Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/9739/2014
Головуючий у 1-й інстанції -
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого - Кабанченко О.А.
суддів - Рубан С.М.,
при секретарі - Лапіній К.В.
розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 17 червня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного
управління юстиції у м. Києві, треті
особи: Шістнадцята Київська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом частково
недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 17 червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ГУЮ у м.
Києві, треті особи: Шістнадцята
Київська державна нотаріальна контора,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання свідоцтва
про право на спадщину за заповітом
частково недійсним.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов. Вважає, що рішення
суду першої інстанції є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом не об'єктивно
досліджено докази, не враховано
показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11,
які пояснили, що прибудова була
побудована силами та за рахунок
позивача та не може входити до складу
спадкового майна. Судом не враховано
те, що прибудова, зазначена у плані
літерами «А-1», «а-2», «а-3», «а-4»,
мансарда до житлового будинку під
літерою «А» по АДРЕСА_1, а також гараж
під літерою «З» не належали
спадкодавцю ОСОБА_12 на праві приватної
власності, оскільки не були набуті ним
у встановленому законодавством
України порядку.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_12, який є
батьком позивача, належало на праві
власності домоволодіння по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 09 лютого 1972 року домоволодіння
складалось з одного будинку, до якого
входило 2 жилі кімнати (а.с. 76 -77).

03 липня 1998 року ОСОБА_12 отримав Дозвіл
на введення в експлуатацію закінченого
будівництвом (розширенням,
реконструкцією) приватного
(індивідуального) житлового будинку, по
АДРЕСА_1 та прийняття в експлуатацію на
збудоване майно, а саме на житловий
будинок «Ж», прибудови «А'-І», «а1», «а2»,
«а3», «а 4». мансарду до житлового
будинку «А», гаражі «Г» і «Е», гараж «З»,
літня кухня «І» по АДРЕСА_1.

Дане домоволодіння знаходилось на
земельній ділянці, площею 0,1000 га, на яку
ОСОБА_12 28 січня1999 року отримав
державний акт на право приватної
власності на землю серія ІІ-КВ №152517
(а.с. 74-75).

13 лютого 2003 року ОСОБА_12 склав заповіт,
за яким земельну ділянку та жилий
будинок на ній по АДРЕСА_1 заповідав в
рівних частках своїм дітям: ОСОБА_4,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_2 (а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, про що в
книзі реєстрації актів про смерть
ІНФОРМАЦІЯ_1 зроблено запис № 269 та
відділом реєстрації актів
громадянського стану Дарницького РУЮ у
м. Києві видано свідоцтво про смерть
серії НОМЕР_1 (а.с. 66).

9 жовтня 2004 року державним
нотаріусом 16-ї Київської державної
нотаріальної контори Босою Ю.П. було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, за яким спадкоємцями
майна померлого є ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 в рівних частках.
Спадкове майно, на яке видане дане
свідоцтво, складалось із земельної
ділянки, площею 0,1000 га, для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в АДРЕСА_1 (а.с.
77).

13 жовтня 2004 року тим же державним
нотаріусом було видано свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, за яким
спадкоємцями майна - домоволодіння у
АДРЕСА_1, є ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 також в рівних частках. Дане
домоволодіння складалось з 2-х жилих
будинків та надвірних будівель, тобто
на земельній ділянці розташовані жилий
дерев'яний будинок під літерою „А",
жилою площею 101,60 м2, жилий будинок під
літерою „Ж", жилою площею 53,20 м2, а також
льох під літерою „Б", сараї під
літерами „Д" і „Е", літня кухня під
літерою „И", льох під літерою „К",
вбиральні під літерами „В", „Р", „С",
душ під літерою „Т", гараж під літерою
„З", спорудження № 1-7, 1-ІІІ (а.с. 82).

6 червня 2005 року позивачу був виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку серія КВ №128976,
відповідно до якого ОСОБА_2 є
співвласницею 1/4 частини земельної
ділянки, площею 0,1000 га, розташованої по
АДРЕСА_1, співвласниками даної
земельної ділянки є ОСОБА_4, ОСОБА_13 та
ОСОБА_14 (а.с. 18).

У січні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ГУЮ у м.
Києві про визнання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом частково
недійсним, з урахуванням змін та
уточнень позовних вимог просила
визнати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане 13 жовтня
2014 року державним нотаріусом 16-ої
нотаріальної контори Босою Ю.П.
частково недійсним, а саме - в частині
визначення жилої площі жилого будинку
дерев'яного, зазначеного у плані під
літерою «А», розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, встановивши, що його дійсна
жила площа дорівнює 23,7 кв.м., та до неї
не відноситься жила площа прибудови,
зазначеної у плані літерами «А-1», «а-2»,
«а-3», «а-4» та мансандри до житлового
будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1;
виключити із свідоцтва гараж під
літерою «З»; визнати, що у склад
спадкового майна після смерті ОСОБА_12
увійшло домоволодіння у вигляді
житлового будинку, загальною площею 50,8
кв.м., житловою площею 23,7 кв.м.,
службовою площею 27,1 кв.м., /кухня та
допоміжні приміщення/, які належали
ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння,
виданого виконавчим комітетом
Київської міської Ради депутатів
трудящих 09 лютого 1972 року, оскільки
інші приміщення та будівлі, на які було
видане свідоцтво про право на спадщину
за заповітом 13 жовтня 2014 року, були
побудовані позивачем.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 13 жовтня 2014 року є
частково недійсним, оскільки
спадкодавець ОСОБА_12 не набув права
власності на спірне майно, були
перевірені та обґрунтовано відхилені
судом першої інстанції. При цьому судом
вірно було застосовано норми
матеріального права та інших
нормативних актів, якими регулювалось
виникнення права власності у громадян
на момент закінчення будівництва
будинків до прийняття Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01
липня 2004 року, а саме положення ЦК УРСР
1963 року, Закону України "Про власність",
Закону України від 7 грудня 1990 року №
533-ХІІ "Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування", Закону України від 25
грудня 1974 року "Про державний нотаріат",
постанова Ради Міністрів УРСР від 11
березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку
житлового фонду в Українській РСР",
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу УРСР від 31 січня
1966 року, Інструкція про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами УРСР,
затверджена наказом Міністра юстиції
УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5,
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затверджена наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та інш.,
відповідно до яких виникнення права
власності на житлові будинки, споруди
до прийняття Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» не
залежало від державної реєстрації
цього права. Права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
якщо реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що спірні приміщення та будівлі були
побудовані силами та за рахунок
позивача не можуть бути взяті до уваги,
зважаючи на те, що рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 19 грудня
2013 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_16, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на ці приміщення.

Порушень процесуального закону, які
відповідно до ЦПК України, є підставами
для скасування рішення суду, не
встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 17 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: