Справа № 297/652/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого Гецко Ю. Ю., за участю
секретаря Ердевдій І. С., представника
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача ОСОБА_2 та представника
третіх осіб ОСОБА_3 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Берегово цивільну справу за первісним
позовом ПП «Свяс» до ОСОБА_4, ОСОБА_5
треті особи на стороні позивача, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору позики та
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Приватного підприємства «Свяс» про
визнання договору позики від 26.03.2009
року недійсним

встановив:

Позивач ПП «Свяс» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 треті особи
на стороні позивача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору позики.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що
що 26 березня 2009 року ПП «СВЯС» в особі
директора ОСОБА_4 уклало з ОСОБА_5
договір позики, за умовами якого
остання надала Підприємству поворотну
фінансову допомогу на суму 264 350
гривень, яку той зобов'язався повернути
не пізніше 26 травня 2009 року. На думку
позивача, вказаний договір укладений
директором з перевищенням своїх
повноважень та в порушення інтересів
Підприємства. Свої доводи з цього
приводу позивач аргументує тим, що
відповідно до підпункту 4.3.5. пункту 4.3.
Статуту Підприємства виключно до
компетенції власника відноситься
прийняття рішення по отриманню
кредитів. Крім того, позивач стверджує,
що Договір позики сторонами досі не
виконано, оскільки ПП «СВЯС» не
отримало від ОСОБА_5 обумовлену суму
позики, яка є предметом зазначеного
договору, що начебто підтверджується
фінансовою звітністю Підприємства,
згідно якої за даними бухгалтерського
обліку за вказаний період у
Підприємства була відсутня
дебіторська та кредиторська
заборгованість. Посилаючись на
наведені обставини, позивач просив
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В ході розгляду справи третя сторона
ОСОБА_6 подала позов до до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Приватного підприємства «Свяс»
про визнання договору позики від 26.03.2009
року недійсним, який мотивувала, тим, що
обтяження ПП «СВЯС» борговим
зобов'язанням на суму 264350 грн на
підставі договору позики від 26.03.2009
року укладеного між ОСОБА_5 та ПП «СВЯС»
впливає на її майнові права

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити із
підстав наведених у позові, щодо
позовної заяви ОСОБА_6 не заперечив та
залишив вирішення його долі на розсуд
суду.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовні вимоги обох
позовів не визнав з підстав наведених у
запереченні та просив суд у їх
задоволенні відмовити повністю.

Представник третіх осіб ОСОБА_8 позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити із підстав наведених у
позові, щодо позовної заяви ПП «Свяс»
не заперечила та залишила вирішення
його долі на розсуд суду.

Перевіривши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

26 березня 2009 року між ПП «СВЯС», в особі
тодішнього директора ОСОБА_4, та ОСОБА_5
дійсно був укладений Договір позики, на
виконання якого остання ще того ж дня
внесла до каси Підприємства обумовлену
сторонами в договорі суму позики в 264 350
гривень, на підтвердження чого
позивачем було видано квитанцію до
прибуткового касового ордеру № 4 від 26
березня 2009 року. Факт укладення та
виконання зазначеного Договору позики
ОСОБА_5 шляхом передачі суми позики
позивачеві підтверджується також
квитанцією № 95825 від 26 березня 2009 року,
виданою Берегівським відділенням
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Коопінвестбанк», у якому на той час
був відкритий рахунок Підприємства.

Вказаний Договір позики був укладений
директором ПП «СВЯС» ОСОБА_4 за
дорученням його власника - ОСОБА_9 з
метою придбання Підприємством
земельної ділянки під належним
останньому комплексом будівель, що
знаходиться за адресою: Закарпатська
обл., м. Берегове, вул. Мукачівська, 190,
яка через кілька днів після укладення
вищевказаного договору була придбана
Підприємством від Берегівської
міської ради Закарпатської області.

Відтак, абсолютно необґрунтованими та
безпідставними є будь-які твердження з
приводу не укладення чи невиконання
вищевказаного Договору позики ОСОБА_5

Стосовно доводів позивача про начебто
перевищення директором ПП «СВЯС»
ОСОБА_4 своїх повноважень при укладенні
Договору позики, оскільки відповідно
до підпункту 4.3.5. пункту 4.3. Статуту
Підприємства прийняття рішення по
отриманню кредитів належить до
виключної компетенції власника
Підприємства, який, однак, за
твердженнями самого позивача, не
надавав повноважень ОСОБА_4 на
укладення договорів, предметом яких є
отримання Підприємством грошових
коштів у борг, та/чи вказівку на
укладення ним оспорюваного Договору
позики, то з даного приводу слід
зазначити наступне.

Дійсно, згідно з підпунктом 4.3.5. пункту
4.3. Статуту Підприємства прийняття
рішення по отриманню кредитів належить
до виключної компетенції власника
Підприємства.

Разом з тим, як вбачається з
оспорюваного Договору позики,
предметом такого є позика, а не кредит,
які за своєю правовою природою та
змістом є різними поняттями, так само
як і договір позики та кредитний
договір.

Так, відповідно до частини першої
статті 1046 Цивільного кодексу України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ж з частиною першою статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Договір позики необхідно
відмежовувати від кредитного договору.
Що стосується відмінності між
операціями по наданню позики і кредиту,
які врегульовані відповідно в
параграфах 1 і 2 глави 71 ЦК України, то
слід зазначити наступне: по-перше, вони
розрізняються колом суб'єктів. Позика
може надаватися будь-якими особами
(якщо вона надається за рахунок власних
коштів); кредит - тільки банками й/або
іншими фінансовими установами;
по-друге, вони розрізняються колом
об'єктів. Позика може надаватися
речами, що визначені певними родовими
ознаками; кредит - тільки грошовими
коштами; по-третє, вони розрізняються
умовами надання коштів та речей. Позика
може бути процентною або
безпроцентною, а кредит завжди
передбачає нарахування відсотків;
по-четверте, вони розрізняються
статусом наданих коштів.

Аналіз змісту підпункту 4.3.5. пункту 4.3.
Статуту ПП «СВЯС» вказує на те, що до
виключної компетенції власника
останнього належить прийняття рішення
лише по отриманню кредитів. Відтак,
враховуючи, що кредит і позика поняття
не тотожні, оскільки такі
відрізняються між собою за своєю
правовою природою та змістом, можна
дійти цілком обґрунтованого висновку,
що укладення директором ПП «СВЯС»
будь-яких інших, крім кредитних
договорів, договорів, предметом яких є
отримання Підприємством грошових
коштів у борг, в тому числі договорів
позики, не потребує прийняття
власником останнього відповідного
рішення про це.

Виходячи з всього вищенаведеного, всі
твердження позивача про начебто
перевищення колишнім директором ПП
«СВЯС» своїх повноважень при укладенні
оспорюваного Договору позики не
знаходять свого підтвердження в
судовому засіданні.

Зміст поняття та правова природа
існування приватного підприємства
розкрито в статтях 62, 113 Господарського
кодексу України, згідно з якими
підприємство - це самостійний суб'єкт
господарювання, створений
компетентним органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
або іншими суб'єктами для задоволення
суспільних та особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку,
передбаченому цим Кодексом та іншими
законами; приватним підприємством
визнається підприємство, що діє на
основі приватної власності одного або
кількох громадян, іноземців, осіб без
громадянства та його (їх) праці чи з
використанням найманої праці.
Приватним є також підприємство, що діє
на основі приватної власності суб'єкта
господарювання - юридичної особи.

Виходячи з того, що на сьогодні закон,
який регулював би порядок створення та
діяльності приватних підприємств,
відсутній, такі підприємства діють на
загальних підставах відповідно до
Цивільного та Господарського кодексів
України.

Управління приватним підприємством
здійснюється відповідно до його
установчих документів. Власник
здійснює свої права щодо управління
підприємством безпосередньо або через
уповноважені ним органи відповідно до
статуту підприємства чи інших
установчих документів (ч. 1, 2 ст. 65 ГК
України).

Згідно з частинами третьою, п'ятою
статті 65 ГК України для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства. Керівник підприємства
без доручення діє від імені
підприємства, представляє його
інтереси в органах державної влади і
органах місцевого самоврядування,
інших організаціях, у відносинах з
юридичними особами та громадянами,
формує адміністрацію підприємства і
вирішує питання діяльності
підприємства в межах та порядку,
визначених установчими документами.

Отже, враховуючи вищевикладене та
виходячи з приписів статті 65 ГК
України, згідно з якою керівництво
господарською діяльністю підприємства
здійснює керівник підприємства, який
без доручення діє від імені
підприємства та представляє його в
зносинах з іншими учасниками цивільних
відносин, колишньому директору ПП
«СВЯС» ОСОБА_4 для укладення
оспорюваного Договору позики не
потрібно було отримувати ніяких
доручень чи вказівок від власника
Підприємства, як це помилково вважає
позивач.

Слід також зазначити, позивач
звернувся до суду за захистом своїх
начебто порушених прав та законних
інтересів з пропущенням строку
позовної давності.

І хоча останній стверджує, що про
існування оспорюваного Договору
позики він начебто довідався лише в
квітні 2013 року з матеріалів цивільної
справи № 707/5086/2012, такі твердження не
відповідають дійсності та
спростовуються наступним.

Насправді, про існування оспорюваного
Договору позики та про можливе
порушення своїх прав та законних
інтересів внаслідок укладення такого
позивачеві могло стати відомо ще 14
жовтня 2009 року, коли спадкоємці
померлого власника ПП «СВЯС» ОСОБА_9 -
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пред'явили в
цивільній справі № 2-4/11 зустрічний
позов до ПП «СВЯС», ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_12 про визнання недійсними
договорів позики, в тому числі
зазначеного, адже ПП «СВЯС» будучи
відповідачем у вказаній справі тоді
отримало доступ до копії оспорюваного
Договору позики.

У даному випадку необхідно врахувати,
що юридична особа набуває цивільних
прав та обов'язків і здійснює їх через
свої органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом (ч. 1 ст. 92 ЦК
України).

Здійснення правочиноздатності
юридичної особи через її органи
вважається діями безпосередньо самої
юридичної особи. Тобто, дії органів
юридичної особи розглядаються як дії
самої юридичної особи. Вони
здійснюються її органами без особливої
на те довіреності і створюють права та
обов'язки безпосередньо для юридичної
особи.

Аналогічної правової позиції
притримується і Вищий господарський
суд України в постанові від 18 грудня 2013
року в справі № 5011-27/5037-2012.

Відтак, про можливе порушення своїх
прав та законних інтересів позивачеві
мало стати відомо, ще в момент
укладення оспорюваного Договору
позики, тобто 26 березня 2009 року, а
відтак, перебіг строку позовної
давності щодо вимог про визнання його
недійсним почався з 27 березня 2009 року
та сплив 27 березня 2012 року.

Пленум Вищого господарського суду
України в абзаці четвертому підпункту
4.2. пункту 4 постанови від 29 травня 2013
року № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
роз'яснив, щосудами не можуть братися
до уваги доводи новопризначеного
(новообраного) керівника підприємства,
установи, організації про те, що він
дізнався про порушене право очолюваної
ним юридичної особи лише з часу свого
призначення (обрання), оскільки позовна
вимога заявляється про захист прав
саме юридичної особи, а не прав її
керівника.

Відповідно до частини першої статті 257
ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України
визначено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Згідно з частинами третьою, четвертою
статті 267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у листі від 16 січня
2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання
застосування строків позовної
давності»у разі, якщо відповідач подав
заперечення проти позову, пославшись
на сплив позовної давності, то
зазначена заява є підтвердженням того,
що відповідач зробив заяву про
застосування позовної давності.

На підставі наведеного суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позички
являються безпідставними, а тому у
задоволенні обох позовів слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 6, 8, 10, 11, 15, 57-60, 61, 62, 64, 208, 209, 212-215, 218, 223
ЦПК України, суд, -

рішив:

У задоволенні позову ПП «Свяс» до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 треті особи на стороні
позивача, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
позики відмовити повністю.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Приватного підприємства «Свяс»
про визнання договору позики від 26.03.2009
року недійсним відмовити повністю

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Гецко Ю. Ю.