АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/3598/14
Головуючий у 1-й інстанції Сорока К. М.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 4 вересня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом, у якому
зазначало, що на підставі укладеного
договору №PLV0SE00000197 від 30 червня 2006 року
ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000,00
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 24%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 30 червня 2009 року.

Крім того, зобов'язання за вказаним
кредитним договором було забезпечене
порукою у розмірі 700,00 грн., на підставі
договору поруки №PLV0SE00000197-П від 14
квітня 2009 року.

У зв'язку з порушенням зобов'язання за
кредитним договором, станом на 9 квітня
2013 року за кредитним договором
рахується заборгованість за кредитом у
розмірі 7 368,50 грн., по відсоткам у
розмірі 37 832,77 грн. Крім того банком
нараховано неустойку у вигляді пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань у
розмірі 49 381,05 грн., штраф (фіксована
частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна
складова) у розмірі 4 729,12 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 98 911,44 грн.
заборгованості за кредитним договором
та 700,00 грн. солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 4 вересня 2014 року у позові
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги банку.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та у порядку, що
встановлені договором.

Як убачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим судом, що 30
червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк»)
та ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір №PLV0SE00000197 від 30 червня
2006 року, у відповідності до умов якого
відповідачці було надано строковий
кредит по 30 червня 2009 року у розмірі 15
000,00 грн. на розвиток домашнього
господарства із сплатою відсотків за
його користування у розмірі 2% в місяць
на суму залишку заборгованості по
кредиту і сплатою комісії щомісяця в
розмірі 1,5% від суми виданого кредиту зі
встановленням щомісячних платежів у
розмірі 816,12 грн.

У силу положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та у встановлений у
зобов'язанні строк (термін) його
виконання.

Порушенням зобов'язання, з огляду на
зміст ст. 610 ЦК України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідачкою не заперечується
неналежне виконання умов кредитного
договору та не спростовується наданий
банком розрахунок заборгованості за
кредитним договором, яка становить: 7
368,50 грн. по кредиту та 37 832,77 грн. по
відсоткам за користування кредитом.

Між тим, ОСОБА_3, представляючи у суді
інтереси ОСОБА_1, заперечувала проти
пред'явленого позову та просила
застосувати наслідки спливу строку
позовної давності (а.с. 63).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

З огляду на умови п. 1.2. кредитного
договору для погашення заборгованості
за кредитом, відсотками, комісією за
користування кредитом позичальник
повинен щомісяця у період сплати, за
який приймається період з 18 по 25,
надавати банку грошові кошти
(щомісячний платіж) відповідно до
графіку погашення у розмірі платежу
816,12 грн.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами
відповідно до встановленого графіку,
то право кредитора вважається
порушеним з моменту недотримання
боржником строку погашення кожного
чергового платежу, а відтак і початок
перебігу позовної давності за кожний
черговий платіж починається з моменту
порушення строку його погашення.

Саме до цього зводиться правова
позиція Верховного Суду України,
викладена у постанові від 6 листопада
2013 року в справі №6-116цс13.

Кредит надавався ОСОБА_1 на строк до 30
червня 2009 року, включно (п. 1.1.
кредитного договору), з даним позовом
банк звернувся 22 серпня 2013 року, тобто,
зі спливом трирічного строку позовної
давності як по кожному з щомісячних
платежів, так і кінцевого строку
повернення кредиту у цілому.

Частинами 3, 4 ст. 267, ст. 268 ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

З урахуванням зробленої відповідачем
заяви про застосування позовної
давності, місцевий суд дійшов вірного
висновку щодо наявності підстав,
передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, для
відмови з цих підстав у задоволенні
позовних вимог банку щодо стягнення
заборгованості (основна вимог) та
неустойки (похідна вимога), до якої,
окрім всього, застосовуються
скорочений строк позовної давності.

Посилання апелянта на умову пункту 7.1.
кредитного договору, що визначає строк
дії договору з моменту його укладення
та до повного виконання зобов'язання,
не береться колегією суддів до уваги,
оскільки вказані умови договору прямо
суперечать положенням ч. 1 ст. 251,
ч. 1 ст. 252 ЦК України, які визначають
строк дії роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

У свою чергу, апелянтом не
заперечується, договору про збільшення
строків позовної давності з ОСОБА_1 не
укладалось та кредитний договір такої
умови не містить.

У доводах апеляційної скарги банк
також посилався на невірність
висновків місцевого суду щодо відмови
у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2,
який несе солідарну відповідальність
перед кредитором, є безпідставними, з
огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК
України, що визначають момент
припинення поруки з закінченням
строку, встановленого в договорі
поруки, у разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 договір поруки №PLV0SE00000197-П від 14
квітня 2009 року менш ніж два місяці до
закінчення виконання основного
зобов'язання, не містить умови щодо
строку дії поруки, тому пред'явлення
вимог до поручителя можливе протягом
шести місяців з моменту закінчення
строку кредитного договору, тобто, до 1
січня 2010 року включно, у свою чергу, як
встановлено вище, банк звернувся до
суду з даним позовом лише у серпні 2013
року.

Слід також зазначити, що надані банком
Умови надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка» (Стандарт), якими
встановлено п'ятирічний строк позовної
давності, не можуть бути належним
доказом збільшення строків позовної
давності, оскільки укладений між
сторонами кредитний договір №PLV0SE00000197
від 30 червня 2006 року не містить
відсилань на регулювання
правовідносин, що склалися між
сторонами, будь-якими додатковими
умови чи правилами, які ОСОБА_1 не
підписувались.

Решта доводів апеляційної скарги є
несуттєвими та такими, що не
спростовують висновків місцевого суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування чи зміни.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 4 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль