Справа №242/3204/14-ц
Провадження №2/242/957/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Селидівський
міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Пирогової Л. В., при
секретарі Дуровій Н.Г., за участю
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Селидове цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
Селидівської територіальної громади
про встановлення факту родинних
відносин, встановлення факту
неприйняття спадщини, встановлення
додаткового строку для прийняття
спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 09.10.2014 року звернулася
до суду з позовною заявою про
встановлення факту неприйняття
спадщини та встановлення додаткового
строку для прийняття спадщини, в якій
зазначила, що у 1994 році точної, дати їй
не відомо, помер її рідний дядько
ОСОБА_3, який проживав за адресою:
АДРЕСА_1. Він та її мати - ОСОБА_4, є
рідними братом та сестрою. Квартира, в
якій мешкав ОСОБА_3, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 належала померлому та
його дружині ОСОБА_5 на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності від 19.01.1994 року №
НОМЕР_4. З моменту смерті дядька, ніхто з
його спадкоємців не вступив у
спадкування, про що позивач дізналася
лише у 2014 році, спадкова справа не
заводилася. Зі слів сусідів у
вищевказаній квартирі з моменту смерті
ОСОБА_3 ніхто не проживає, квартира
знаходиться у занедбаному стані.
Відомостей про дружину померлого
ОСОБА_5 немає вже понад 20 років. В
зв'язку з тим, що інших спадкоємців
після смерті дядька позивачки немає,
вона є спадкоємцем другої черги. Заяву
про прийняття спадщини вона не подала
вчасно, оскільки вважала, що спадщину
прийняли інші родичі померлого, про
яких їй нічого не відомо. Крім того, за
станом здоров'я вона не могла збирати
інформацію щодо спадщини, оскільки
тривалий час є інвалідом другої групи,
та в неї є труднощі з пересуванням.
Також зазначила, що в документах її
матері була допущена помилка та
неправильно записано її ім'я: в
свідоцтві про народження вона була
записана «ОСОБА_4», а в подальшому (у
свідоцтві про шлюб, свідоцтві про
народження позивачки) її ім'я записане
як «ОСОБА_4». Просила суд встановити
факт неприйняття спадщини ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_3, який помер у 1994 році,
встановити факт, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5
року, дійсно є рідною сестрою ОСОБА_3, а
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 є племінницею
ОСОБА_3, який помер у 1994 році, а також
встановити додатковий строк у три
місяці для подання заяви про прийняття
спадщини, яка відкрилася після смерті
ОСОБА_3, який помер у 1994 році. Для
підтвердження факту просила викликати
в судове засідання свідків: ОСОБА_7, що
мешкає за адресою: Красноармійський
район, село Димитров та ОСОБА_8, що
мешкає за адресою: АДРЕСА_2

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явилася, про день та час слухання
справи повідомлена належним чином.
Надала суду заяву, в якій просить суд
слухати справу за її відсутності,
позовні вимоги підтримує у повному
обсязі.

Представник позивача за довіреністю
ОСОБА_1 в судовому засіданні від
виклику в судове засідання свідків
відмовився, позовні вимоги підтримав
та просив задовольнити їх у повному
обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився про день та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, надав суду заяву в якій просив
розглянути справи за його відсутністю
та прийняти рішення на розсуд суду.

Суд дослідивши матеріали справи та
законодавство, що регулює спірні
правовідносини та вислухавши
пояснення позивача встановив наступне.

Згідно архівної довідки № 01-25/230 від
19.09.2014 року, видано Державним архівним
відділом в Донецькій області, в книзі
реєстрації актів про народження за 1932
рік відділу РАЦС по Красноармійському
району Красноармійського
міськрайонного управління юстиції
Донецької області є актовий запис № 90
від 25.11.1932 року Удаченської сілької
ради Гришинського району, де значиться
ОСОБА_3. (так у документі), який
народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року на хуторі
Шевченківському. Батько: ОСОБА_10. (так у
документі), 49 років українець, мати:
ОСОБА_13. (ОСОБА_13. - написано
нерозбірливо, так у документі) 42 роки,
українка.

Відповідно до довідки № 242 від 25.07.2014
року, виданої Селидівським бюро
технічної інвентаризації, станом на
01.01.2013 року, згідно реєстраційних даних
квартира, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 рахується за: ОСОБА_3 та ОСОБА_5
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло виданого на
підставі розпорядження СП п/о
«Селидіввугілля» від 19.01.1994 року №
НОМЕР_4.

Відповідно до актового запису про
смерть № 242 від 08.08.1994 року, виданого
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Селидівського
міського управління юстиції у
Донецькій області, ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_7 року у віці 61 рік.

Згідно даних інформаційної довідки зі
спадкового реєстру (спадкові справи та
видані на їх підставі свідоцтва про
право на спадщину) та інформаційної
довідки зі спадкового реєстру
(заповіти/спадкові договори), спадкової
справи після смерті ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_7 року не заводилось,
свідоцтво на спадщину не видавалось.

Відповідно довідки № 242 від 14.10.2014 року,
КП «СЕЗ м. Селидове» засновано у 2006
році. З даних підприємства вбачається,
що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не
зареєстрований. В квартирі
зареєстрована, але тривалий час не
проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають рівні права щодо надання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Пленум Верховного Суду України у
пунктах 1 та 7 своєї постанови «Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення» від 31 березня 1995 року № 5
звертає увагу судів на те, що в порядку
окремого провадження розглядаються
справи про встановлення фактів, якщо
згідно з законом такі факти породжують
юридичні наслідки, тобто від них
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян. Суд вправі розглядати справи
про встановлення родинних відносин,
коли цей факт безпосередньо породжує
юридичні наслідки, наприклад, якщо
твердження такого факту необхідне
заявникові для одержання в органах, що
вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва
про право на спадщину, для оформлення
права на пенсію у зв'язку із втратою
годувальника. Суд не може відмовити в
розгляді заяви про встановлення факту
родинних відносин з мотивів, що заявник
може вирішити це питання шляхом
встановлення неправильності запису в
актах громадянського стану.

З аналізу вищенаведених норм
вбачається, що рішення суду щодо
встановлення факту родинних відносин
має ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 «Положення про
паспорт громадянина України»
затвердженого Постановою Верховної
Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII
паспорт громадянина України є
документом, що посвідчує особу
власника та підтверджує громадянство
України. Паспорт є дійсним для
укладання цивільно-правових угод,
здійснення банківських операцій,
оформлення доручень іншим особам для
представництва перед третьою особою
лише на території України, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
України.

З аналізу «Правил державної реєстрації
актів цивільного стану України»
затверджених наказом Міністерства
юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року,
вбачається, що основним документом,
який підтверджує правильність
написання в актах цивільного стану
прізвища, ім'я та по-батькові особи є
паспорт, а у разі його відсутності,
свідоцтво про народження.

Натомість, як вбачається з сукупності
наданих в судове засідання доказів та
досліджених судом під час розгляду
справи, суд немає можливості
встановити факт, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5
року, дійсно є рідною сестрою ОСОБА_3, а
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 є племінницею
ОСОБА_3, який помер у 1994 році, оскільки в
них містяться розбіжності та
неточності.

Зокрема, згідно свідоцтва про
народження від 01.07.1948 року, виданого
Удачинською сільською радою
Красноармійського району, ОСОБА_4
народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 року, її
батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_13.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія
НОМЕР_1 від 15.11.1952 року, виданої
Сергієвською сільською радою
Красноармійського району, ОСОБА_14 та
ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 15.11.1952 року,
після реєстрації шлюбу прізвище
дружині присвоєно «ОСОБА_4».

Відповідно до свідоцтва про смерть
серія НОМЕР_2 від 15.04.2013 року, виданого
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану по Красноармійському
району реєстраційної служби
Красноармійського міськрайонного
управління юстиції у Донецькій
області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_9
року у віці 62 роки.

Тобто, суд немає можливості встановити
факт, що особа зазначена в свідоцтві
про народження та в свідоцтві про
смерть, є однією і тією ж особою.

Крім того, позивачем не заявлено
позовних вимог щодо встановлення факту
належності цих документів померлій чи
то внесення в них виправлень. Слід
також зауважити, що внесення змін до
актового запису належить до
компетенції органів реєстрації актів
цивільного стану, відповідно до п. 1
«Правил внесення змін до актових
записів цивільного стану, їх
поновлення та анулювання»
затвердженого Міністерством юстиції
України № 96/5 від 12.01.2011 року

Згідно свідоцтва про народження від
26.05.1953 року, виданого Сергієвською
сільською радою Красноармійського
району, ОСОБА_15 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_10 року, її батьками є ОСОБА_14
та ОСОБА_4.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія
НОМЕР_3 від 05.11.1988 року, виданої відділом
РАЦС м. Красноармійська, ОСОБА_16 та
ОСОБА_15 зареєстрували шлюб 05.11.1988 року,
після реєстрації шлюбу прізвище
дружині присвоєно «ОСОБА_15».

Враховуючи викладене, а також те, що в
свідоцтві про народження позивачки
також зазначено ім'я матері «ОСОБА_4»,
суд немає жодних правових підстав та
належних доказів, щоб встановити факт
що ОСОБА_15 є племінницею ОСОБА_3, який
помер у 1994 році.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ
№ 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику
у справах про спадкування» спадкові
відносини регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), законами
України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про
нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV
«Про міжнародне приватне право»,
іншими законами, а також прийнятими
відповідно до них підзаконними
нормативно-правовими актами. Відносини
спадкування регулюються правилами ЦК,
якщо спадщина відкрилася не раніше 1
січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому
числі щодо прийняття спадщини, кола
спадкоємців за законом. У разі коли
спадщина, яка відкрилася до набрання
чинності ЦК і строк на її прийняття не
закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові
відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (в
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 16.06.1994 року № 18/5 (яка діяла на час
відкриття спадщини) роз'яснено, що
доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном можуть
бути: запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те
що спадкоємець постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті
спадкодавця, довідка
житлово-експлуатаційної організації,
комітету місцевої Ради народних
депутатів чи відповідної місцевої
державної адміністрації про те, що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним, або про те, що спадкоємцем було
взято майно спадкодавця та інші
документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги в частині встановлення факту
неприйняття спадщини ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_3, який помер у 1994 році
також не підлягають задоволенню,
оскільки надані позивачем докази не
підтверджують той факт, що ОСОБА_5
фактично не вступила в управління або
володіння спадковим майном.

З огляду на те, що в частині позову про
встановлення факту родинних відносин
суд відмовляє, суд вважає, що це в свою
чергу є підстави для відмови в
задоволенні вимог щодо встановлення
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Відповідно до вимог ч. 6 п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування», вирішуючи
питання про визначення додаткового
строку, суд досліджує поважність
причин пропуску строку для прийняття
спадщини. При цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, необхідною умовою
застосування вказаної правової норми є
поважність пропуску строку для
прийняття спадщини.

Причинами пропуску цього строку
представник позивача назначив те, що
вона дізналася про смерть дядька лише у
2014 році та хвороба, яка не давала змоги
подати заяву на прийняття спадщину.

Згідно ст. 60 Цивільно-процесуального
Кодексу, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи вимоги позивача та фактичні
обставини справи, що наведені у заяві,
зазначені і обґрунтовані позивачем,
суд приходить до висновку про те, що
позивачем не доведено фактичних
обставин справи, а саме того, що строк
для прийняття спадщини було пропущено
з поважних причин, оскільки ОСОБА_3
помер ІНФОРМАЦІЯ_7 році, тоді як позивач
звертається до суду лише 09.10.2014 року,
тобто майже через двадцять років, тому
в задоволенні позову в цій частині
необхідно також відмовити.

Виходячи з наведеного, судові витрати
не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 57-60, 88, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Селидівської територіальної громади
про встановлення факту родинних
відносин, встановлення факту
неприйняття спадщини, встановлення
додаткового строку для прийняття
спадщини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається до суду апеляційної
інстанції через Селидівський міський
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повний
текст рішення складено 28.11.2014 року.

Суддя