стягнута повністю
з них з урахуванням договору поруки,
рішення набрало законної сили і
виконується. Додаткова угода з
позивачем не збільшує обсяг
відповідальності позивача, тому
договір поруки не може бути припиненим.
Все ними зроблено згідно вимог закону.
Ніяких інших зобов'язань відносно
позивача на себе не брали і не беруть,
нічиїх прав не порушували і будь-якої
шкоди не завдавали. Вважають позовні
вимоги безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суду не
повідомив. В письмовому зверненні до
суду з позовом погодився та не
заперечував проти його задоволення і
просив справу розглянути без його
участі. Суд вважає можливим розгляд
справи без вказаної третьої особи
згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи
Національного банку України в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суду не
повідомив. В зверненні до суду просив
справу розглянути за наявними
матеріалами справи без їх участі. Суд
вважає можливим розгляд справи без
представника вказаної третьої особи
згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третіх
осіб, оцінивши надані і добуті докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що відповідно до укладеного між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і третьою особою договору
№ HAH2GK16150022 від 16 березня 2007 року ОСОБА_2
16 березня 2007 року отримав кредит у
розмірі 47323.28 доларів США - 40000.00 доларів
США на придбання нерухомості та 7323.28
доларів США на сплату страхових
платежів у строк з 13 березня 2007 року по
15 березня 2027 року. В забезпечення
виконання зобов'язання за вказаним
кредитним договором HAH2GK16150022 між ПАТ КБ
«ПриватБакк» та позивачем ОСОБА_1 було
укладено договір поруки HAH2GK16150022/1 від 16
березня 2007року (початок дії договору),
згідно умов якого позивач взяв на себе
зобов'язання відповідати по кредитним
зобов'язанням ОСОБА_2 (у вказаних в
договорі межах) та разом з ним нести
солідарну відповідальність перед
відповідачем - банком - у повному обсязі
цих зобов'язань, включаючи сплату
основного боргу за кредитним
договором, нарахованих відсотків за
користування кредитом та неустойки
(штрафу, пені). Банк виконав умови
кредитного договору та на підставі
заяви третьої особи надав ОСОБА_2
вказані кредитні кошти, що
підтверджується і не заперечується
сторонами і третьою особою.

Позивач, з його слів і позову, в серпні
2014 року від виконавчої служби дізнався,
що кредитний договір між цим банком і
третьою особою 16 березня 2007 року не
укладався, що вже є рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 26 грудня 2013 року, яким
стягнуто з позивача кошти за кредитним
договором від 16 березня 2007 року і це
рішення знаходиться на виконанні;
ознайомившись з вказаним рішенням,
позивач дізнався, що, на його думку,
ОСОБА_2 вказаного кредитного договору
не укладав. Крім того, договір поруки
укладено 12 березня 2007 року, а сам
договір кредиту укладено 16 березня 2007
року, тобто договір поруки укладено
раніше самого договору кредиту, чого
бути не може і протирічить закону.
Позивач вважає, що кредитний договір з
третьою особою ОСОБА_2 не укладався
взагалі, а наданий примірник є
недійсним. Кредит видано в іноземній
валюті, що протирічить національному
законодавству. Вважає, що цей договір
поруки укладався з порушенням закону,
оскільки містять несправедливі і
протиправні положення - укладений до
укладення договору кредиту без його
відома, що говорить про прихованість
намірів банку відповідно до правочину
і не відповідність правочину
національному законодавству. На його
звернення до відповідача про
з'ясування обставин укладання цієї
угоди спірне питання вирішене не було,
була відмова. Вважає вказане
неправомірним, оскільки порушує його
права, зобов'язання повинно бути
законним і справедливим.

На вимогу позивача усунути вказане
порушення закону відповідач відповів
фактично відмовою, в добровільному
порядку питання не вирішене і позивач
вимушений був звертатися з позовом до
суду. Суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Порука, будучи за своєю правовою
природою зобов'язанням, припиняється
на загальних підставах, передбачених у
главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України
визначено також спеціальні (додаткові)
підстави її припинення. Традиційною
підставою, яка була передбачена ЦК УРСР
і в такому ж формулюванні перенесена до
ЦК України, є припинення поруки у
зв'язку з припиненням забезпеченого
нею основного зобов'язання. Наведене
положення випливає з акцесорного
характеру поруки.

Новою підставою для припинення поруки
є зміна основного зобов'язання, що
спричиняє збільшення відповідальності
поручителя, без його згоди. Як випливає
із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не
залишається зобов'язаним навіть на
початкових умовах.

До припинення поруки призводять не
будь-які зміни умов основного
зобов'язання, а лише такі, які призвели
або можуть призвести до збільшення
обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання можуть виникнути через
різні обставини: збільшення розміру
плати за кредит, відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
відсотки за користування чужими
грошовими коштами; підвищення розміру
відсотків, встановлення (збільшення
розміру) неустойки, зміна способу і
форми майнового обтяження, умов
відповідальності тощо.

Як вбачається з матеріалів справи
(насамперед додаткових угод до
кредитного договору) збільшення
відповідальності поручителя не
відбулося, договір поруки не
змінювався і обсяг відповідальності за
ним - також.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог,
встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, якими передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умова, встановлених
договором, а Позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

У відповідності до ст. 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості ( ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Судом встановлено, що дійсно
відповідно до укладеного договору №
HAH2GK16150022 від 16 березня 2007 року ОСОБА_2 16
березня 2007 року отримав кредит у
розмірі 47323.28 доларів США - 40000.00 доларів
США на придбання нерухомості та 7323.28
доларів США на сплату страхових
платежів у строк з 13 березня 2007 року по
15 березня 2027 року. В забезпечення
виконання зобов'язання за цим
договором HAH2GK16150022 між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено
договір поруки HAH2GK16150022/1 від 16 березня
2007року.

Відповідно до п. 2 Договору поруки
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання обов`язків за
кредитним договором в тому ж розмірі,
що і боржник, включаючи сплату кредиту,
процентів, нарахованих за користування
кредитом, штрафів, пені та інших
платежів, відшкодування збитків. У
випадку невиконання боржником
зобов'язання за кредитним договором,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні боржники
відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК
України. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК
України, солідарні боржники
залишаються зобов'язаними доти, поки
зобов'язання не буде погашено повністю.

Позивач в позовній заяві посилається
на те, що він поручався за кредитний
договір № HAH2GK16150021 від 16 березня 2007
року, а не за договір №. HAH2GK16150022, але це
не відповідає дійсності. Згідно п. 4
зазначеного договору поруки
відповідальність поручителя настає у
випадку, коли боржник не виконує чи
неналежним чином виконує свої грошові
зобов'язання згідно кредитного
договору та носить солідарний характер
разом із боржником.

Відповідно до п. 11 договору
поруки, він вступає в силу з моменту
його підписання і діє до повного
виконання сторонами кредитного
зобов'язання. Пункт 3 договору поруки
зазначає, що поручитель знайомий з
умовами кредитного договору.

Пункт 18 договору зазначає, що дата
укладання договору 16 березня 2007 року, а
не як зазначає позивач 12 березня 2007
року.

Як вбачається з договору поруки,
при його оформленні, в розділі 16 була
допущена технічна описка, а саме при
заповненні форми договору кредитним
експертом помилково зазначена
останньою цифрою кредитного договору
цифра 1 замість 2. Інщі умови повністю
співпадають з умовами кредитного
договору.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК
України при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
понять і термінів не дає змоги
з'ясувати зміст окремих частин
правочину, їхній зміст встановлюється
порівнянням відповідної частини
правочину із змістом інших його частин,
усім його змістом, намірами сторін.
Якщо немає можливості визначити
справжню волю особи, яка вчинила
правочин, до уваги беруться мета
правочину, зміст попередніх
переговорів, текст типового договору
та інші обставини, що мають істотне
значення. Так, якщо в частині п. 16
договору поруки вказано номер
кредитного договору HAH2GK16150021, то шляхом
порівняння з іншою частиною правочину,
цілком логічно дійти думки, що в заяві
про поруку на кредитний ліміт ОСОБА_1
вказана сума 40000.00 доларів США на
купівлю квартири як і в кредитному
договорі № HAH2GK16150022, заява на видачу
готівки № 02 від 16 березня 2007року
підтверджує отримання ОСОБА_2 40000.00
доларів США, договір іпотеки № HAH2GK16150022
від 16 березня 2007 року також містить
умови кредитного договору.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім того, підпис поручителя
підтверджує його вільне волевиявлення
щодо прийняття умов договору поруки та
вказує,що особа осмислила всі істотні
та інші умови кредитного договору і в
повній мірі усвідомлює усі правові
наслідки невиконання позичальником
грошового зобов'язання .

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
банк зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. З цього
слідує, що договір укладений між ЗАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 є двостороннім
правочином і відповідно до цього
позивач не є стороною кредитного
договору. При укладанні кредитного
договору сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасників правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі. При
укладенні кредитного договору між
сторонами в належній формі було
досягнуто згоди з усіх істотних умов
договору. Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї з сторін має бути
досягнуто згоди. На момент укладення
договору між сторонами було досягнуто
згоди, щодо усіх його істотних умов,
правочин було вчинено у письмовій
формі і він був спрямований на реальне
настання правових наслідків. Тобто
сторонами було виконано всі загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, передбачені ст.
203 ЦК України. Відповідно до вимог
цивільного законодавства право
звернення до суду щодо визнання
правочину недійсним має лише сторона
правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
яка означає, що обов'язок доказування у
справах про визнання правочину
недійсним покладається на позивача.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним. Згідно
статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватись належним чином і
в установлений строк відповідно до
умов договору та вимог закону.
Відповідач свої зобов'язання виконав у
повному обсязі.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, розглядаючи аналогічну справу
Рішення від 20 липня 2011 року по справі №
6-10062св11) вказав на те, що порука не
припиняється, якщо згідно з умовами
кредитного договору кредитор має право
змінити (збільшити або зменшити)
проценту ставку за користування
кредитом, а згідно договору поруки
поручитель зобов'язується перед
кредитором у повному обсязі солідарно
відповідати за виконання
позичальником зобов'язань і якщо з
положень договору поруки вбачається,
що поручитель ознайомлений з умовами
договору кредиту, жодних заперечень, а
також непорозумінь щодо його положень,
не мав.

У відповідності з положеннями ч. З ст. 653
ЦК України, у разі зміни договору
зобов'язання змінюється з моменту
досягнення домовленості про зміну, при
цьому, згідно ст. 253 ЦК України, перебіг
строку починається з наступного
календарного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок. Судом
встановлено, що зміни в срібний договір
поруки сторонами не вносилися

Право вимагати дострокового
повернення кредиту банк отримав
відповідно до вимог закону і умов
договору після невиконання позивачем і
третьою особою умов договору,
наявності заборгованості по
обов'язковим платежам. Користуючись
цим правом, банк направив позичальнику
та поручителям вимогу про дострокове
повернення кредиту. Позов про
стягнення заборгованості за кредитним
договором був поданий до суду в 2013 році.
Отже, і вимога і позов до поручителя
були подані в період дії поруки. Стаття
559 ЦК чітко закріплює, що кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання повинен пред'явити вимогу
до поручителя. Таким чином, банк
виконав і вимоги цивільного
законодавства і вимоги та положення
договору поруки в частині своєчасного
направлення поручителям вимоги про
дострокове повернення кредиту, а також
при поданні в суд позову до поручителів
про стягнення заборгованості.

Поручитель, після подання банком
позову до суду, не виконав свій
обов'язок як солідарний боржник та не
погасив кредитну заборгованість, яка
виникла на дату подачі позову. Дії
банку щодо стягнення заборгованості за
кредитним договором, саме основного
боргу, відсотків та пені ґрунтуються на
положеннях ст. 543 ЦК України, згідно з
якими солідарні боржники залишаються
зобов'язаними доти, доки їхній
обов'язок не буде виконаний у повному
обсязі.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 26 грудня 2013 року,яке
на зараз набрало законної сили,
встановлено, що кредитний договір,
договір поруки позивача і додаткові
угоді укладено законно і без порушень,
встановлена наявність заборгованості
з урахування спірного договору поруки
і вся сума заборгованості стягнута
солідарно, в тому числі і з ОСОБА_3,
рішення суду першої інстанції ухвалене
з додержанням норм матеріального та
процесуального права. По відношенню
до позивача видані виконавчі листи та
відкрито виконавче провадження і як з
поручителя проводиться стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 16 березня 2007 року, укладеним між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

Згідно з п. З ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Щодо валюти виконання зобов'язання, то
це обґрунтовується наступним. У
відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України -
«Грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях». Але з цього
правила є винятки і випадок із
стягнення сум до них і відноситься. В
підтвердження вищевикладеного слід
зазначити, що винятки допускає сам
Цивільний кодекс України. Так ч. З ст. 533
Цивільного кодексу України визначено,
що «використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом». Згідно з
п. 1.6. Положення про порядок здійснення
банками України вкладних (депозитних)
операцій з фізичними та юридичними
особами, затвердженого постановою № 516
Правління Національного банку України
від 03 грудня 2003 року - «Банк сплачує
вкладнику суму вкладу (депозиту) в
нараховує за ним проценти: у валюті
вкладу (депозиту), якщо грошові кошти
надійшли на вкладний (депозитний)
рахунок в іноземній валюті, або на
умовах та в порядку, передбачених
договором, відповідно до заяви
вкладника - в іншій іноземній чи в
національній валюті».

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Положення
ст. 627 ЦК України встановлюють, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору. Частиною 1 ст.
628 ЦК України визначено, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Відповідно до змісту ч. 1
ст. 638 ЦК України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміна обставин та необізнаність про
укладення спірного договору поруки, на
які посилається позивач ніяким чином
не пов'язана з умовами виконання
договору. Банк свої зобов'язання по
договорам виконав, позичальник, в свою
чергу, отримав те, на що розраховував -
грошові кошти для споживчих потреб.
Відповідно до ст. 7 ЦК України за
звичаєм ділового обороту ризик
покладається на ту сторону в правочині,
яка має невиконані зобов'язання по
відношенню до іншої сторони правочину
(ст. 526 ЦК України). Кредитним договором
обов'язок по поверненню суми кредиту
покладається на позичальника, тож, стає
зрозумілим, що валютні ризики несе
позичальник як сторона, яка має
невиконані зобов'язання за кредитним
договором та поручитель.

Відсутність у позичальника необхідних
коштів не є підставою для звільнення
від відповідальності за порушення
зобов'язання у розумінні вимог статті
617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України
прямо вказує, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами, оскільки це
прямо передбачено статтею 629 ЦК
України. Посилання позивача в якості
підстави для визнання договорів
недійсними або припиненими є
загальними, невизначеними та
недоведеними. Кредитні договори
складені у повній відповідності до
норм статей 1054, 1055, 1056 ЦК України, які
регулюють окремий вид цивільних
відносин - кредитних, відносин позики.
Дії ж позичальника з оскарження
кредитного договору та договору
поруки, за яким він певний час
виконував зобов'язання, свідчать не
тільки про посягання на моральні
засади суспільства, які передбачають
добросовісне здійснення прав та
виконання взятих на себе обов'язків, а і
про намагання перекласти
відповідальність за свою
неспроможність й далі виконувати умови
кредитних договорів на банк, який
вчасно та належним чином виконав свої
обов'язки за вказаними договорами.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладені договору, таким
чином ніяких порушень з боку банку
немає та позивачеві було про це відомо.
Відповідно до ст. 192 ЦК України законним
платіжним способом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Частиною 2
цієї ж статті передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і порядку,
встановленому законом. Відповідно до
ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті. Цивільним кодексом передбачено
можливість визначення зобов'язання в
іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК
України, договір укладений сторонами,
має умови, які повинні виконуватися.
Позивач, зі свого боку погодився з
такими умовами договору, підписавши
кредитний договір особисто.

Договори про надання кредиту та поруки
укладаються на власний розсуд
кредитора і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного,
банківського законодавства та
вказаних правил.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ
«ПриватБанк», позивач і третя особа
погодилися на умови про надання
кредиту та договору поруки як такі, що
їх влаштовували. Банк не примушував, не
нав'язував своїх послуг позивачеві та
не вимагав укладення договору. Це була
ініціатива особисто позивача та
третьої особи.

Суд приймає до уваги також і ті
обставини, що при укладенні договору
було дотримано всі передбачені законом
істотні умови договору, котрі були
обумовлені згодою сторін, як узгоджені
сторонами, так і прийняті ними. На
момент укладення вказаного договору
обидві сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору. Договори
про надання кредиту укладаються на
власний розсуд кредитора і
позичальника та з урахуванням вимог
цивільного та банківського
законодавства та правил.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно позивача крім вказаних в
кредитному договорі сторін та договорі
поруки, а позивач цього не довів,
відповіді позивачу на його звернення
надавалися, позивач сам погодився на
всі умови договорів і добровільно
підписав договір, твердження позивача
про наявність будь-яких інших
зобов'язань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні частково.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання на своїх
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк»
про визнання договору поруки недійсним
відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про визнання договору поруки
недійсним в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону, а тому в
їх задоволенні слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 3, 5, 22, 60, 192, 203, 204, 212, 213, 524, 526, 543, 559, 607,
626, 627, 629, 632, 638, 651, 1051, 1054-1056 ЦК України, ст.
ст. 92, 95 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57,
58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання договору поруки недійсним
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -