Справа № 266/2343/13-ц
Провадженя№ 2/266/50/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м.
Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя
Донецької області в складі головуючого
судді Пантелєєва Д.Г., при секретарі
Сидоровій Н.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсною угоди купівлі-продажу
автомобіля, визнання права власності -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 про визнання недійсними
довіреності, угоди купівлі-продажу,
визнання права власності на
автомобіль. В обгрунтування позову у
заяві ОСОБА_1 послався на те, що 27 лютого
2009 р. між ним та ОСОБА_2 був укладений
договір позики-застави грошової суми
із строком її повернення до 27 серпня 2009
р. У забезпечення позики та ОСОБА_2
передала у заставу ОСОБА_1 належний їй
автомобіль SUBARU, на який, за зазначеним
договором, накладено заборону його
відчуження та передачу у користування
третім особам. У разі неповернення
позики у встановлений термін до
позивача переходить право власності на
автомобіль. Однак, у порушення умов
договору, ОСОБА_2 передала автомобіль у
користування Березняку, видавши на
його ім'я довіреність від 15 травня 2009 р.,
та яку в наступному рішенням суду від 22
жовтня 2012 р. визнано недійсною. У свою
чергу Березняк 03 червня 2009 р. передав
спірний автомобіль Пономаренкам,
видавши на їх ім'я довіреність. У
подальшому автомобіль був проданий
відповідачці ОСОБА_4 оскільки
автомобіль був відчужений без відома
та згоди позивача, то він просив суд
визнати недійсною з моменту видачі
довіреність від 03 червня 2009 р., визнати
недійсним договір, за яким ОСОБА_4
придбала спірний автомобіль. Також
позивач просив визнати за ним право
власності на автомобіль в порядку
виконання боргових зобов'язань ОСОБА_2
перед ним.

У жовтні 2014 р. за заявою позивача вимоги
в частині визнання недійсною
довіреності залишені без розгляду.
Таким чином суд розглянув по суті
вимоги позивача в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу
автомобіля та визнання на нього права
власності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав, пояснивши, що за
письмовим договором дав у борг ОСОБА_2 65
000 гривень. Та зобов'язалася борг
повертати із відсотками, та відділа у
заставу автомобіль, який мав перейти у
його власність в разі неповернення
боргу. Борг не повернутий, тому просив
позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилася, будучі повідомленою про
дату, час та місце розгляду справи
належним чином. Причин неявки суду не
надала.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, у письмових запереченнях
позов не визнала, просила у позові
відмовити, пояснивши, що вона є
добросовісним набувачем, а від цього
підстав для визнання недійсною угоди,
за якою вона придбала спірний
автомобіль, та визнання за позивачем
права власності на автомобіль, немає.

У зв'язку із викладеним суд розглянув
позов за відсутності осіб, що не
з'явилися, на підставі наявних у справі
доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає, що позов задоволенню не
підлягає на підставі наступних
правових норм та встановлених судом
обставин справи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 215
Цивільного Кодексу України правовими
підставами недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України, а саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; наявність
необхідного обсягу цивільної
дієздатності для особи, яка вчиняє
правочин; вільність та відповідність
волевиявлення учасника правочину його
внутрішній волі; спрямованість
правочину на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей,
а також його нікчемність - недійсність,
встановлена законом.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 27 лютого 2009 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір
позики-застави, згідно якого ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_1 65 000 гривень на
строк до 27.08.2009 р., що підтверджується її
особистим підписом у п. 2.7. договору.
Чоловік позичальниці - ОСОБА_5 у
договорі власноруч застережив, що його
дружина отримала гроші за його згоди на
на загальні потреби. Позика була надана
під заставу автомобіля НОМЕР_1, який
буде знаходитися у заставодавця. Також
договором була передбачена заборона на
відчуження та передачу автомобіля у
користування третіх осіб, а у разі
невиконання зобов'язань за договором
автомобіль, їх виконання здійснюється
шляхом звернення стягнення на предмет
застави, а право власності на нього
переходить до ОСОБА_1, який має право
його продати з метою погашення боргу
(а.с. 3). На час укладання зазначеної
угоди спірний автомобіль належав
ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу (а.с.
106).

Рішенням Приморського йонного суду м.
Маріуполя від 22.10.2012 р. встановлено, що
15.05.2009 р. ОСОБА_2 видала ОСОБА_6 та ОСОБА_7
довіреність на право розпорядження та
користування спірним автомобілем.
Зазначена довіреність визнана судом
недійсною (а.с. 12-13).

В наступному, починаючи з травня 2009 р.
спірний автомобіль був неодноразово
перепроданий іншим особам (а.с. 31, 87-93,
105-107, 111-112, 120-121, 124127-130).

Відповіддю 2 Відділу РЕР м. Маріуполя
при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій
області від 18.05.2013 р. та наданими
Відділом РЕР ДАЇ з обслуговування м.
Лівів та Пустомитівського району
матеріалами підтверджується, що
спірний автомобіль з 10.11.2011 р.
зареєстрований за ОСОБА_3 (а.с. 4, 25-34).

Оскільки правочин може бути визнаний
недійсним тільки з підстав, визначених
законом, то наявність таких підстав має
бути доведеною позивачем в суді.

Аналізуючи надані позивачем ОСОБА_1
докази, суд не вбачає порушень вимог
закону при укладанні оспорюваного
позивачем правочину. Не вбачається
підстав і для того, аби вважати
правочин нікчемним. Тому правових
підстав для визнання недійсним
договору, за яким автомобіль придбала
відповідачка немає.

Суд вважає необгрунтованими також і
вимоги позивача про визнаня за ним
права власності на спірний автомобіль
в порядку виконання боргових
зобов'язань ОСОБА_2, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 330, ч. 1 ст. 388 ЦК
України якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК
України майно не може бути витребуване
у нього. Якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Як зазначено у абз. 4 п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»: «Відповідно до
частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15)
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Як вже зазначалося судом вище, спірний
автомобіль перед тим, як перейти у
власність відповідачки ОСОБА_3
неодноразово перепродавався, тому
вказана відповідачка не знала і не
могла знати про існування перешкод до
вчинення правочину, а від цього є
добросовісним набувачем, а позивач
іншого перед судом не довів. Тому
підстав для витребування в неї
автомобіля немає.

Позовна вимога про визнання права
власності на автомобіль за позивачем
може бути задоволена лише у разі
визнання правочину недійсним та
витребування автомобіля від
теперішнього власника. А підстав для
цього суд не вбачає.

За вказаних обставин у задоволенні
позову за всіма вимогами слід
відмовити.

Оскільки рішення суду ухвалюються не
на користь позивача, а він звільнений
від сплати судового збору, то судовий
збір відноситься на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 12, 203, 215, 330, 388 ЦК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсною угоди
купівлі-продажу автомобіля, визнання
права власності - відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Донецької області через суд першої
інстанції в 10-денний строк з дня його
проголошення, а особою, у відсутність
якої ухвалено рішення - у той самий
строк з дні отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили
після спливу строку подачі апеляційної
скарги. В разі подачі апеляційної
скарги рішення, якщо воно не скасовано,
набуває законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Пантелєєв Д. Г.