Провадження № 2/127/5737/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19.11.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді Сичук
М. М.,

при секретарі Ліщишині О.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійні вимоги на предмет спору,
служби у справах дітей Виконавчого
комітету Вінницької міської ради,
ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд із позовом до
відповідачів про усунення перешкод в
користуванні власністю, в якому
просить усунути перешкоди в
користуванні власністю шляхом
виселення відповідачів з будинку без
надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог позивач
ОСОБА_1 вказала, що їй на праві
приватної власності належить ? частина
житлового будинку АДРЕСА_1. Фактично її
помешкання є ізольованою квартирою з
окремим входом. Факт належності їй
квартири стверджується договором
дарування від 14.12.1988 року, укладеним з
її дідом ОСОБА_7, та свідоцтвом про
право на спадщину за заповітом від
15.11.1995 року. Заповіт на ім»я ОСОБА_1 було
також складено ОСОБА_7 З даного часу
позивач ОСОБА_1 є єдиним власником
вищевказаного житла. На час смерті діда
позивача ОСОБА_7, разом із ОСОБА_1 в
даному приміщенні проживав її брат
ОСОБА_4, одружений із ОСОБА_2 Під час
шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3, 1984
р.н., та ОСОБА_4, 1991 р.н. У ОСОБА_3 в 2007 році
народився син ОСОБА_5 Дані особи були
зареєстровані як такі, що проживають у
належний позивачу ? частині житлового
будинку без її дозволу. Однак вони не
були внесені в домову книгу. Крім того,
з 2001 року брат позивача ОСОБА_4 не
проживає за даною адресою, оскільки в
2001 році припинив шлюбні відносини з
ОСОБА_2 В свою чергу, ОСОБА_2 належить
житловий будинок в с. Сутиски,
Тиврівський район, Вінницька область,
проте вона із сім»єю до вказаного
будинку переїжджати не бажає.

Проживання відповідачів у даному
будинку порушує право позивача на
володіння, користування та
розпорядження майном, а тому остання
змушена звернутись із даним позовом до
суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали
заявлені вимоги та просили суд їх
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, також в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
ОСОБА_4, представник відповідачів
ОСОБА_9 заперечили проти позову з тих
підстав, що відповідач ОСОБА_2 проживає
у вказаному приміщенні понад 31 рік, та
вона як член сім»ї колишнього власника
житла ОСОБА_7 та теперішні її члени
сім»ї, набули прав членів сім»ї
власника житлового будинку (квартири)
в розімінні ст. 156 ЖК України, так як по
даний час сплачують комунальні платежі
за свою частину будинку, утримують
житло, та вели спільне господарство з
покійним власником, про що надали суду
письмові заперечення.

Представник третьої особи в судовому
засіданні при вирішенні спору
поклалась на думку суду. Пояснила, що
необхідно врахувати права дитини,
однак зазначила, що права дитини не
порушуються, оскільки у відповідачів
відсутні майнові права на даний
будинок.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому
засіданні при розгляді справи
поклалась на розсуд суду. При цьому
пояснила, що між нею та позивачем
ОСОБА_1 склався відповдіний порядок
користування будинком. В належній
ОСОБА_1 частині будинку проживають
позивач та відповідачі.

Вислухавши осіб, які беруть участь в
справі, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем
мешкання фізичної особи є житловий
будинок, квартира чи інше приміщення
гідне для мешкання в населеному пункті,
в якому особа мешкає постійно або
тимчасово.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до "Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод", до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 р. відповідно до ЗУ "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод" від
17.07.1997 р., закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися та
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Так, судом встановлено, що відповідно
до договору дарування 14.12.1988 року
ОСОБА_7 подарував ОСОБА_10 17/100 частин
жилого будинку в м. Вінниці по першому
проїзду Київському під №4 на земельній
ділянці 938 кв.м. (а.с. 3-4)

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 15.11.1995 року ОСОБА_7
заповів ОСОБА_1 33/100 частини жилого
будинку з відповідною часткою
господарських будівель, що знаходиться
в м. Вінниці по проїзду Київському
номер 4 (а.с. 5).

Отже, на даний час ОСОБА_1 є власником ?
частини спірного житлового будинку.
Проте з матеріалів справи вбачається,
що за життя ОСОБА_7 як власник спірного
будинку, дозволив у ньому проживати
своєму онукові ОСОБА_4 разом із сім»єю,
дана обставина було підтверджена
поясненнями сторін.

Із довідки голови вуличного комітету
ОСОБА_11 від 11.11.2014 року вбачається, що
дійсно ОСОБА_12 вселилась у спірний
житловий будинок сумісно із колишнім
чоловіком ОСОБА_4, онуком ОСОБА_7, як
член сім»ї. Спільно проживали з ОСОБА_7
в одному помешканні до 1989 року, вели з
ним домашнє господарство, мали
спільний побут. Під час шлюбу у ОСОБА_4
народились діти: донька ОСОБА_3, 1984 р.н.,
син ОСОБА_4, 1991 р.н. У ОСОБА_3 в 2007 році
народився син ОСОБА_5, які по даний час
проживають у цьому будинку.

Так, із записів домової книги по
АДРЕСА_1 вбачається: 1983 року була
прописана ОСОБА_2, 1988 року була
прописана ОСОБА_10, 1989 року - ОСОБА_13
Тобто ще за життя бувшого власника
ОСОБА_7

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Тобто ОСОБА_7, будучи власником
спірного будинку мав право як власник
прописати та дозволити проживати у
ньому сім»ї свого онука ОСОБА_4, який, в
свою чергу, з 2001 року не проживає у
спірному приміщенні, так як розірвав
шлюб із ОСОБА_14

У правовій позиції, висловленій ВСУ під
час розгляду справи № 6-158цс14 від 05.11.2014
року, зроблено висновок про те, що право
членів сім'ї власника будинку
користуватись цим жилим приміщенням
може виникнути та існувати лише за
наявності права власності на будинок в
особи, членами сім'ї якого вони є; із
припиненням права власності особи
втрачається й право користування жилим
приміщенням у членів його сім'ї.

Натомість теперішній власник жила
ОСОБА_1 має право володіння та
розпорядження своєю власністю на
власний розсуд, дане право
охороняється Законом. Відповідачі в
даному випадку не є членами її сім»ї.

Судом встановлено, що в належній ОСОБА_1
? частині житлового будинку АДРЕСА_1
проживає вона разом зі своєю сім»єю:
чоловіком ОСОБА_13, сином ОСОБА_15,
донькою ОСОБА_16, згідно довідки КК
«Київський» від 31.07.2014 року № 516. Також в
цій же частині будинку проживає сім»я
відповідача: донька ОСОБА_3, онук
ОСОБА_5, син ОСОБА_4, відповідно до
довідки КК «Київський» від 18.09.2014 року
№640. При цьому дана ? частина житлового
будинку між сторонами поділена навпіл,
в кожного свій окремий вхід, кожен
окремо сплачує комунальні платежі
нараховані на його частину помешкання.

Також судом було встановлено, оскільки
сторонами не оспорювалось, що у
власності відповідачки ОСОБА_2
перебуває житловий будинок,
розташований в с. Сутиски, Тиврівського
району, в якому остання не бажає
проживати.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ст. 160 ЖК України члени
сім"ї наймача, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов"язки, що випливають з договору
найму.

Як встановлено у п. 1 ч. 1 ст. 161 ЖК України
наймач вправі вселити в займане ним
жиле приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
особистої власності, свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб за
письмовою згодою власника будинку
(квартири) і всіх членів сім"ї, які
проживають з наймачем. Згідно ч. 2 даної
статті особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім"ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім"ї права користування приміщенням,
якщо при їх вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім"ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням.

В даному випадку відповідачі не є
членами сім»ї наймача ОСОБА_1, та судом
не встановлено підстав для визнання їх
такими, так як в даному випадку сторони
не є навіть близькими родичами один
одному.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Так як зазначено вище, сторони не
пов»язані спільним побутом, мають
кожен окремий вхід до житлового
приміщення.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
приміщення або обмежений у праві
користуватися ним інакше як з підстав і
у порядку, передбачених
законодавством.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач є власником частини
будинковолодіння, відповідачі не були
та не є членами сім'ї позивача, та на
підставі зазначеного суд приходить до
висновку про можливість усунення
ОСОБА_1 перешкод у користуванні ?
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
шляхом виселення без надання іншого
житла ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
із вказаного житлового приміщення.

У зв»язку із тим, що позивач не
наполягала на стягненні судових
витрат, суд вважає за можливе залишити
їх за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до "Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод", ст. ст. 29, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК
України, ст. 3 Сімейного Кодексу
України, ст.ст. 9, 64, 109, 116, 150, 156, 160, 161 ЖК
України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у праві
користування та розпорядження майном -
? частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та
виселити ОСОБА_2, 1960 р.н., ОСОБА_3, 1984 р.н.,
ОСОБА_4 1991 р.н., ОСОБА_5, 2007 р.н., із
займаного приміщення без надання
іншого житла.

Понесені позивачем витрати по
сплаті судового збору залишити за
ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Вінницької області
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя