Справа № 429/7669/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області у складі головуючого судді -
Врони А.О., при секретарі судового
засідання - Константіновій К.Г., за
участю позивача - ОСОБА_1, відповідача -
ОСОБА_2, представника відповідача -
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
будинку особистою приватною власністю
та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В :

26.07.2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просить (з
урахуванням уточнення позову від 05.04.2013
року) визнати житловий будинок (літера
А), сіни (а), літню кухню (Б), сарай (Б),
гараж (В), убиральню (Г), погріб (пдБ), тр.
колодязь (№ 1), ворота (№ 2) та огорожу
(№№ 3, 4), розташовані по АДРЕСА_2,
зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу житлового
будинку, посвідченого 03.06.2002 р.
державним нотаріусом Першої
Павлоградської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в
реєстрі за № 2-1240, особистою приватною
власністю ОСОБА_1 на підставі ст.24
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
ст.ст.57,60 Сімейного кодексу України.

Позовна заява мотивована тим, що з 29
липня 2000 р. по 18.04.2012 р. позивач
перебував з відповідачем у офіційно
зареєстрованому шлюбі. На підставі
договору купівлі-продажу від 03.06.2002 р.
позивач придбав житловий будинок
АДРЕСА_2. Спірний будинок був придбаний
за кошти, виручені позивачем від
продажу власної квартири АДРЕСА_1. У
свою чергу, квартира була придбана
позивачем до шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу від 04.07.2000 р.,
тобто, належала йому на праві особистої
приватної власності. Оскільки
вищезгадана квартира належала
позивачеві на праві особистої
власності, відповідно, кошти від її
продажу також належали особисто
позивачу. І позивач розпорядився
своїми коштами на власний розсуд,
придбавши собі інше житло замість
проданого. В період спільного
проживання сторін спору були здійснені
капітальний ремонт та інші поліпшення
спірного будинку домоволодіння.
Причому це було зроблено не за рахунок
спільного сімейного бюджету позивача
та відповідача, а завдяки матеріальній
допомозі матері позивача, ОСОБА_5 Лише
за 2010-2011 роки загальна сума отриманих
позивачем від своєї матері та
вкладених у ремонт будинку коштів
склала в перерахунку на національну
валюту України 112265,85грн. Доказів, що
позивач більшу частину коштів,
отриманих від матері, витрачав на
власні потреби, відповідач не наводить.
А також відповідач не надає доказів, що
її батьки за власні кошти придбавали
будматеріали для ремонту будинку.

27.03.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1, в якому просить
поділити спільне майно - житловий
будинок № АДРЕСА_2, набутий ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі у
рівних частках, визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку № АДРЕСА_2, визнати за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 на підставі ст.ст.22,24
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
ст.ст.69-71 Сімейного кодексу України.

Зустрічна позовна заява мотивована
тим, що з відповідачем перебували у
шлюбі з 29 липня 2000 року. ІНФОРМАЦІЯ_1
народилася дитина - ОСОБА_6. В період
перебування у шлюбі на підставі
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 03.06.2002 року, посвідченого
держнотаріусом Першої Павлоградської
державної нотаріальної контори 03.06.2002
року, нашим подружжям було придбано
житловий будинок АДРЕСА_2. Зазначений
договір купівлі-продажу житлового
будинку був оформлений на відповідача.
Однак цей будинок був придбаний за
спільні кошти, що підтверджується
показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8. В
цьому будинку зареєстровані, крім
відповідача, позивач за зустрічним
позовом та донька, про що свідчить
довідка квартального комітету № 9 м.
Павлограда від 01.10.2012 року. Таким чином,
житловий будинок № АДРЕСА_2, придбаний
подружжям у шлюбі 03.06.2002 року, є
спільною сумісною власністю. Між
позивачем та відповідачем склалися
неприязні стосунки, в результаті чого
позивач за зустрічним позовом була
вимушена разом з дитиною виїхати з
цього будинку.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1,
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити, надав суду пояснення, що
відповідають позовній заяві, в
задоволенні зустрічного позову
позивач просив відмовити.

В судовому засіданні відповідач,
ОСОБА_2, та представника відповідача
просили в задоволенні позову
відмовити, зустрічний позов просили
задовольнити на підставі доводів,
викладених в зустрічному позові та
показів свідків.

Заслухавши сторін у справі, дослідивши
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи та оцінивши їх в
сукупності, суд приходить до висновку,
що в задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано за
ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 03.06.2002р.
Першою Павлоградською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованим
в реєстрі за № 2-1240, про що свідчать
відомості з КП «Павлоградське
міжміське бюро технічної
інвентаризації».

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, сформованої 08.04.2014 року,
право власності на будинок за адресою:
АДРЕСА_2, не зареєстровано.

Відповідно до технічного паспорту та
висновку про технічний стан будинку,
господарських будівель та споруд
а-сіни самочинно збудовані до будинку
АДРЕСА_2 в 2008 році.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №36 за
період з 03.06.2002 року, а саме після його
придбання і по березень 2012 року, у
садибному житловому будинку, літ.
«А-1Ж», прибудованих сінях, літ. «а»,
прибудованому тамбурі, літ. «а1» та
прилеглих господарських спорудах,
розташованих на земельній ділянці
домоволодіння АДРЕСА_2,
ремонтно-будівельні роботи
проводились. За період з 03.06.2002 року,
після його придбання, по березень 2012
року в садибному житловому будинку,
прибудовах, прилеглих до будинку
господарських будівлях та спорудах,
розташованих по АДРЕСА_2 проведено такі
ремонтно-будівельні роботи:
реконструкцію сіней, літ. «а» та
тамбура, літ «а1»; заміну віконних
дерев'яних отворів на м/пластикові;
заміну дверних отворів; виконано
ремонт покрівлі; закладено цеглою
дверні отвори із прим. 1-1 в прим. 1-2 та
прим. 1-4; із прим. 1-2 влаштовано дверний
отвір в прим. 1-3; виконано оздоблювальні
роботи в будинку та сінях; виконано
влаштування підлог; замінено систему
опалення; відновлено трубчатий
колодязь, встановлено насосну станцію
для подачі води в будинок; встановлено
металеві ворота з хвірткою, влаштовано
шиферну огорожу. У зв'язку з
проведеними ремонтними роботами у
садибному житловому будинку, літ.
«А-1Ж», сінях, літ. «а» та тамбурі, літ.
«а1», житлова площа вказаного садибного
житлового будинку, у порівнянні з
житловою площею садибного будинку, на
час купівлі ОСОБА_1, не змінилась і
становить 27,2м2. Загальна площа,
вказаного садибного житлового будинку,
у зв'язку з проведеними ремонтними
роботами, у порівнянні з житловою
площею садибного житлового будинку, на
час купівлі ОСОБА_1, збільшилась на 10,7м2,
і становить 62,3м2. Після проведення
ремонтних робіт, загальна площа вище
вказаного садибного житлового будинку,
збільшилась на 10,7м2. В процентному
відношенні, після проведення ремонтних
робіт, загальна площа садибного
житлового будинку № АДРЕСА_2,
відповідно до площі на час купівлі
вищевказаного садибного будинку
ОСОБА_1 03.06.2002 року, збільшилась на 21
відсоток. Ремонтно-будівельні роботи
виконані в садибному житловому
будинку, № 37, його прибудовах,
прилеглих до нього господарських
будівлях та спорудах, від вартості
садибного житлового будинку з
прибудовами та прилеглими до нього
господарськими будівлями та спорудами,
розташованого по АДРЕСА_2, становлять 19
/50 часток: 79 446 грн. х 100% / 208,992 грн. = 38%. або
19/500 часток.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності на будинок» із
наступними змінами роз'яснено, що різні
господарські будівлі (літні кухні,
сараї тощо) є підсобними будівлями і
складають з будинком одне ціле.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 328, 331 ЦК право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Право власності
на нову річ, яка виготовлена (створена)
особою, набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

За правилами частин 1 - 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Відповідно до технічного паспорту та
висновку про технічний стан будинку,
господарських будівель та споруд
а-сіни до будинку АДРЕСА_2 збудовані
самочинно (2008 рік).

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.4 постанови «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30 березня 2012 №6 під
час розгляду справ зазначеної
категорії судам слід мати на увазі, що
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані (будуються) на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.
Під наданням земельної ділянки слід
розуміти рішення компетентного органу
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-правових договорів
із фізичною чи юридичною особою.

Умови і порядок переобладнання,
перебудови, перепланування будинків,
жилих і нежилих приміщень у житлових
будинках встановлені Правилами
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій,
затвердженими наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005року № 76.

Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу
переобладнання і перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих приміщень у
будинках дозволяється робити після
одержання дозволу виконавчого
комітету місцевої ради. Цими ж
правилами надається визначення таких
понять, як переобладнання і
перепланування.

Згідно із п. 8.1 Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно №7/5 від 07.02.2002 р.,
оформлення права власності на нерухоме
майно проводиться з видачею свідоцтва
про право власності за заявою про
оформлення права власності на нерухоме
майно і здійснюється органами
місцевого самоврядування: фізичним та
юридичним особам на новозбудовані,
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна за наявності документа, що
посвідчує права на земельну ділянку, та
документа, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує відповідність
закінченого будівництвом об'єкта
проектній документації, державним
будівельним нормам, стандартам і
правилам.

Механізм та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів визначено постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 461
«Про Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів».

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, що
належать до I - III категорій складності,
та об'єктів, будівництво яких
здійснювалося на підставі
будівельного паспорта, здійснюється
шляхом реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Згідно ст.ст. 11, 16, 31, 51 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виконавчим органом міської ради є його
виконавчий комітет, який є самостійною
юридичною особою, з власними та
делегованими повноваженнями у галузі
будівництва, у тому числі: надання
згоди на спорудження об'єктів
містобудування, їх реконструкцію;
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів у порядку,
встановленому законодавством.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами ст.376 Цивільного
Кодексу України «Про правовий режим
самочинного будівництва» право
власності на самочинно збудовані
будинки, будівлі, споруди інше нерухоме
майно не набувають як особи, як
здійснили будівництво, так і їхні
спадкоємці. Це майно не є об'єктом права
власності, воно не може бути предметом
поділу та встановлення порядку
користування в судовому порядку; на
нього не може бути звернено стягнення
за виконавчими документами, у тому
числі продаж його з прилюдних торгів.

Як вбачається з матеріалів справи, при
добудові сіней-а власником не було
отримано дозволу на виконання
будівельних робіт з реконструкції,
капітального ремонту будинку.

Також матеріали справи не містять,
позивачем підтверджено, що він не
звертався до міської ради для
вирішення питання щодо самочинного
будівництва, тобто, що порушене питання
було предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні будь-які
дані про звернення позивача до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації та
про результати розгляду такого
звернення.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про
основи містобудування" спори з питань
містобудування вирішуються радами у
межах їх повноважень, а також судом
відповідно до законодавства; згідно із
ст. 15 ЦК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Отже, звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво повинно мати
місце при наявності даних про те, що
порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Пунктом 9 вказаної Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ зазначено, що у зв'язку із цим
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Відповідно до договору дарування
земельної ділянки від 16.07.2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Павлоградського міського
нотаріального округу, ОСОБА_1 прийняв в
дар земельну ділянку, площею 0,0600 га,
місце розташування - АДРЕСА_2, для
обслуговування житлового будинку.

Згідно пояснень позивача, наданих в
судовому засіданні, право власності на
землю, на якій розташоване
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, не
зареєстроване у встановленому законом
порядку, державний акти на право
приватної власності на землю не
видавався.

Відповідно до ч.1 ст.125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10,
ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК
України встановлює, що суд розглядає
справу за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Виходячи з вищенаведеного та
враховуючи, що використання власності
не може завдавати шкоди правам,
свободам громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку
особистою приватною власністю, ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про поділ майна та визнання
права власності.

Керуючись ст.ст.10,11,88,209,212,214-215,218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання будинку особистою
приватною власністю - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та
визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
його проголошення апеляційної скарги.

Рішення в повному обсязі складено
22 квітня 2014 року.

Суддя
А. О. Врона