АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9655/14
Головуючий у 1-й інстанції: Бобровник
Доповідач: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого
Волошиної В.М.

Суддів
Котули Л.Г.,Слюсар Т.А.

при секретарі
Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на рішення
Солом′?янського районного суду м.
Києва від 02 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
Акціонерного товариства «Родовід
банк» про визнання правочину
недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної
В.М., перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до Акціонерного товариства
«Родовід банк» про визнання правочину
недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що 04.06.2008 між ОСОБА_3 та ВАТ «Родовід
Банк», правонаступником якого є AT
«Родовід Банк» було укладено кредитний
договір № 77.1/АК- 176.08.2, відповідно до
умов якого банк відкрив
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 28 996 доларів США 77 центів
на купівлю автомобіля зі сплатою 7,70
процентів річних та щомісячною платою
за обслуговування кредиту у розмірі 0,25
% від виданого кредиту з кінцевим
терміном повернення 04.06.2015 включно. В
якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором на
підставі договору застави 77.1/AK-00976.08.2-3
від 04 червня 2008 року в заставу банку
було передано транспортний засіб MAZDA 3,
державний номер НОМЕР_1. Позивач
зазначає, що на даний час вона належним
чином виконує умови кредитного
договору та немає на меті і свідомо з
корисних мотивів уникнути повернення
заборгованості. В результаті страхових
випадків, що сталися з предметом
застави, на підставі договору
страхування № 1023043 від 09.07.2009,
укладеного між позивачем та страховою
компанією ЗАТ «Європейський страховий
Альянс», страховиком були сплачені на
рахунки відповідача, як
вигодонабувача, суми страхового
відшкодування. Позивач зазначає, що
відповідач, отримавши за чітко
визначеним цільовим призначенням
зазначені вище кошти, повинен був, як-то
відбувалося в інших аналогічних
випадках при виплаті страхового
відшкодування, врахувати їх в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором. Однак, замість вказаного,
відповідач незаконно утримував суми
страхового відшкодування на власних
рахунках, чим навмисно створив штучні
умови для нарахування більшого розміру
процентів, виникнення простроченої
заборгованості за кредитним договором
та подальшого нарахування пені на
прострочену заборгованість.
Відповідач вчасно не повідомив
позивача про утримання відповідачем
сум страхового відшкодування на
власних рахунках, чим позбавив
позивача можливості вчинити
відповідні дії для забезпечення
вчасної оплати заборгованості.
Нараховуючи пеню на штучно створену
прострочену заборгованість,
відповідач посилається на п. 3.6
кредитного договору, відповідно до
якого, позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення кредитів
та сплати процентів, сплачувати банку
за кожен день прострочення пеню у
розмірі 1,6 процентів від суми
простроченої заборгованості. Вважає,
що умови пункту 3.6 договору є
несправедливими, оскільки суперечать
статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов′?язань», а
тому просила визнати недійсним пункт 3.6
кредитного договору № 77.1/АК-00976.08.2 від
04.06.2008 відповідно до якого позичальник
зобов'язується за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів сплачувати банку за кожний
день прострочення пеню у розмірі 1,6
процентів від суми простроченої
заборгованості; зобов'язати АТ
«Родовід банк» припинити за кредитним
договором №77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008
нарахування пені в розмірі більшому
ніж подвійна облікова ставка НБУ,
стягнення пені, нарахованої в розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ, зарахування коштів в рахунок
погашення пені, нарахованої у розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ.

Рішенням Солом′?янського районного
суду м. Києва від 02 червня 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_3 до
Акціонерного товариства «Родовід
банк» про визнання правочину недійсним
відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
суду першої інстанції представник
позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник
позивача порушує питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
яким задовольнити вимоги позивача, а
саме: визнати несправедливим пункт 3.6
Кредитного договору № 77.1/АК-00976.08.2 від
04.06.2008 відповідно до якого позичальник
зобов'язується за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів сплачувати банку за кожний
день прострочення пеню у розмірі 1,6
(одна ціла шість десятих) процентів від
суми простроченої заборгованості;
визнати недійсним пункт 3.6 Кредитного
договору № 77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008,
відповідно до якого позичальник
зобов'язується за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів сплачувати банку за кожний
день прострочення пеню у розмірі 1,6
(одна ціла шість десятих) процентів від
суми простроченої заборгованості;
зобов'язати АТ «Родовід банк»
припинити за Кредитним договором №
77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008 року нарахування
пені в розмірі більшому ніж подвійна
облікова ставка НБУ; зобов'язати АТ
«Родовід банк» припинити за Кредитним
договором № 77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008
зарахування коштів в рахунок погашення
пені, нарахованої у розмірі більшому
ніж подвійна облікова ставка НБУ,
мотивуючи тим, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необгрунтованим.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначив, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, які
стосуються початку перебігу строку
позовної давності; необгрунтовано
встановив дату початку перебігу строку
позовної давності та не застосував
матеріальні норми права, які
поширюються на спірні правовідносини.

У судовому засіданні представник
відповідача Бабенко А.І. - заперечував
проти доводів апеляційної скарги.
Позивач в судове засідання не
з'явилась, про час і місце розгляду
справи судом повідомлена у
встановленому законом порядку, до суду
апеляційної інстанції через пошту
надіслана заяву про залишення
апеляційної скарги без розгляду, у
зв′?язку з врегулюванням спору в
позасудовому порядку (а.с. 88). У
відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи, а тому колегія
суддів вважає можливим слухати справу
у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції підлягає зміні,
оскільки судом першої інстанції
допущенні помилки, які стосуються
правового обґрунтування рішення.

Судом встановлено та не заперечувалось
сторонами, що 04.06.2008 року між ОСОБА_3 та
ВАТ «Родовід Банк», правонаступником
якого АТ «Родовід Банк» було укладено
кредитний договір № 77.1/АК-00976.08.2,
відповідно до умов якого банк відкрив
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 28 996 доларів США 77 центів
на купівлю автомобіля зі сплатою 7.70
процентів річних та щомісячною платою
за обслуговування кредиту в розмірі 0,25
% від суми виданого кредиту з терміном
повернення по 04.06.2015 року включно. В
якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором на
підставі договору застави 77.1/AK-00976.08.2-3
від 04 червня 2008 року в заставу банку
було передано транспортний засіб MAZDA 3,
державний номер НОМЕР_1.

Умовами пункту 3.6 договору
передбачений обов′?язок позичальника
за порушення строків повернення
кредитів чи сплати процентів,
сплачувати банку за кожний день
прострочення пеню у розмірі 1,6 процента
від суми простроченої заборгованості.
Позивач вважає, що умови даного пункту
є несправедливими, оскільки суперечать
статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов′?язань».

Відповідачем було подано заяву про
застосування до позовних вимог ОСОБА_3
строків позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що строк позовної давності для
визнання недійсним кредитного
договору у частині п. 3.6 сплинув 04.06.2011
та під час розгляду справи позивачем не
було подано вмотивованої заяви щодо
поважності причин пропуску строку
позовної давності.

Проте, судова колегія не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову з підстав пропуску позивачем
строку позовної давності для звернення
до суду, виходячи з наступного:

У відповідності до положення статті 214
ЦПК України під час ухвалення рішення
суд вирішує, в тому числі, питання щодо
обставин, які безпосередньо не
стосуються спірних правовідносин, але
які впливають на вирішення спору - це
пропущення строку позовної давності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові від 18 грудня 2009
року № 13 «Про судове рішення у
цивільній справі» встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено - п. 11.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. Тобто,
позовна давність застосовується лише
за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити у своєму рішенні, чи порушене
право або охоронюваний законом інтерес
позивача, за захистом якого той
звернувся. У разі, коли таке право чи
інтерес не порушені, суд відмовляє в
позові з підстав його
необґрунтованості (недоведеності). І
лише якщо буде встановлено, що право
або охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Таким чином, суд першої інстанції
допустив невірне тлумачення закону в
частині переривання перебігу позовної
давності.

Перевіряючи доводи позовної заяви щодо
визнання несправедливими умови пункту
3.6 договору та визнання їх недійсним
із зобов'язанням АТ «Родовід банк»
припинити за кредитним договором
№77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008 нарахування
пені в розмірі більшому ніж подвійна
облікова ставка НБУ, стягнення пені,
нарахованої в розмірі більшому ніж
подвійна облікова ставка НБУ,
зарахування коштів в рахунок погашення
пені, нарахованої у розмірі більшому
ніж подвійна облікова ставка НБУ,
колегія суддів виходить з наступного:

Так, при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним, суди
керуються вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема Цивільним кодексом України та
Законом України «Про захист прав
споживачів» (далі - Закон).

Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідними для чинності правочину
передбачені статтею 203 ЦК України, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам - частина 1; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності - частина 2; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі -
частина 3; правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом - частина 4;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним - частина 5; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей
- частина 6.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Звертаючись до суду за захистом
порушеного права позивач
обґрунтовувала свої вимоги тим, що у
результаті страхових випадків, що
сталися з предметом застави, на
підставі договору страхування № 1023043
від 09.07.2009, укладеного між позивачем та
страховою компанією ЗАТ «Європейський
страховий Альянс», страховиком були
сплачені на рахунки відповідача, як
вигодонабувача, суми страхового
відшкодування. Відповідач, отримавши
за чітко визначеним цільовим
призначенням суми страхового
відшкодування, повинен був, як-то
відбувалося в інших аналогічних
випадках при виплаті страхового
відшкодування, врахувати їх в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором. Однак, замість вказаного,
відповідач незаконно утримував суми
страхового відшкодування на власних
рахунках, чим навмисно створив штучні
умови для нарахування більшого розміру
процентів, виникнення простроченої
заборгованості за кредитним договором
та подальшого нарахування пені на
прострочену заборгованість.
Відповідач вчасно не повідомив
позивача про утримання відповідачем
сум страхового відшкодування на
власних рахунках, чим позбавив
позивача можливості вчинити
відповідні дії для забезпечення
вчасної оплати заборгованості.
Нараховуючи пеню на штучно створену
прострочену заборгованість,
відповідач посилається на п. 3.6
кредитного договору, відповідно до
якого, позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення кредитів
та сплати процентів, сплачувати банку
за кожен день прострочення пеню у
розмірі 1,6 процентів від суми
простроченої заборгованості.

Зазначила, що зі слів представників
банку вона дізналася, що розмір
нарахованої пені на день подачі позову
становить більше ніж 60 000 гривень. При
кожному черговому внесенні позивачем
грошових коштів в рахунок погашення
заборгованості в сумі більшій ніж
визначена графіком погашення
заборгованості, різниця між
зазначеними сумами зараховується не в
рахунок дострокового повернення
заборгованості, а в рахунок погашення
пені. Таким чином, на думку позивача,
склалася ситуація, в якій відповідач
незаконно привласнює грошові кошти
позивача та фактично позбавляє права
на дострокове повернення
заборгованості, передбаченого п. 6.2
кредитного договору. При цьому,
особисті звернення позивача та
письмові запити від 25.02.2013 і 26.03.2013 щодо
надання відповідачем розрахунку
заборгованості з інформацією про
ставку і розмір нарахованої пені, про
періоди за які її було нараховано та
про суми простроченої заборгованості,
на які було нараховано пеню із наданням
відповідних розрахунків, залишаються
без відповіді. Письмовими заявами від
12.08.2013 та 19.08.2013 позивач звернулась з
проханням перерахувати пеню згідно з
чинним законодавством та в разі
перерахування пені зобов'язався
достроково сплатити повну
заборгованість за кредитним договором.
Вказані заяви залишаються без
відповіді.

В зв'язку із зазначеним позивач вважає
свої права порушеними та просила суд
визнати несправедливим пункт 3.6
кредитного договору № 77.1/АК-00976.08.2 від
04.06.2008 відповідно до якого позичальник
зобов'язується за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів сплачувати банку за кожний
день прострочення пеню у розмірі 1,6
процентів від суми прострочено
заборгованості, оскільки цей пункт
суперечать статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов′?язань»;
визнати недійсним пункт 3.6 кредитного
договору № 77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008
відповідно до якого позичальник
зобов'язується за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів сплачувати банку за кожний
день прострочення пеню у розмірі 1,6
процентів від суми прострочено
заборгованості; зобов'язати АТ
«Родовід банк» припинити за кредитним
договором №77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008
нарахування пені в розмірі більшому
ніж подвійна облікова ставка НБУ,
стягнення пені, нарахованої в розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ, зарахування коштів в рахунок
погашення пені, нарахованої у розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ.

Згідно з положенням, передбаченим ст. 60
ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
установлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Із досліджених матеріалів справи та
пояснень сторін встановлено, що
сторони досягли домовленості згідно з
положеннями статей 207, 640 ЦК України та
уклали кредитний договір, у якому
передбачили умови щодо механізму
визначення розміру та нарахування пені
за порушення строків повернення
кредиту, закріплених у п. 3.6 договору,
особа, яка його вчинили мала необхідний
обсяг цивільної дієздатності та її
волевиявлення було вільним і
відповідало її внутрішній волі,
вказаний правочин спрямований на
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ним.

Таким чином, обгрунтовуючи свої вимоги
щодо укладення договору, умови якого є
несправедливими, позивач не надала
належних та допустимих доказів на
підтвердження тих обставин, що договір
укладений на умова, що обмежують права
споживача, а тому позов є недоведений.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позові з підстав його
недоведеності, а тому висновок суду
першої інстанції в частині правового
обґрунтування про відмову у позові з
підстав пропуску строку для звернення
до суду за захистом порушеного права
підлягає зміні. В іншій частині рішення
суду першої інстанції слід залишити
без змін.

Подана позивачем до суду апеляційної
інстанції, після призначення справи до
розгляду (01 жовтня 2014 року), заява про
залишення апеляційної скарги без
розгляду не може бути вирішена судом,
оскільки у відповідності до вимог
статті 300 ЦПК України особа, яка її
подала, має право протягом усього часу
розгляду справи лише відмовитися від
апеляційної скарги, що є підставою для
закриття апеляційного провадження без
повторного звернення зі скаргою до
суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Солом′?янського районного
суду м. Києва від 02 червня 2014 року
змінити в частині правового
обґрунтування. В іншій частині рішення
суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення законної сили.

Головуючий:

Судді: