Справа №484/3128/14-ц 11.11.2014 11.11.2014 11.11.2014
Провадження №22-ц/784/2881/14
Головуючий у першій інстанції
в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Свіщуку О.В.,

за участю представника
відповідача - Григоренко І.Г.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 вересня 2014 року

за
позовом

ОСОБА_4 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» ( далі - ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс») про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів,

В С Т А Н О В
И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів.

Позивач обґрунтовував вимоги тим,
що 22 липня 2014 року він уклав з ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
договір № 010750 фінансового лізингу з
метою придбання трактора МТЗ 82.1
вартістю 240 000 грн.

Цього ж дня ним було сплачено на
рахунок відповідача 24000 грн., що
становить 10% вартості вищевказаного
транспортного засобу. Але виконання
договору не відбулося. Предмет лізингу
йому передано не було.

Такими діями відповідача його було
введено в оману щодо умов виконання
договірних зобов'язань.

Також зазначав, що договір
лізингу нотаріально не посвідчений,
діяльність якою займається відповідач
є нечесною підприємницькою практикою,
такою, що вводить споживачів в оману,
тому укладений договір не відповідає
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» і є нікчемним.

Крім того, в договорі не
зазначено розмір щомісячних
лізингових платежів, у кого буде
придбано товар, не визначено
конкретний порядок та місце отримання
лізингоодержувачем предмета договору,
можливість зміни ціни товару, строк
виконання зобов'язань відповідача.

Посилаючись на зазначені
обставини, позивач просив визнати
договір фінансового лізингу №010750 від 22
липня 2014 року недійсним, стягнути з
відповідача на його користь грошові
кошти в розмірі 24000 грн., сплачені ним,
як реєстраційний платіж та 240 грн.
комісії за прийом платежів згідно
тарифів банку.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач не
погоджуючись з рішенням суду та
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, які мають суттєве значення
для правильного вирішення справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 22 липня 2014
року ОСОБА_4 уклав з ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" договір № 010750
фінансового лізингу з додатками.

Відповідно до п. 1.3 укладеного
договору фінансового лізингу (надалі -
договір) лізингодавець (відповідач)
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 240 000 грн. у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу
(позивачу ) на строк та на умовах,
передбачених договором. Предмет
лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5
договору) до моменту переоформлення
права власності на нього на
лізингоодержувача згідно з умовами
даного договору та придбається ним на
своє ім'я за договором купівлі - продажу
у продавця транспортного засобу (п. 4.6
договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору
передбачено, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку
не більше 120 робочих днів з моменту
сплати лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше)12 місяців з моменту
підписання даного договору, платежами
визначеними в додатку № 1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію(
а.с.10-16).

Відповідно до додатку № 1 до
договору фінансового лізингу
помісячний платіж становить 10 000 грн.,
комісія за організацію та оформлення
договору 24 000 грн., комісія за передачу
транспортного засобу - 7200 грн. (а.с.17).

22 липня 2014 року позивач сплатив
ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 24
000 грн., як комісію за організацію
договору та 240 грн.00 коп. за послуги
банку (а.с.20).

Договір фінансового лізингу
укладений з ОСОБА_4, як з фізичною
особою.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції, керуючись
положеннями Закону України „Про
фінансовий лізинг ", врахувавши
обставини справи, обґрунтовано виходив
з того, що позивачем не надано доказів
на підтвердження тих обставин, що
договір фінансового лізингу, укладений
між сторонами із застосуванням
нечесної підприємницької практики, а
також доказів на підтвердження підстав
для визнання умов договору
несправедливими в силу Закону України
„Про захист прав споживача ".

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду виходячи з
такого.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг -
це вид цивільно - правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу.

За договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі) (ч.2 ст.2 Закону).

Крім того, відповідно до ст. 2
Закону України «Про фінансовий лізинг»
від 16.12.1997 року із змінами та
доповненнями, відносини, що виникають у
зв'язку з договором фінансового
лізингу регулюються положеннями ЦК
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю - продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із
договору лізингу регулюються
параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому
відсутні положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору.

Зміст позовної заяви свідчить про
те, що в обґрунтування вимог про
застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину позивач
зазначав такі підстави, як здійснення
відповідачем нечесної підприємницької
практики, оскільки вводить споживача в
оману при укладенні договору
фінансового лізингу та недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
фінансового лізингу транспортного
засобу відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК
України

Дійсно, частиною 2 статті 799 ЦК
України передбачено, що договір найму
транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Проте, вказана стаття є складовою
параграфа 5 глави 58 ЦК України, який
регулює відносини, що виникають із
найму (оренди) транспортного засобу, а
тому до правовідносин, що виникають із
договору лізингу, застосована бути не
може, оскільки, незважаючи на схожість
цих відносин, законодавством вони
розділені як такі, що мають окреме
регулювання. Крім того, ці
правовідносини регулюються
спеціальним законом - Законом України
«Про фінансовий лізинг», яким як вже
зазначалося вище не передбачено
обов'язкового нотаріального
посвідчення. Таким чином, нотаріальне
посвідчення укладеного між сторонами
договору фінансового лізингу в силу
положень вказаного Закону та параграфа
6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 203 ЦК України
передбачено, що правочин має вчинятися
у формі, встановленій законом.

Оскільки діючим законодавством не
передбачено обов'язкового
нотаріального посвідчення договорів
фінансового лізингу, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, щодо відсутності підстав
для визнання оскаржуваного договору
фінансового лізингу недійсним за
таких обставин.

Відповідно до положень,
закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України "Про захист прав
споживачів", забороняється здійснення
нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика
включає в себе будь-яку діяльність (дії
або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19
цього Закону забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
"пірамідальна схема" та "придбання
товарів у групах". Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на
головній ознаці відсутності
"пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України "Про захист прав
споживачів" - це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш "активними", за
умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення "пірамідальної
схеми".

Аналогічна правова позиція
викладена у Постанові Верховного Суду
України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у
справі за позовом про визнання угоди
недійсною, відшкодування майнової та
моральної шкоди, яка, відповідно до
положень статті 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції правильно зазначив, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що договір
фінансового лізингу укладено між
сторонами із застосуванням нечесної
підприємницької практики, не надано
доказів на підтвердження підстав для
визнання умов договору
несправедливими в силу вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12.05.1991 року із змінами та
доповненнями.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року із
змінами та доповненнями договір
лізингу має бути укладений в письмовій
формі. Істотними умовами договору
лізингу є: предмет лізингу; строк, на
який лізингоодержувачу надається
право користування предметом лізингу;
розмір лізингових платежів та інші
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з даним
позовом позивач посилався на те, що у
спірному договорі відсутні умови, а
саме: у кого буде придбано товар, не
визначено конкретний порядок та місце
отримання лізингоодержувачем предмета
договору, можливість зміни ціни товару,
які на його думку є істотними.

Між тим, такі умови не є істотними
для договорів лізингу та не
вимагаються законодавством.

Так, лізингодавець вправі сам
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару, так як на
момент укладання такого договору не
можна передбачити в якого саме
продавця буде придбаний товар,
оскільки саме від лізингоодержувача
залежить коли саме товар буде придбано,
де саме забажає отримати товар тощо.

Крім того, умовами договору,
зокрема розділом 7, чітко передбачено,
що лізингодавець зобов'язаний
придбати обраний клієнтом товар та
здійснити всі необхідні дії щодо його
реєстрації та страхування, і лише тоді
передати його у користування та
розпорядження лізингоодержувачу.

Необґрунтованими є також
посилання позивача у позові на
відсутність у договорі конкретних
визначень та розмірів лізингових
платежів як підстави для визнання його
нікчемним. Оскільки ст.8 спірного
договору визначено поняття
«лізинговий платіж» та вказані
відповідні конкретні формули, на
підставі яких було вирахувано
конкретні суми. Окрім цього, у п.8.1 цієї
статі договору складові лізингових
платежів, їх суми та дати платежів,
визначені в графіку лізингових
платежів у додатку №1 та №2, цього
договору, які є невід'ємною його
частиною.

Відповідно до п. 8.13,8.14, 8.17 договору
передбачено, в яких випадках
встановлені суми можуть бути змінені,
а саме з підстав, які не залежать від
лізингодавця та чітко передбачено, що у
разі такої зміни між сторонами має бути
підписана обов'язкова додаткова угода
до договору, а також акт коригування
вартості предмету лізингу.

З урахуванням вказаного, колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення апеляційної скарги та
вважає, що судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги про неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
безпідставні.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що відповідач ввів його в оману з
приводу свого місцезнаходження, в
порушення умов договору лізингу не
повідомив йому про зміну своєї адреси
не заслуговують на увагу, оскільки на
висновки суду щодо дійсності даного
договору з підстав зазначених у позові
не впливають.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
а рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді: