романівський районний суд
житомирської області
2-16-50 - канцелярія
Справа № 290/343/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
Романівський районний суд
Житомирської області

у складі:

головуючого судді Лесько М.О.

при секретарях Колосовській К.В. та
Мединській І.В.,

за участю:

позивача за первісним позовом
(відповідача за зустрічним позовом)
ОСОБА_1,

представника позивача за первісним
позовом - ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом
(позивача за зустрічним позовом)
ОСОБА_3,

представника відповідача за первісним
позовом (позивача за зустрічним
позовом) - ОСОБА_4,

та представника органу опіки та
піклування - сужби у справах дітей
Романівської районної державної
адміністрації Житомирської області -
Коверчук І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в смт.
Романові цивільну справу за первісним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю
третьої особи: Романівського районного
сектору управління Державної
міграційної служби України в
Житомирській області про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим будинком та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_3 за участю третьої
особи - Романівського районного
сектору управління Державної
міграційної служби України в
Житомирській області, в якому просить
визнати відповідача - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право
користування житловим будинком за
адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що він є власником житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 що підтверджується договором
купівлі-продажу від 27.05.2009 року.
Вказаний будинок зареєстрований за
позивачем Бердичівським міжрайонним
бюро технічної інвентаризації за
номером № 11942886 від 14.12.2009 року. За
вказаною адресою з 06.07.2010 року була
зареєстрована ОСОБА_3 - колишня дружина
ОСОБА_1, яка фактично не проживає в
даному домоволодінні з вересня 2012 року.
Позивач вважає, що даний будинок не є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки він був куплений за кошти його
батьків та після розірвання шлюбу із
ОСОБА_3 Сторони неодноразово робили
спроби примиритися та проживати однією
сім'єю, але фактично примирення між
ними не відбулося.

Відповідач у добровільному порядку
відмовляється зніматися із реєстрації
із належного позивачу житловому
будинку та перешкоджає йому вільно
володіти, користуватись та
розпоряджатись житлом, а також
отримувати субсидію на оплату
електричної енергії та природного
газу, у зв'язку з чим ОСОБА_1 на підставі
частини 2 статті 405 Цивільного кодексу
України просить визнати ОСОБА_3 такою,
що втратила право користування
житловим будинком.

22.04.2014 року ОСОБА_3 подано до суду
зустрічний позов до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
обґрунтовані тим, що вона з ОСОБА_1 від
шлюбу, розірваного 01.03.2005 року, мають
неповнолітню дочку - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу
сторони досягли примирення та
продовжували спільно проживати однією
сім'єю без повторної реєстрації шлюбу в
органах реєстрації актів цивільного
стану, від спільного проживання мають
неповнолітню дочку - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час спільного
проживання, за сімейні кошти ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 та кошти їх батьків було
придбано житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_1 06.07.2010 року за вказаною адресою
були зареєстровані сторони та їх
неповнолітні діти.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3
стверджує, що із ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу перебували у
фактичних шлюбних відносинах - вели
спільне господарство та мали єдиний
сімейний бюджет, та на підставі статей
70, 74 СК України просить встановити факт
проживання однією сім'єю із ОСОБА_1 та
визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1

У судових засіданнях ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 підтримали вимоги
первісного позову та заперечували
проти задоволення зустрічного позову;
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4
просили повністю задовольнити вимоги
за їх зустрічним позовом та відмовити у
задоволенні вимог ОСОБА_1; представник
третьої особи органу опіки та
піклування - служби у справах дітей
Романівської районної державної
адміністрації Житомирської області -
Коверчук І.Г. брала участь у справі на
стороні позивача за зустрічним позовом
та просила суд відмовити у задоволенні
первісного позову; третя особа -
Романівський районний сектор
управління Державної міграційної
служби України в Житомирській області
не забезпечив участь свого
представника у судовому засіданні, до
суду 23.04.2014 року надійшла заява
завідувача Романівського РС УДМС
Денисюка С.П., згідно якої просить
розглядати справу без участі
представника Романівського РС УДМС.

Суд, заслухавши пояснення та
заперечення сторін та третьої особи,
покази свідків, вивчивши матеріали
справи, приходить до висновку, що
позовні вимоги за первісним позовом
ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами
01.03.2005 року було розірвано шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії І-ТП № 060542,
виданим відділом реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Романівського районного управління
юстиції у Житомирської області від
20.03.2014 року (а.с. 6).

ОСОБА_1 у травні 2009 році придбав
житловий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується
договором купівлі-продажу від 27.05.2009
року, посвідченим державним нотаріусом
Романівської державної нотаріальної
контори Житомирської області ОСОБА_10
(а.с. 7), даний договір зареєстрований
згідно витягу з Державного реєстру
правочинів за номером 3458005 (а.с. 8). Крім
того, згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно дане
домоволодіння зареєстроване
Бердичівським міжрайонним бюро
технічної інвентаризації за номером №
11942886 від 14.12.2009 року та власником якого
являється ОСОБА_1 (а.с. 9).

З 06.07.2010 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а
також їх діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8
зареєстровані у житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1 згідно витягу із
будинкової книги (а.с. 10-11) та відміток у
паспорті громадянина України (а.с. 5, 21).

Разом з тим, згідно повідомлення
завідувача Романівського РС УДМС
України в Житомирській області № 441 від
22.04.2014 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
значиться зареєстрованою із 20.01.2004 року
за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24).

Крім того, відповідно до акту
обстеження домоволодіння, який було
складено 31.03.2014 року депутатом
Романівської селищної ради
Житомирської області ОСОБА_11 в
присутності ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було
встановлено, що в житловому будинку
зареєстровані сторони у справі та їх
неповнолітні діти, з кінця вересня 2012
року ОСОБА_3 з дітьми проживає окремо в
будинку своєї матері (а.с. 12).

Отже, суд приходить до висновку, що
ОСОБА_1 є єдиним власником житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 і право приватної (особистої,
індивідуальної) власності у ОСОБА_1, як
у власника даного будинку, виникло з
моменту правомірності його одержання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 Цивільного
кодексу України, член сім'ї власника
житла втрачає право користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.72 Житлового кодексу
Української РСР визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
проводиться в судовому порядку.

Відповідач, будучи зареєстрованим в
спірному будинку, з вересня 2013 року в
ньому не проживає, не приймає участі в
утриманні житла, ним не цікавиться.
Тому, в силу закону, коли відповідач за
первісним позовом ОСОБА_3 без поважних
причин не проживає в спірному будинку
більше одного року, її необхідно
визнати такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, що є
також одним із способів захисту права
приватної власності позивача у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнала ту
обставину, що дійсно, з вересня 2012 року
вона не проживає у житловому будинку,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали
без реєстрації шлюбу як одна сім'я у
період з березня 2005 року до вересня 2012
року, позивачем за зустрічним позовом
не доведено. Також позивачем за
зустрічним позовом не надано суду
будь-яких доказів про ведення
спільного господарства, про те, що
сторони були об'єднані спільним
побутом, турбувалися один про одного як
подружжя, мали спільний сімейний
бюджет (разом працювали та спільно
вирішували як розпорядитися спільними
коштами).

Так, судом встановлено, що сторони
навіть після розірвання шлюбу робили
спроби до примирення, з липня 2010 року
проживали разом з дітьми у спірному
будинку, однак, відновити свою сім'ю
ОСОБА_1 та ОСОБА_14 не вдалось і у вересні
2012 року сторони остаточно припинили
свої стосунки.

Разом з тим, у суду відсутні підстави
для визнання за ОСОБА_3 права власності
на 1/2 частину спірного житлового
будинку, оскільки договір
купівлі-продажу даного будинку був
укладений ОСОБА_1 27.05.2009 року у період
неперебування сторін у
зареєстрованому шлюбі та більше ніж за
рік до липня 2010 року, коли сторони
розпочали спроби відновлення сім'ї.

Отже, суд вважає встановленою
обставину, що спірний житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, є
особистою власністю позивача за
первісним позовом - ОСОБА_1

Відповідно до статті 63 ЦПК України
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

Жоден із допитаних у судових
засіданнях свідків не був очевидцем
обставин, які мають істотне значення
для даної справи, зокрема, обставин
спільного проживання позивача і
відповідача як сім'ї, стосунків між
ними як між подружжям, ведення
сторонами спільного чи роздільного
бюджету, наявності чи відсутності у
сторін взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.2 ст.21 Сімейного кодексу
України проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Суд не приймає також подані ОСОБА_3
фотознімки (а.с. 80 - 86) як докази
проживання сторін однією сім'єю,
оскільки з вказаних знімків неможливо
достовірно встановити дати (період)
зафіксованих на них подій, місце
(будинок), у якому такі події
відбувались. Також вказані фотознімки
не доводять обставин, встановлення
яких має значення у даній справі. Разом
з тим доказування не може грунтуватись
на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Отже, суд приходить до висновку про
безпідставність та необгрунтованість
зустрічного позову ОСОБА_3

Питання про розподіл судових витрат
між сторонами суд вирішує у
відповідності з вимогами статті 88 ЦПК
України.

На підставі наведеного вище
обґрунтування та керуючись статтями 10,
11, 60, 88, 158, 169, 174, 209, 212 - 215 ЦПК України,
статтями 319, 391, 405 ч.2 ЦК України,
статтями 21, 57, 60-62 СК України, статтями 71,
72 Житлового кодексу Української РСР (№
5464-X від 30.06.1983 року), суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 - задовольнити
повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 243,60 грн. (двісті
сорок три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Романівський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:
М.О. Лесько