АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/6467/14
Головуючий 1 інст. - Лосєва
Справа №638/5049/13-ц
Доповідач - Шаповал
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Котелевець А.В.,

Кіпенка І.С.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 23 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_2. звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на його користь
запозичені грошові кошти у розмірі 943 950
грн. та судовий збір у сумі 3 219 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що на підставі
договору позики від 30.10.2011 року ОСОБА_4
отримав від нього грошові кошти у
розмірі 179 800 грн., що підтверджується
власноручною розпискою відповідача.
Відсотки за користування позикою
договором не передбачались. Повернути
борг ОСОБА_4 зобов»язався до 25.12.2011 року,
але не здійснив цього, у зв»язку з чим
утворилась заборгованість, яка
складається з основного боргу у
розмірі 179 800 грн., суми пені за
несвоєчасне повернення боргу у розмірі
1% за кожен день прострочення
повернення позики за період з 26.12.2011
року по 26.02.2013 року (425 днів х 1 798 грн.) = 764
150 грн. + 179 800 грн. = 943 950 грн.

В уточнених позовних вимогах позивач
посилався на те, що п.1. 4 вказаного
договору передбачено повернення суми
позики з врахуванням валюти
зобов'язання, тобто у грошовому
еквіваленті до долару США, у зв'язку з
чим сума боргу була збільшена на 81837, 8
грн. (станом на 02. 07. 2014 року за курсом
НБУ за 100 дол. США встановлено 1178, 5498
грн.), а всього просить стягнути 261637, 8
грн. Крім того, просить стягнути пеню у
розмірі 764150, 0 грн. ( а.с. 147)

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 10 жовтня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 -
задоволено.

Ухвалою Дзержинського районного суду
м. Харкова від 13 лютого 2013 року
зазначене заочне рішення - скасовано.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 23 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 292 152
(двісті дев»яносто дві тисячі сто
п»ятдесят дві) грн.., в іншій частині
позову - відмовлено.

З таким рішенням суду не погодилась
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та подала
апеляційну скаргу, в якій просить
змінити вказане рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове по суті
позовних вимог, стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 додатково 833 635,00 грн. та
судовий збір за подання апеляційної
скарги у сумі 1 827,00 грн.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримала
доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_4 та його представники до суду
апеляційної інстанції повторно не
з»явилися. Про час і місце розгляду
справи повідомлялися належним чином,
однак до суду не з»являлися.

Представник відповідача ОСОБА_6,
належним чином повідомлена про
слухання справи, призначеної на 10
листопада 2014 року, оскільки
власноручно розписалась в отримання
судової повістки. ( а.с. 69, 212)

За змістом ч. 3 ст. 76 ЦПК України, якщо
особу, якій адресовано судову повістку,
не виявлено в місці проживання,
повістку вручають відповідній житлово
- експлуатаційній організації або
виконавчому органу місцевого
самоврядування.

Із акту обстеження КП « Жилкомсервіс»
від 29. 10. 2014 року вбачається, що 29 жовтня
2014 року був проведений вихід за місцем
проживання ОСОБА_4 для вручення судової
повістки, однак вручити її не надалось
можливим, оскільки ОСОБА_4 та членів
його сім'ї не було, двері ніхто не
відчиняв. ( а.с. 207)

ОСОБА_4 обізнаний про те, що є стороною у
даному спорі, оскільки звертався з
заявою про перегляд заочного рішення
суду, знайомився з матеріалами справи,
однак до суду неодноразово не
з»являвся, про причини неявки суду не
повідомляв, що свідчить про
зловживання ним своїми процесуальними
правами. ( а.с. 46, 57 -63)

Повідомлення повертаються до суду як
«не вручене за закінченням терміну
зберігання».

Обов'язок осіб, які беруть участь у
справі, повідомляти суд про зміну свого
місця проживання (перебування,
знаходження) та про причини неявки в
судове засідання встановлений ст.77 ЦПК
України. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
повідомляти суд про зміну свого місця
проживання (перебування, знаходження)
або місцезнаходження під час
провадження справи. У разі відсутності
заяви про зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться,
що випливає з положень ч.1 ст.77 ЦПК
України.

Сторона по справі зобов'язана
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки, що встановлено
ч.3 ст.27 ЦПК України. Обов'язок надати
суду відомості щодо місця свого
проживання (перебування) для надання
можливості сповіщення такої особи під
час провадження справи покладено на
осіб, які беруть участь по справі.

Апеляційним судом Харківської області
на адресу, яка зазначена ОСОБА_4 у заяві
про перегляд заочного рішення, у заяві,
адресованій голові районного суду
заявником, було направлено судові
повістки.

Інших відомостей щодо свого
проживання (перебування, знаходження)
заявником суду не надано, а тому,
відповідно до вимог ст.77 ЦПК України,
судові повістки вважаються такими, що
доставлені на адресу ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
слухання справи, не перешкоджає
розглядові справи.

З урахуванням розумних строків
розгляду справи судом апеляційної
інстанції, судова колегія вважає за
можливе розглянути справу у
відсутності ОСОБА_4

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід змінити з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив із того,
що між ним і ОСОБА_4 30 жовтня 2011 року був
укладений договір, відповідно до якого
ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 прийняв гроші
у сумі 179800 грн. 00 коп., що на момент
укладання договору відповідало 22197, 5
доларам США та 50 центам США за курсом 8, 1
грн. за 1 долар, та зобов»язався їх
повернути до 25 грудня 2011 року. (оригінал
розписки був досліджений як у
районному суді, так і в суді
апеляційної інстанції (а.с. 4)

Оскільки відповідач не виконав
зобов'язання і своєчасно не сплатив
передбачену договором суму, суд
стягнув з нього на користь позикодавця
суму боргу, пеню, індекс інфляції та три
відсотки річних від простроченої суми.

Проте, повністю з такими висновками
суду погодитися не можна за таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів.

Згідно ст. 16 ЦК України, особа, на
власний розсуд обирає спосіб захисту.
Обравши спосіб захисту, позивач в силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу позову.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК
України, зокрема, за ст. 559 ЦК,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 25. 04. 2012 року в справі № 6 - 24 цс 12 про
стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7
ЦПК України є обов'язковою для судів
України, які зобов'язані привести свою
судову практику у відповідність до
його рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів . Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог
про стягнення заборгованості за
договором позики надав договір займу,
на підставі якого передав гроші
відповідачу.

Між тим, відповідачем не доведено
певними засобами доказування, що він
повернув гроші позивачу за умовами
договору позики, оскільки ним не
надано борговий документ або розписку
на підтвердження виконання ним свого
обов'язку, як того вимагає ст. 545 ЦК
України.

Згідно з правовою позицією, викладеною
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України у постанові
від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13,
застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю договір займу або
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Посилання відповідача на те, що у
договорі не його підпис є
безпідставними, оскільки він не
звертався до суду з позовом про
визнання договору позики недійсним, а
тому, даний договір є дійсним і
повинен виконуватись сторонами.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази
повинні бути належними та допустимими.
При цьому, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України
встановлено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо -, відеозапису та іншими
доказами.

Отже відповідачем не спростовані
вимоги позивача про стягнення грошової
суми за договором позики.

Відповідно до роз»яснень, викладених в
Постанові Пленуму Верховного Суду
України за № 14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі», у
разі пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземній валюті суду
слід у мотивувальній частині рішення
навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення.

У п. 4 договору займу йдеться про те, що
повернення запозиченої суми
відбувається з урахуванням валюти
зобов'язання у розмірі 22197, 5 дол. США. (
а.с. 4).

На час розгляду справи в суді першої
інстанції позивачем збільшувався
розмір позову з урахуванням офіційного
курсу НБУ на 02. 07. 2014 року у розмірі 1178,
5498 грн. за 100 дол. США, у зв'язку з чим,
сума основного боргу складає 261637, 8 грн.,
а сума позовних вимог додатково
збільшилася на 81837, 8 грн.

Крім того, п. 5 договору передбачений
розмір пені - 1% за кожен день
прострочки, що складає за один день 1798, 0
грн. , за рік 656 270, 0 грн. ( 1798, 0 х 365 = 656270, 0
грн.)

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Судом встановлено, що сторони при
укладенні договору позики у п. 4
зазначили, що за прострочення
виконання своїх зобов'язань
позичальник повинен сплатити на
користь Позикодавця пеню у розмірі 1 %
за кожен день прострочки.

За загальним правилом період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не може
перевищувати один рік (пункт перший
частини другої статті 258 ЦК України).

При цьому виходячи з правової природи
пені, яка нараховується за кожень день
прострочки, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до ст.. 253 ЦК
України обчислюється по кожному дню, за
який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Оскільки позивач до суду звернувся 10
квітня 1013 року, то пеня підлягає
стягненню лише в межах одного року до
дня пред'явлення позову у розмірі 656 270
грн. 00 коп.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК
України передбачено, зокрема, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України
з урахуванням положень статті 3 ЦК
України щодо загальних засад
цивільного законодавства та частини
четвертої статті 10 ЦПК України щодо
обов'язку суду сприяти сторонам у
здійсненні їхніх прав дає право суду
зменшити розмір пені за умови, що її
розмір значно перевищує розмір
збитків.

З урахуванням наведеного, судова
колегія вважає за необхідне зменшити
розмір пені до 200 000 грн.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України у постанові
від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14.

Сторони передбачили умовами договору
стягнення пені, що не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства і відповідає принципу
цивільного права - свободі договору.

З урахуванням наведеного, рішення суду
першої інстанції слід змінити.
Збільшити розмір суми боргу на 81837, 8
грн. та розмір пені на 100 000 грн.

А всього з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
слід стягнути суму боргу за договором у
розмірі 261 637грн. 80 коп. та пеню у розмірі
200 000 грн.

У частині стягнення індексу інфляції у
розмірі 2158 грн. та три відсотки річних
від простроченої суми у розмірі 6 975 грн.
25 коп. , рішення суду залишити без змін.

З урахуванням положень ст.. 88 ЦПК
України з ОСОБА_4 на користь позивача
слід стягнути судовий збір, сплачений
останнім за подачу позову та
апеляційної скарги у сумі 5046 грн. ( 3219
грн. + 1827 грн. = 5046 грн.) ( а.с. 1, 165)

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 23 липня 2014 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
суму боргу у розмірі 261 637 грн. 80 коп.,
пеню за прострочення виконання
зобов'язання у розмірі 200 000 грн. та
судовий збір у розмірі 5 046 грн.

У частині стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 індексу інфляції у розмірі 2 158
грн. та три відсотки річних від
простроченої суми у розмірі 6 975 грн. 25
коп., рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: