АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А.Д.,
Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису
нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 18
вересня 2014 року,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання
виконавчого напису нотаріуса таким, що
не підлягає виконанню.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка ОСОБА_5
померла.

Ухвалою Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 14 серпня
2014 року до участі у справі залучено
ОСОБА_4 як правонаступника відповідача.

Позивач зазначав, що 14 березня 2008
року між ним та ОСОБА_6 було укладено
договір позики грошей, який
посвідчений приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7

Відповідно до умов вказаного
договору він отримав від ОСОБА_6 позику
у розмірі 30000 гривень, що еквівалентно
6000 доларів США, згідно офіційного курсу
НБУ станом на 14 березня 2008 року.

17 травня 2010 року нотаріусом було
вчинено виконавчий напис, відповідно
до якого з нього підлягає стягненню 47580
гривень основного боргу та 14274 гривень
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання за період з 15 березня 2010
року по 13 квітня 2010 року, а всього 61854
гривень.

Посилаючись на безпідставність
на незаконність видачі виконавчого
напису, позивач просив визнати його
таким, що не підлягає виконанню з
моменту вчинення.

Рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 18
вересня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
для вчинення виконавчого напису
заявником було подано необхідні
документи і вони були доказом
безспірності суми заборгованості.

Такий висновок суду першої
інстанції є по суті правильним.

У справі встановлено, що 14 березня
2008 року між ним сторонами укладено
договір позики грошей, який
посвідчений приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 (а.с. 5-6).

Відповідно до умов договору
відповідач отримав від ОСОБА_6 позику у
розмірі 30000 гривень, що еквівалентно 6000
доларів США, згідно офіційного курсу
НБУ станом на 14 березня 2008 року, із
зобов'язанням повернути таку ж суму до
14 березня 2010 року (п.1).

17 травня 2010 року приватний
нотаріус ОСОБА_7 на підставі заяви
ОСОБА_6 та доданих до неї документів
видав виконавчий напис, згідно якого з
відповідача підлягає стягненню 47580
гривень основного боргу та 14274 гривень
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання за період з 15 березня 2010
року по 13 квітня 2010 року, а всього 61854
гривень.

Розрахунки проведено виходячи з
суми боргу за договором позики, яка є
еквівалентною 6000 доларів США.

Відповідно до ст. ст. 34, 87, 88 Закону
України «Про нотаріат», нотаріуси
вчиняють виконавчі написи за умови, що
наявність безспірної заборгованості
або іншої відповідальності боржника
перед стягувачем підтверджується
документами, передбаченими Переліком
документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№1172 (далі - Перелік).

Згідно із п. 1 цього Переліку
документами, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів, є
нотаріально посвідчені угоди, що
передбачають сплату грошових сум,
передачу або повернення майна, а також
право звернення стягнення на майно.

Право позикодавця на пред'явлення
договору позики до стягнення, у разі
невиконання позичальником обов'язку
повернення позичених коштів,
передбачене п. 7 договору.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавчий напис видано за умови
безспірної заборгованості, яка
підтверджується належними доказами, а
саме: нотаріально засвідченим
договором позики, розрахунком
заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи апелянта зводяться до
того, що за умовами договору позики він
як боржник зобов'язаний повернути
позикодавцю 30000 гривень, еквівалент
якої є 6000 доларів США за курсом 5,05
гривень за 1 долар США.

Такі доводи є необґрунтованими.

Згідно з умовами договору боржник
зобов'язався повернути позикодавцю
суму, яка є еквівалентною 6000 доларів
США.

Курс валюти було відображено
таким, яким він існував на час
укладення договору.

За умовами договору боржник має
повернути суму позики, яка є
еквівалентною 6000 доларів США, а не 30000
гривень як про це помилково стверджує
апелянт.

Стаття 524 ЦК України визначає, що
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій
статті мається на увазі порядок і дата
визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства,
хоч і визначають національну валюту
України як єдиний законний платіжний
засіб на території України, не містять
заборони на вираження у договорі
грошових зобов'язань в іноземній
валюті, визначення грошового
еквівалента зобов'язання в іноземній
валюті, а також на здійснення
розрахунків за зобов'язанням,
визначеним грошовим еквівалентом в
іноземній валюті.

На час вчинення виконавчого
напису та на час вирішення даної справи
договір позики грошей є чинним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Недійсність договору позики,
укладеного між сторонами, прямо не
встановлена законом.

Рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 23 лютого
2011 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання договору позики
грошей недійсним відмовлено (а.с.24-28).

Наведене свідчить, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції ухвалено
на підставі повно з'ясованих обставин
справи, доказів, яким суд дав належну
оцінку, з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

На підставі наведеного та
керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Першотравневого
районного суду від 18 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді:
А. Д. Галичанський

В. В. Чупікова