Провадження № 2/344/4158/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської
Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 про визнання за собою права
власності на спадкове майно у порядку
спадкування за законом - 33/100 квартири
АДРЕСА_1, що належала його батькові,
ОСОБА_3, померлому 20.12.2013року.

Позивач подав заяву за змістом якої
заявлені вимоги підтримав з мотивів,
викладених в позовній заяві, просив
позов задовольнити та справу
розглядати без його присутності.

Відповідач подав суду заяву, за змістом
якої позовні вимоги визнав, а справу
просив розглядати без його участі.

Дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
застосовуючи загальні засади
цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність, керуючись конституційним
принципом верховенства права, оцінивши
всебічно, повно та об'єктивно всі
наявні у справі докази окремо та у
сукупності, застосовуючи відповідні
норми матеріального права, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
придбана ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 18.06.1998
(а.с.7).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 30.04.2010 визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 (відповідно до позовних вимог),
при цьому зазначено, що вказана
квартира придбана під час перебування
ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах
з ОСОБА_4, а тому є їх спільною
сумісною власністю (а.с.13).

У вказаній справі 21.10.2011 року винесено
додаткове рішення, згідно до якого
доповнено резолютивну частину рішення
Івано-Франківського міського суду від
30.04.2010, зазначивши, що на момент
постановлення рішення ОСОБА_4 та ОСОБА_3
належало 66/100 частин квартири, а ОСОБА_2
як спадкоємцю після смерті ОСОБА_4
належить 33/100 частки квартири АДРЕСА_1
(а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про народження серії І-НМ №004856 (а.с.10).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво
про смерть серії НОМЕР_1, а.с.11), а ОСОБА_3
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про
смерть серії НОМЕР_2, а.с.6).

Як вбачається з довідки ЖБК
«Прикарпатліс» №05-162 від 21.01.2014, у
спірній квартирі проживали ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с.9).

За ОСОБА_5 на підставі рішень
Івано-Франківського міського суду від
30.04.2010, 21.10.2011 зареєстровано право
власності на 33/100 вказаної квартири
(а.с.14).

Після смерті спадкодавця ОСОБА_3
відкрито спадкову справу, що
підтверджується витягом про
реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволення позову, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених законом та ст.61 цього
Кодексу.

За ст.61 ЦПК України, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справ, не підлягають
доказуванню. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Оскільки сторони в засідання не
з'являлись, клопотань щодо
витребування доказів в розумінні
положень ЦПК не заявляли, то суд
постановляє судове рішення на підставі
тих доказів, що були надані сторонами.

За вимогами ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з витягу про державну
реєстрацію прав від 21.02.2012 (а.с.14) та
технічного паспорту на квартиру
(а.с.15-16), за відповідачем ОСОБА_5 на
підставі рішень Івано-Франківського
міського суду від 30.04.2010, 21.10.2011
зареєстровано право власності на 33/100
вказаної квартири (а.с.14).

Однак суду не надано даних про те, чи
був на час смерті ОСОБА_3 власником
спірної квартири, який розмір частки у
вказаній квартирі йому належав та чи
проведено реєстрацію цього права.

Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі не
охоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом мають
одержують особи, визначені у статтях
1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ст.1258 ЦК України,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців одержує
право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття.

За вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є
сином спадкодавця ОСОБА_3, однак жодних
відомостей про те, що немає інших
спадкоємців першої черги (інших дітей
чи батьків) на спадкування за законом
після смерті ОСОБА_3 суду не надано.

Також суд звертає увагу на те, що згідно
ст.1223 ЦК України спадкування за законом
здійснюється тільки у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі не охоплення
заповітом усієї спадщини.

Доказів про відсутність заповіту та
інших підстав для здійснення
спадкування за законом одноосібно
позивачем як єдиним спадкоємцем першої
черги суду не надано.

Довідка №2581/02-1416 від 22.07.2014 Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори, згідно якої
спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 є
його син ОСОБА_1, на яку посилається
позивач як на підставу вимоги про
визнання за ним права власності на
спадкове майно, суду не надана, а тому
вказані доводи позивача не
підтверджені матеріалами справи.

З огляду на викладене, зважаючи на те,
що суду не надано доказів про
належність спадкодавцю ОСОБА_3
спадкового майна у розмірі 33/100 спірної
квартири та наявність підстав для
спадкування такого майна за законом
одноосібно ОСОБА_1, у задоволенні
позову слід відмовити.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Суд не приймає визнання відповідачем
позову. Так, враховуючи лист № 24-150/0/4-13
від 28.01.2013 Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав», вказано зокрема, що у
разі визнання відповідачем позову суд
ухвалює рішення про задоволення позову
лише у випадках наявності для того
законних підстав. Якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд відмовляє у прийнятті
визнання відповідачем позову і
продовжує розгляд справи (частина
четверта статті 174 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК).

Аналізуючи вищенаведені обставини у їх
сукупності, суд вважає відсутніми
правові підстави для задоволення
позову.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 15, 16, 328, 331, 1216-1218, 1223, 1258-1261 ЦК
України, ст.3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5
про визнання права власності на
спадкове майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала

Суддя

О.Шамотайло