РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2014
м. Рівне

Рiвненський мiський суд
Рівненської області в особi суддi
ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового
засідання Ющук О.С.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі – ТзОВ «Кредитні
ініціативи») звернулося до
Рівненського міського суду з позовом
до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, в якому просить суд
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь
заборгованість за кредитним договором
№ 1703/0808/45-032 від 08 серпня 2008 року у сумі
1675900 гривень 17 копійок, а також судові
витрати по справі в сумі 3654 гривні, що
складаються з судового збору.

Представник ТзОВ «Кредитні
ініціативи» ОСОБА_3, яка, діючи на
підставі довіреності № ДВК-1330 від 12
серпня 2014 року, підписала поданий до
суду позов, подала суду письмове
клопотання, в якому позов підтримала
повністю та просить розгляд даної
цивільної справи у всіх судових
засіданнях проводити без участі
представника позивача на підставі
наявних доказів та матеріалів і не
заперечує проти заочного розгляду
справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов ТзОВ «Кредитні ініціативи» не
визнав і просить суд в задоволенні
позову відмовити.

На заперечення позовних вимог
посилається на те, що позивачем не
надано належних доказів, які б
підтверджували право вимоги позивача
до нього за укладеним з ВАТ «Сведбанк»
кредитним договором. Його ніхто не
повідомляв про зміну кредитора у
зобов’язанні. Про перехід прав за
кредитним договором до ТзОВ «Кредитні
ініціативи» він дізнався від
державного виконавця, який арештовував
майно, але з договором факторингу його
ніхто не знайомив і цього договору він
не бачив. Робив спроби сплачувати кошти
в установі ВАТ «Сведбанк», однак
Рівненське відділення банку було
зачинене. Намагався поспілкуватися і з
представниками позивача, для чого
приїздив за юридичною адресою позивача
– місто Бровари Київської області,
бульвар Незалежності,14. Однак, за цією
адресою позивач був відсутній. Не
заперечує проти сплати за кредитним
договором, але не знає кому і на який
рахунок платити. Також зазначає, що
ТзОВ «Кредитні ініціативи» вже
зверталося до нього з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за кредитним договором № 1703/0808/45-032 від
08 серпня 2008 року і заочним рішенням
Рівненського міського суду від 18
грудня 2013 року цей позов був
задоволений.

Заслухавши пояснення відповідача,
дослідивши письмові докази по справі,
суд прийшов до висновку, що позов
задоволенню не підлягає, оскільки
позовні вимоги є недоведеними та
безпідставними.

Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року
між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір №
1703/0808/45-032, за яким ОСОБА_2 отримав кредит
у розмірі 67400 доларів США на строк по 08
серпня 2038 року включно зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 12,5% річних. Кредитні кошти
призначені для здійснення
позичальником розрахунків по договору
купівлі-продажу квартири № 124 в будинку
№ 67 на вулиці Гагаріна в місті Рівне.

Відповідно до п.3.1. кредитного договору
ОСОБА_2 зобов’язався здійснювати
погашення кредиту та сплату процентів
за період користування кредитом,
нарахованих відповідно до п.3.2. цього
договору, шляхом здійснення фінансових
платежів (ануїтетних платежів) у сумі
719,33 долари США десятого числа кожного
місяця.

На підтвердження своїх позовних вимог
ТзОВ «Кредитні ініціативи» додало до
позову ксерокопії договору факторингу
№ 15 від 28 листопада 2012 року, укладеного
між ПАТ «Сведбанк», яке є
правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в
свою чергу є правонаступником
акціонерного комерційного банку
«ТАС-Комерцбанк», та ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
та договору факторингу від 28 листопада
2012 року, укладений між ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
та ТзОВ «Кредитні ініціативи».

В обґрунтування позовних
вимог позивач посилається на те, що
саме на підставі вказаних договорів
факторингу до нього перейшло право
вимоги за кредитним договором №
1703/0808/45-032 від 08 серпня 2008 року,
укладеним між ВАТ «Сведбанк» та
ОСОБА_2

Позивачем до позову також
додано ксерокопії акту
прийому-передачі Реєстру
Заборгованостей Божників за Договором
про надання факторингу № 15 від 28
листопада 2012 року, акту
прийому-передачі ОСОБА_4 в електронному
вигляді за Договором факторингу № 15
від 28 листопада 2012 року, акту
прийому-передачі інформації згідно
Реєстру Заборгованості Боржників в
електронному вигляді за Договором
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року,
укладених між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Крім того, позивачем до позову додано
ксерокопію документу «Реєстр
заборгованостей боржників та
купівельна ціна додаток 1Б» за
договором факторингу від 28 листопада
2012 року, укладеного між ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
та ТзОВ «Кредитні ініціативи», та
підписаний аналітиком ТзОВ «Кредитні
ініціативи» ОСОБА_5 розрахунок
заборгованості за кредитним договором
№ 1703/0808/45-032 від 08 серпня 2008 року у
валюті договору (долар США).

Надані позивачем докази суд
визнає неналежними і, крім того,
недостатніми.

Так, надані ксерокопії
договору факторингу № 15 від 28
листопада 2012 року, укладеного між ПАТ
«Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс», договору
факторингу від 28 листопада 2012 року,
укладений між ТзОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» та ТзОВ
«Кредитні ініціативи», та актів
прийому-передачі від 28 листопада 2012
року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та
ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс», а також «Реєстр заборгованостей
боржників та купівельна ціна додаток
1Б» жодним чином не завірені,
викликають сумнів як у відповідача, так
і у суду, а тому не можуть бути прийняті
судом як належні докази.

Надані позивачем акти
прийому-передачі стосуються договору
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року,
укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
однак не містять жодної інформації ні
про передачу права вимоги за укладеним
між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 кредитним
договором № 1703/0808/45-032 від 08 серпня 2008
року, ні про розмір кредитної
заборгованості за цим договором, яка
передається.

Відповідні акти
прийому-передачі, що мали б укладатися
за договором факторингу від 28
листопада 2012 року між ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
та ТзОВ «кредитні ініціативи»,
позивачем суду не надані.

За таких обставин наданий
позивачем «Реєстр заборгованостей
боржників та купівельна ціна додаток
1Б» за договором факторингу від 28
листопада 2012 року, укладеного між ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
та ТзОВ «Кредитні ініціативи», та
підписаний аналітиком ТзОВ «Кредитні
ініціативи» ОСОБА_5 розрахунок
заборгованості за кредитом у валюті
договору судом до уваги не приймаються,
оскільки відсутні достатні підстави
для визнання їх достовірним.

Згідно із ч.1 ст.1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений законом спосіб), а клієнт
відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Норми ст.ст.511,513,514 ЦК України
передбачають, що зобов'язання не
створює обов'язку для третьої особи. У
випадках, встановлених договором,
зобов'язання може породжувати для
третьої особи права щодо боржника та
(або) кредитора. Правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочини, на
підставі яких виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

При цьому, згідно ч.2 ст.517 ЦК України,
боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Як зазначив в судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2, ні ПАТ «Сведбанк»,
ні ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс», ні ТзОВ «Кредитні ініціативи» не
повідомляли його про зміну кредитора у
зобов’язанні за кредитним договором.

Доказів зворотного позивач суду не
надав. Навпаки, як слідує з вимоги про
дострокове повернення кредиту, в якій
повідомляється про укладення 28
листопада 2012 року договорів
факторингу, та реєстрів відправки
рекомендованої кореспонденції,
доданих позивачем до позову,
повідомлення про заміну кредитора у
зобов’язанні направлялися позивачем
відповідачу лише 14 серпня 2014 року. При
цьому позивачем не надано жодних
доказів, які свідчили про отримання
відповідачем вказаної вимоги чи про
об’єктивні причини її невручення.

За відсутності будь-яких інших доказів,
посилання у згаданій вимозі на те, що
неодноразові звернення з питань
виконання зобов’язань з виплати
кредиту відповідачем були
проігноровані, а питання
реструктуризації не вирішено, суд
визнає голослівними і до уваги не
приймає.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому ОСОБА_6
держави не встановлює обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановленому законом.

Тобто, відповідно до законодавства
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України,
проте водночас обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов’язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов’язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов’язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Право на здійснення операцій в
іноземній валюті, в тому числі і
надання кредитів в іноземній валюті,
передбачено ст.533 ЦК України, Законом
України «Про банки і банківську
діяльність», Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», постановою Національного
банку України № 200 від 30 травня 2007 року
«Про затвердження Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України та внесення змін до
деяких нормативно-правових актів
Національного банку України», а також
іншими нормативними актами, що
регулюють діяльність банків.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контрою» (далі
– Декрет).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти є
грошима в національній або іноземній
валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47
та 49 цього Закону визначені операції
банків із розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик як кредитні операції,
незалежно від виду валюти, яка
використовується. Ці операції
здійснюються на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі генеральної
ліцензії на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 цього ж Декрету.

З огляду на це, уповноважені банки на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5
Декрету, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання та
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то
законодавством не визначено меж
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(затверджено постановою правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028),
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк України видав
йому банківську ліцензію та письмовий
дозвіл здійснювати операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
зазначених операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами ст.5 Декрету є наявність у
банку генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Враховуючи наведене, суд прийшов до
висновку, що при заміні кредитора у
зобов’язанні, яке стосується кредиту в
іноземній валюті, новий кредитор
повинен мати генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій, отриману
у встановленому порядку.

Разом з тим, ТзОВ «Кредитні ініціативи»
не надало суду жодних доказів, які
свідчили б про наявність у позивача
такої ліцензії.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
ТзОВ «Кредитні ініціативи», не маючи
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, взагалі не може бути
новим кредитором у зобов’язаннях, які
виникають за кредитними договорами, що
були укладені в іноземній валюті,
оскільки це суперечить вимогам чинного
законодавства України

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Доказуванню підлягають
ті обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не можу ґрунтуватися на
припущеннях.

Оцінюючи досліджені по
справі докази, суд прийшов до висновку,
що позивачем належними, допустимими та
достатніми доказами не доведено
наявності права вимоги до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 1703/0808/45-032 від 08 серпня 2008
року в сумі 1675900,17 грн.

На підставі ст.ст.512-517,526,527,1054 ЦК
України, керуючись ст.ст.10,11,
60,88,212,214,215,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В позові товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості відмовити за
недоведеністю та безпідставністю
позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляцiйного суду
Рівненської області через Рiвненський
мiський суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі 21
листопада 2014 року.

Суддя: