Справа № 2/463/323/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5792/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

позивача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3 та
адвоката ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення
Личаківського районного суду м.Львова
від 25 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи
Головного Управління юстиції у
Львівській області про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, -

в с
т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, уточнивши в ході розгляду
справи позовні вимоги, та остаточно
просив суд ухвалити рішення про
застосування наслідків недійсності
нікчемної угоди - Договору про
співпрацю від 28.10.2009р., укладеного між
приватними нотаріусами ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 - усунути перешкоди у здійсненні
ним права розпорядження належним йому
майном, шляхом звільнення ОСОБА_6
належних ОСОБА_2 приміщень 3-1, 3-2 кв.3, 5-1,
5-2, 5-5 кв.5 і частини приміщення 5-4
квартири АДРЕСА_1 згідно технічних
паспортів від 19.06.1995р. і відповідних
правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позову зазначив, що
йому на праві приватної власності
належать квартири АДРЕСА_1. 06.10.2000р. між
ним та ОСОБА_5 було укладено Договір
безоплатного користування цими
приміщенням для професійної
діяльності останньої. Однак, умови
вказаного договору були порушені,
оскільки відповідачі уклали між собою
договір про співпрацю, за яким ОСОБА_5
без його, як наймодавця згоди, надала у
користування ОСОБА_6 вказане
приміщення для здійснення
нотаріальної діяльності. Вказаний
правочин порушує його Конституційне
право розпоряджатись своєю власністю,
а тому у відповідності до ст. 228 ЦК
України є нікчемним. Позивач просить
застосувати наслідки недійсності
правочину.

Рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 25 червня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Судом постановлено
застосувати наслідки недійсності
нікчемної угоди - Договору про
співпрацю від 28.10.2009р., укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - усунути перешкоди у
здійсненні ним права розпорядження
належним йому майном, шляхом
звільнення ОСОБА_6 належних йому
приміщень 3-1, 3-2 кв.3, 5-1, 5-2, 5-5 кв.5 і
частини приміщення 5-4 АДРЕСА_1 згідно
технічних паспортів від 19.06.1995р. і
відповідних правовстановлюючих
документів. Вирішено питання судових
витрат.

Вказане рішення суду оскаржили
відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 В
апеляційній скарзі вказують на те, що
суд постановив незаконне та
необґрунтоване рішення внаслідок
неправильності і неповноти
встановлення обставин, що мають
значення для справи та їх неправильної
оцінки. Вважають, що суд невірно
застосував положення матеріального та
процесуального права, що регулюють
спірні правовідносини. Стверджують, що
укладений договір про співпрацю не
порушує публічний порядок, позивач
ніякими доказами не підтвердив чим
саме порушено його конституційні
права, оскільки укладення вказаного
договору не вплинуло на можливість
позивача володіти, користуватись та
розпоряджатись своїм майном, а отже
спірний договір про співпрацю не є
нікчемним. Вважає, що спірний договір
не містить положення про піднайм, так
як за договором про співпрацю сторони
домовились спільно здійснювати
нотаріальну діяльність у приміщенні.
Просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову (а.с. 121-124).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
адвоката ОСОБА_4 на обґрунтування
апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2,
адвоката ОСОБА_3, в заперечення доводів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення в повній мірі не відповідає.

У відповідності до ст.3 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, визнання
незаконними рішення дії чи
бездіяльності органу державної влади
або органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна (будинку) має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, у тому числі шляхом
звернення до суду за захистом свого
майнового права, зокрема, із позовом
про усунення перешкод у користуванні
власністю.

Як вбачається з матеріалів справи та
безспірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_2 на праві приватної
власності належать квартири АДРЕСА_1,
що підтверджується реєстраційними
посвідченнями Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» (а.с. 6,7).

У відповідності до змісту Договору
безоплатного користування
приміщеннями від 06.10.2000р., ОСОБА_2 здав в
безоплатне користування ОСОБА_5
приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею
58,2 кв.м. (а.с. 13).

При цьому, за змістом п.2 цього договору,
користувач зобов'язується
використовувати зазначене приміщення
для своєї професійної діяльності -
вчинення нотаріальних дій.

В той же час, судом встановлено, що
28.10.2009 р. ОСОБА_5 уклала договір про
співпрацю з ОСОБА_6, за яким останній
прийняв у спільне користування вказане
вище приміщення, що знаходиться по
АДРЕСА_1, для здійснення нотаріальної
діяльності. (а.с. 14).

При цьому, відповідно до п.6 цього
Договору, сторони домовились
використовувати приміщення таким
чином, щоб одночасно та незалежно від
іншого здійснювати нотаріальну
діяльність.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2004 року, Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.2 ст.833 ЦК України
Користувач зобов'язаний: користуватися
річчю за її призначенням або
відповідно до мети, визначеної у
договорі; користуватися річчю
особисто, якщо інше не встановлено
договором.

За своєю природою вказаний договір про
співпрацю з ОСОБА_6 в частині передачі
приміщення в спільне користування, є
змішаним договором та містить елементи
договору піднайму, що регулюються ст.774
ЦК України.

Згідно вказаної правової норми,
передання наймачем речі у користування
іншій особі (піднайм) можливе лише за
згодою наймодавця, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як безспірно встановлено судом першої
інстанції, власник спірних приміщень
АДРЕСА_1 не надавав ОСОБА_5 своєї згоди
на передачу цих приміщень в
користування ОСОБА_6, що відповідачі не
заперечили.

Окрім того, за ствердженням позивача
ОСОБА_2, при укладенні Договору
безоплатного користування
приміщеннями від 06.10.2000 р. не
обумовлювались які саме приміщення
передаються в користування ОСОБА_5,
однак фактично в користування їй були
передані приміщення 3-1, 3-2, квартири 3, та
приміщення 5-1, 5-2, та частина приміщення
5-4 квартири 5. Приміщення 5-5 квартири 5 в
користування не передавалось, оскільки
використовувалось під перукарню.

Судом встановлено також, що ОСОБА_6,
здійснюючи нотаріальну діяльність, та
дотримуючись умов п.6 Договіру про
співпрацю, розмістив свій офіс саме в
приміщенні 5-5 кв.5, чим перешкодив
власнику ОСОБА_2 використовувати це
приміщення на свій розсуд.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» що містяться в
п.4, судам відповідно до статті 215 ЦК
України необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.

Оскільки Договір про співпрацю від
28.10.2009 р. було укладено сторонами в
порушення вимог ст.774 ЦК України без
згоди власника приміщень, та така угода
порушує його Конституційне право на
безперешкодне користування та
розпорядження своєю власністю, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про нікчемність вказаного
договору, та обґрунтовано застосував
положення ст.216 ЦК України щодо
правових наслідків недійсності
правочину та усунення ОСОБА_6 перешкод
ОСОБА_2 у вільному користуванні та
розпорядженні своїм майном, шляхом
звільнення приміщення 5-5 АДРЕСА_1
згідно технічних паспортів від 19.06.1995
року.

В той же час, суд дійшов
необґрунтованого висновку щодо
необхідності звільнення ОСОБА_6
приміщень 3-1, 3-2, квартири 3; 5-1, 5-2
квартири 5 і частини приміщення 5-4
квартири АДРЕСА_1 згідно технічного
паспорту від 19.06.1995 року, оскільки
жодних належних і допустимих доказів
на підтвердження того, що на час
постановлення судом оскаржуваного
рішення відповідач ОСОБА_6 фактично
займав ці приміщення не встановлено та
з матеріалів справи не вбачається.

Відповідно ж до положень ст..60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами
для скасування або зміни рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення в частині задоволення позовних
вимог щодо застосування наслідків
недійсності нікчемної угоди - договору
про співпрацю від 28.10.2009 р., і усунення
перешкод у здійсненні прав власності
майном шляхом звільнення ОСОБА_6
приміщень: 3-1, 3-2, квартири 3; 5-1, 5-2
квартири 5 і частини приміщення 5-4
квартири АДРЕСА_1 згідно технічного
паспорту від 19.06.1995 року слід скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог

В решті рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2014 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо
застосування наслідків недійсності
нікчемної угоди - договору про
співпрацю від 28.10.2009 р., укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і усунення перешкод у
здійсненні права власності майном
шляхом звільнення ОСОБА_6 приміщень: 3-1,
3-2, квартири 3; 5-1, 5-2 квартири 5 і частини
приміщення 5-4 квартири АДРЕСА_1 згідно
технічного паспорту від 19.06.1995 року
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Берези В.І.

Бойко С.М.