Справа
№ 495/8076/13-ц
Ухвала

23 вересня 2014 року

м.
Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі: головуючого – одноособово
судді Чебан Н.В.,

при секретарі - Ткаченко О.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про повернення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10 жовтня 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення
боргу.

13.12.2013 року від позивача по справі до
суду надійшла заява про забезпечення
позову, в якій він просив суд: накласти
арешт на все рухоме і нерухоме майно,
яке належить відповідачу ОСОБА_2.

Суд вважає, що вищевказана заява про
забезпечення позову не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачем не надано суду жодного
доказу яке саме майно належить ОСОБА_2,
на яке саме майно, що належить ОСОБА_2
потрібно накласти арешт.

До того ж, згідно відповіді державної
реєстраційної служби від 11.02.2014 року у
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно відсутні відомості щодо
майна ОСОБА_2, а у відповідності до
відповіді управління
Державтоінспекції від 26.02.2014 року, за
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 транспортні засоби
не значаться.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

При вирішенні питання про забезпечення
позову суд повинен оцінювати
обґрунтованість доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням наступних умов:
наявності зв’язку між конкретним
заходом забезпечення позову і
предметом позовної вимоги; імовірності
ускладнення виконання або невиконання
судового рішення у разі невжиття таких
заходів; запобігання порушенню у
зв’язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, які не є учасниками даного
судового розгляду.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.2006 року №9 “Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову” наголошує, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися в тому, що
між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з’ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу позивача та відповідача, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Таким чином, заходи забезпечення
позову мають бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами та
вживатися у разі достатньо
обґрунтованого припущення, що невжиття
таких заходів може у майбутньому
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Враховуючи вищевикладене, а також ту
обставину, що позивачем не доведено на
яке саме майно, що належить відповідачу
необхідно накласти арешт, яким чином не
накладення арешту може зробити
неможливим виконання рішення суду, суд
вважає заявлені вимоги представника
позивача про накладення арешту
необґрунтованими та такими, які не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про повернення боргу –
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 5-денний
строк з дня проголошення ухвали
апеляційної скарги.

Суддя:
Н.В.Чебан