Справа № 1316/2522/12
Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський
Провадження № 22-ц/783/180/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Федоришина А.В.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
і ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_1., ОСОБА_6,
представника ОСОБА_7, сільського
голови Звенигородської сільської ради
Пустомитівського району Толопко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_9 -
ОСОБА_7 на рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
31 липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Звенигородської сільської
ради Пустомитівського району
Львівської області, ОСОБА_9, ОСОБА_1,
ОСОБА_10, третіх осіб Пустомитівської
державної нотаріальної контори
Львівської області, Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
про визнання недійсними свідоцтва про
право на спадщину та свідоцтва право
особистої власності на жилий будинок, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2007 року ОСОБА_2 звернулася
в суд з позовом до Звенигородської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, ОСОБА_9,
ОСОБА_1, ОСОБА_10, третіх осіб
Пустомитівської державної
нотаріальної контори Львівської
області, про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину
виданого Звенигородською сільською
радою Пустомитівського району за
заповітом ОСОБА_11 від 23 серпня 1985 року.

В доповненнях до цієї позовної
заяви від 10.04.2012 року ОСОБА_2 просила
залучити в якості третьої особи
Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» окрім визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, яке видане
державним нотаріусом Пустомитівської
державної нотаріальної контори 26
червня 1992 року та зареєстровано в
реєстрі за №2085, визнати недійсним
свідоцтво про право особистої
власності на жилий будинок за АДРЕСА_1,
видане виконавчим комітетом
Звенигродської сільської ради
народних депутатів Пустомитівського
району Львівської області на ім'я
ОСОБА_11 від 28 березня 1992 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що відповідно до договору
дарування від 03.04.1959 року її батько
ОСОБА_12 прийняв в дар від свого батька
ОСОБА_13, домоволодіння в с. Звенигород
Бобрського району Львівської області.
Однак, в 1992 році виконавчий комітет
Звенигородської сільської ради
народних депутатів Пустомитівського
району Львівської області прийняв
рішення про оформлення права власності
на вказаний житловий будинок за
ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Цим же
рішенням виконком доручив Львівському
МБТІ провести реєстрацію будинку.
Після смерті ОСОБА_11 лише 28.03.1992 року
виконавчим комітетом Звенигородської
сільської ради народних депутатів
Пустомитівського району Львівської
області було видано на його ім'я
свідоцтво про право особистої
власності на жилий будинок АДРЕСА_1.

Вказує також на те, що згідно
записів у погосподарських книгах
Звенигородської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, згадане будинковолодіння до
кінця 1995 року було зареєстровано за №
51. У зв'язку з перереєстрацією
господарських книг, лише з початку 1996
року, спірному будинковолодінню було
присвоєно АДРЕСА_1, а згодом буд.АДРЕСА_1
тому оформлення в 1992 році права
власності за ОСОБА_11 на будинок АДРЕСА_1
є фальсифікацією.

З огляду на викладене позивач
вважає незаконним оформлення права
власності на вказаний будинок за
ОСОБА_11 з видачею свідоцтва від 28.03.1992
року та безпідставним видачу
державним нотаріусом Пустомитівської
державної нотаріальної контори 26
червня 1992 року свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на вказаний
будинок після смерті ОСОБА_11 на його
дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_10 ОСОБА_9 та
визнання за ними права власності на цей
будинок, внаслідок чого справжній
власник та його правонаступники були
позбавлені права власності не цей
будинок.

Рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
31 липня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено. Судом постановлено визнати
протиправною та недійсною державну
реєстрацію №9 свідоцтва від 28.03.1992 року
про право особистої власності на жилий
будинок АДРЕСА_1 та визнати
протиправною, недійсною державну
реєстрацію №2085 свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 26.06.1992 року
виданої Пустомитівською державною
нотаріальною конторою Львівської
області та скасувати цю реєстрацію.

Вказане рішення суду оскаржив
представник відповідача ОСОБА_7,
посилаючись на те, що районним судом
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, висновки суду, на
думку апелянта, не відповідають
обставинам справи, а саме рішення
ухвалено з порушення норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що із договору
дарування від 03.04.1995 року, за яким
ОСОБА_13 подарував ОСОБА_12 житловий
будинок в с.Звенигород Бобрівського
району Тернопільської області,
вбачається що він належно не
зареєстрований, оскільки відсутній
номер та дата реєстрації, а отже
відповідно до положень ст.ст. 138, 185 ЦК
УРСР від 1922 року даний договір є не
дійсним. Крім того, стверджує, що
ОСОБА_12 не вступив у володіння і
користування будинком, будучи
обдарованим, відмовився та не прийняв
подароване майно. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволені позову ОСОБА_2
відмовити (а.с. 146-149).

В ході апеляційного розгляду справи,
судом залучено до участі у справі
ОСОБА_6, як правонаступника померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідачів ОСОБА_1., ОСОБА_6,
представника ОСОБА_7 на обґрунтування
апеляційної скарги, представників
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а
також сільського голови Толопко Н.А. в
заперечення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та пред'явлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити з наступних
підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Відповідно до довідки
Звенигородської сільської ради
депутатів трудящихся Бобрського
району Львівської області від 3 квітня
1959 року за №50 ОСОБА_13 на праві
особистої власності належить
домоволодіння в с.Звенигород
Бобрського району Львівської обл., яке
складається з житлового будинку
валькованого, на дві кімнати, одну
кухню і сіни, критого соломою, стайні
валькованої, критої соломою та
колодязя. Господарський двір гр-на
ОСОБА_13 відноситься до
сільськогосподарського двору і він є
останнім членом цього двору. (а.с.123).

Згідно ст.54 ЦК УРСР 1922 року
будинок може бути предметом приватної
власності, і це право захищається
відповідно до ст.59 ЦК УРСР 1922 року.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
03.04.1959 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було
укладено договір дарування,
посвідчений нотаріусом Бобрської
державної нотаріальної контори
Львівської області, ОСОБА_16, та
зареєстровано в сільській раді, про що
зроблено запис в договорі, який
завірено підписом голови сільської
ради, її секретарем та скріплено
відповідною гербовою печаткою
Звенигородської сільською ради (а.с.19).

У відповідності до п.1. цього
договору, ОСОБА_13 подарував, а ОСОБА_12
прийняв в дар належне ОСОБА_13 на праві
власності вказане домоволодіння
вартістю 1990 крб.

Згідно положенням ст.138 ЦК
Української РСР від 16.12.1922 року, в
редакції від 01.07.1954 року, що була чинною
на момент укладення договору
дарування, договір безоплатної уступки
майна (дарування) на суму більше 1000,00
рублів повинен бути, під загрозою
недійсності нотаріально завірений, а
відповідно до ст.185 цього ж Кодексу
потребує наступної реєстрації у
відповідному комунальному відділі,
тобто, в даному випадку, у сільській
раді.

Як вбачається з квитанції про
оплату державної пошліни від 3 квітня
1959 року серії ЕТ№174888 саме обдарований
ОСОБА_12 здійснив таку оплату в розмірі
145 крб. (а.с.122), що свідчить про
реальність цього договору та фактичне
прийняття останнім у власність
подарованого майна.

Таким чином, з врахуванням того,
що договір дарування укладений у
належній формі, нотаріально
посвідчений та зареєстрований в
сільській раді і ніким не оспорено, а
отже є дійсним, внаслідок його
укладення право власності на
домоволодіння в с.Звенигород
Бобрського району Львівської області
перейшло від ОСОБА_13 до ОСОБА_12.

Твердження апелянта про те, що в
договорі не зазначено номер та дата
його реєстрації не спростовують самого
факту такої реєстрації підтвердженого
підписами відповідних посадових осіб
сільської ради, зворотного не доведено,
як і того, що ОСОБА_12 фактично не
прийняв в дар цього будинковолодіння.

Окрім того, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що положення ст.ст.120-123 ЦК УРСР 1963 року
щодо майна, яке стосується колгоспного
двору, та недопустимості його
відчуження без згоди інших членів
цього двору, на час укладення вказаного
договору купівлі-продажу не діяли та не
мали зворотної дії.

На правовідносини, що випливають
із договору дарування від 03.04.1959 року,
поширював свою дію ЦК Української РСР
від 16.12.1922 року, в редакції від 01.07.1954
року, положеннями якого не було
передбачено поділ дворів на робітничі
та колгоспні та умови відчуження
такого майна в залежності від його
приналежності до таких груп.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та
ст.16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15
ЦК України право особи на захист свого
цивільного права виникає у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, позивачка ОСОБА_2
є дочкою та спадкоємцею ОСОБА_12, який
отримав в дар спірне будинковолодіння
та помер в 1993 році, а також ОСОБА_17, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3., що визнається
сторонами у цій справі, а тому
доказуванню не підлягає.

Колегією суддів встановлено, що після
смерті ОСОБА_12 його майно фактично
успадкувала його дружина ОСОБА_17, яка
спільно з ним постійно проживала у
спірній садибі та вступила в
управління спадковим майном. А після
смерті ОСОБА_17 спадщину прийняла
позивач ОСОБА_2

При цьому судовою колегією встановлено
і те, що в 2000 році ОСОБА_17 звернулась до
Звенигородської сільської ради щодо
оформлення на неї права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно копії рішення виконкому
Звенигородської сільської ради №102 від
28 вересня 2000 року, наданої архівним
відділом за №624 від 22.11.2011 р.,
Львівському обласному державному
комунальному бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
було доручено оформити право власності
ОСОБА_17 саме на буд.АДРЕСА_1.

Копії цього ж рішення, які були надані в
ході розгляду справи стороною
відповідачів, без підтвердження
джерела походження, де вказаний
будинок зазначено під.АДРЕСА_1 а, де
буква "а" очевидно дописана від руки в
друкованому тексті, без посвідчення
такої дописки, не може бути визнано
належним і допустимим доказом, в
розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України.

Таким чином, питання щодо права
власності ОСОБА_12, а згодом і ОСОБА_17 на
будинок.АДРЕСА_1, в супереч твердженням
апелянта, безпосередньо стосуються
прав і законних інтересів ОСОБА_2, як
спадкоємця після смерті своїх батьків.

За ствердженням ОСОБА_18, про факт
оформлення права власності на спірний
будинок на ОСОБА_11, а не на її батька, а
згодом переоформлення у власність
відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_1. та ОСОБА_10
їй стало відомо лише в 2005 році, що
відповідачами не спростовано, як і не
доведено того, що позивач про дані
обставини повинна була і могла
дізнатись раніше, а тому остання,
звернувшись з даним позовом в липні 2007
року не пропустила строку звернення до
суду щодо захисту своїх прав, як про це
стверджує апелянт.

З матеріалів справи також
вбачається, що ОСОБА_11 є сином ОСОБА_13
та рідним братом ОСОБА_12, 23.08.1985 р. склав
заповіт, відповідно до якого заповів
все своє майно, де б воно не було із чого
б воно не складалось, все те що буде
йому належне на день смерті, своїм
синам: ОСОБА_5, ОСОБА_19, ОСОБА_10 та ОСОБА_9
(а.с.86).

Згідно копії свідоцтва про смерть
ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.83).

Рішення щодо оформлення права
власності на житловий будинок в
с.Звенигород Пустомитівського району
Львівської області за померлим ОСОБА_11
було прийнято виконавчим комітетом
Звенигородської сільської ради
народних депутатів 18 березня 1992 року
(а.с.22).

28 березня 1992 року
Звенигородською сільською радою
народних депутатів Пустомитівського
району Львівської області було видано
свідоцтво про право особистої
власності на жилий будинок АДРЕСА_1, на
ім'я померлого ОСОБА_11 Це свідоцтво
було зареєстровано у Львівському МБТІ
28.03.1992 року.

Як вбачається із свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
26.06.1992 року виданого Пустомитівською
державною нотаріальною конторою
Львівської області, зареєстрованого за
№ 2085 ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 прийняли
спадщину після смерті ОСОБА_11, а саме
жилий будинок АДРЕСА_1, належний
померлому на підставі свідоцтва про
право особистої власності від 28.03.1992
року.

У відповідності до ст. 9 ЦК
Української РСР, 1963 року, котрий був
чинний на момент видачі свідоцтва про
право особистої власності на жилий
будинок, здатність мати цивільні права
і обов'язки (цивільна правоздатність)
визнається в однаковій мірі за всіма
громадянами Української РСР та інших
союзних республік. Правоздатність
громадянина виникає в момент його
народження і припиняється з смертю.

Таким чином, станом на 28.03.1992 року,
цивільна правоздатність ОСОБА_11 , у
зв'язку із його смертю була припинена і
він не міг набути права власності на
жодне майно, в тому числі і на спірний
будинок в зазначений спосіб.

Окрім того, як вбачається з
погосподарських книг Звенигородської
сільської ради станом на 1991-1995 роки під
АДРЕСА_1 числиться будинок за іншими
власниками.

А будинок, де членами
господарства числяться, ОСОБА_5, ОСОБА_9
та ОСОБА_10 по 1/3 частці значиться під
АДРЕСА_2.

Відповідно до погосподарської
книги Звенигородської сільської ради
станом на 2001-2005 роки вказане
домогосподарство, де членами
господарства зазначені, ОСОБА_5, ОСОБА_9
та ОСОБА_10, числиться під АДРЕСА_1.

Дані обставини додатково
підтверджують безпідставність
оформлення в 1992 році права власності
на будинок під АДРЕСА_1 саме на ОСОБА_11 а
згодом на, в порядку успадкування на
ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_10

Посилання відповідачів на низку
документів на підтвердження того, що
колишній власник ОСОБА_13 віддарував
належне йому будинковолодіння в
с.Звенигород Бобрського району
Львівської обл. ще в 1931 році не
заслуговують на увагу, оскільки надані
докази не можна визнати допустимими в
розумінні ст.59 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції,
виходячи із сукупності досліджених ним
доказів, норм права, що регулюють
спірні правовідносини, встановлених
обставин справи, дійшов вірного
висновку щодо обґрунтованості та
доведеності позовних вимог ОСОБА_2, а
тому оскаржуване рішення не підлягає
скасуванню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 304, п.1 ч.1ст.307, ч.1ст.309, ст.313, п.1ч.1 ст.314,
ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 31 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
цим рішенням законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Федоришин А.В.