22-ц/775/1659/2014(м)
Головуючий у І-й інстанції Дзюба М.В.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області
в складі:

Головуючого -
Ткаченко Т.Б.,

Суддів -
Мальцевої Є.Є., Баркова В.М.,

При секретарі -
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
на стороні відповідача без самостійних
вимог: приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання договорів дарування квартир
недійсними за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Приморського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 20 жовтня 2014
року,

В с т а н о
в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, в
якому просив визнати недійсними три
договори дарування квартир від 08
червня 2011 року, укладені між ним, як
дарувальником і ОСОБА_2, як обдарованою,
а саме: договір дарування квартири
АДРЕСА_3, договір дарування квартири
АДРЕСА_1 та договір дарування квартири
АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову посилався на те,
що після розірвання шлюбу з
відповідачкою між ними була досягнута
усна домовленість про те, що він в
рахунок аліментів на двох дітей
передасть відповідачці право
власності на три квартири. Спірні
договори він підписав не ознайомившись
з їх змістом, документ, що посвідчує
його особу, нотаріусу не надавав.
Посвідчуючи всі три договори
дарування, нотаріус не встановила
дійсні наміри сторін, не перевірила
сімейний стан сторін та внесла в текст
договорів недостовірну інформацію про
те, що майно подаровано дружині, хоча на
той час шлюб між ними було розірвано на
підставі рішення суду. Зазначені
порушення призвели до того, що угоди не
були направлені на реальне настання
намірів кожного з учасників угоди та
правових наслідків, його волевиявлення
не відповідає його внутрішній волі в
момент укладання угоди, а зміст угод
суперечать актам цивільного
законодавства.

Рішенням Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 жовтня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсними договору від 08 червня 2011
року, р/р № 1160 дарування квартири
АДРЕСА_3; договору від 08 червня 2011 року,
р-р № 1162, дарування квартири АДРЕСА_1;
договору від 08 червня 2011 року, р-р № 1161,
дарування квартири АДРЕСА_2, укладені
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчених
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, позивач просить
рішення суду скасувати, і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його позов.

Зокрема зазначає, що суд не дав оцінки
тим обставинам, що шлюб між сторонами
на час укладання угод було розірвано, а
нотаріус вважала,що сторони знаходься
в шлюбі і майно належить сторонам на
праві спільної сумісної власності та
помилкового керувалась п.44 Інструкції
«Про порядок здійснення нотаріальних
дій нотаріусами України».

При посвідченні угод нотаріус не
витребувала другий лист витягу з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян про шлюб, на якому
знаходилась інформація про розірвання
шлюбу, незважаючи на те, що на першому
аркуші зазначено, що витяг складається
з двох аркушів.

Нотаріус не встановила дійсні наміри
кожної із сторін, оскільки на час
укладання угод шлюб між сторонами було
розірвано і дві квартири із трьох
(АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3) належали позивачу
особисто, тому метою з його сторони
було не тільки дарування майна, а і
передача квартир в рахунок аліментів
на користь двох синів.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності відповідачки та її
представника, третьої особи, які
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду справи.
Представник відповідачки звернувся з
заявою про розгляд справи без їх
участі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_1 та його
представника - ОСОБА_4, які підтримали
апеляційну скаргу, просили рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ОСОБА_1 в
повному обсязі, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
доводи позивача та його представника
про те, що нотаріус, посвідчуючи 08.06.2011
року три договори дарування квартир, не
перевірив цивільну дієздатність
сторін та не встановив дійсні наміри
сторін, являються безпідставними, не
обґрунтованими та не підтверджені
доказами. Будь-яких перешкод для
ознайомлення позивача з текстами
договорів не існувало і доказів щодо
підписання договорів без ознайомлення
зі змістом договорів, позивачем не
надано. Посилання позивача на
порушення положень Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України та не
застосування п.178 цієї Інструкції
являються безпідставними з огляду на
те, що вказаним пунктом врегульовано
право укладання між подружжям, а також
особами, шлюб між якими було розірвано,
дорогому про припинення права на
утримання взамін набуття права
власності на житловий будинок,
квартиру чи інше нерухоме майно або
одержання одноразової грошової
виплати.

Зазначення в тексті кожного з
договорів зауваження «подаровано
дружині», що не відповідало дійсності,
та того, що нотаріус не перевірив
сімейний стан сторін на момент
укладання договору, не підпадає під дію
ст.ст.203, 215 ЦК України, на підставі яких
одностороння угода має бути визнана
недійсною.

З урахуванням наведеного суд дійшов
висновку про те, що з огляду на умови
чинності правочину, встановлені ст.203
ЦК України, зміст укладеного між
позивачем та відповідачкою правочину
(трьох договорів дарування) не
суперечать цивільному законодавству
та моральним принципам суспільства,
укладений особами, які мають повний
обсяг дієздатності, волевиявлення
сторін відповідає їх внутрішній волі і
доказів на підтвердження того, що мало
місце насильство, погроза, обман тощо
суду не надано, форма договору
дарування дотримана та він спрямований
на настання правових наслідків, що ним
обумовлені. І підстав для задоволення
позовних вимог в межах приведеного
позивачем обґрунтування не має.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки він відповідає
обставинам справи, наданим доказам і
нормам матеріального права.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрійшій волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачка і
відповідач в момент укладання
оскаржуваних договорів дарування мали
повну цивільну дієздатність, їх особу
було встановлено на підставі
особистих паспортів, нотаріусу
попередньо були надані всі необхідні
для укладання угоди документи, в тому
числі правовстановлюючі на
відчужуване майно. Текст кожного з
трьох договорів дарування є
розбірливим, зрозумілим, доступним для
сприйняття будь-якою особою. До того ж,
обидві сторони мають освіту, можуть
читати на писати, особисто
ознайомились із текстами договорів, що
підтверджується власноруч виконаними
кожним з них підписами на кожному з
екземплярів договорів дарування. При
цьому застережень чи зауважень до
текстів договорів вони не мали, а
дарувальник (позивач ОСОБА_1.) додатково
на тексті договору своїм підписом
підтвердив, що договір дарування ним
прочитаний , його суть йому зрозуміла,
зміст цього договору, права та
відповідальність і наслідки цієї угоди
йому нотаріусом роз'яснені, а також
підтвердив дійсність намірів
укладання такого договору дарування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати у майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового чи
немайнового характеру, не є договором
дарування.

Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, 08
червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено три договори дарування
квартир: - р-р № 1160 дарування квартири
АДРЕСА_3; - р-р № 1162 дарування квартири
АДРЕСА_1; - р-р № 1161 дарування квартири
АДРЕСА_2, які були посвідчені приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.52-54).

За умовами укладених договорів (пунти
1,6,9), дарувальник ОСОБА_1, розуміючи
значення своїх дій та діючи
добровільно, подарував, а обдарована
сторона - ОСОБА_2 прийняла у дар три
вищезазначені квартири. Обидві сторони
своїми підписами підтвердили, що
договір дарування не носить характеру
мнимої чи удаваної угоди, договір
вчиняється за відсутності впливу
тяжкої обставини та обставин, що
спонукають вчинити даний договір на
вкрай невигідних умовах; у сторін
відсутні будь-які заперечення щодо
кожної з умов договору, вони однаково
розуміють значення договору, умови та
правові наслідки для кожної з сторін.
До того ж, кожний з оскаржуваних
договорів дарування в кінці тексту
містить підтвердження того, що
дарувальник ОСОБА_1 з текстом договору
ознайомлений, його суть йому зрозуміла,
він підтверджує, що йому нотаріусом
роз'яснені зміст договору дарування,
права, відповідальність, наслідки
угоди, добровільність його дій,
розуміння їм значення своїх дій та
відсутність помилки у відношенні
угоди, а також підтверджує дійсність
намірів її укладання і відповідність
такої угоди його волі.

Стаття 10 ЦПК України
передбачає, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як роз'яснено в п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18 грудня 2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення , визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції
повно всебічно і об'єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, поясненням сторін та
наданим доказам дав належну оцінку,
правильно застосував матеріальний
закон і дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання договорів
дарування недійними.

Позивачем та його представником
не надано належних і допустимих
доказів, які б свідчили про те, що при
укладенні спірних договорів позивач
неправильно сприймав суб'єкт чи інші
умови договору, які б могли вплинути на
його волевиявлення.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що сторони не мали цивільної
правоздатності для підписання спірних
договорів, а нотаріус дані обставини не
виявив і посвідчив договори, які не
відповідають закону являються
безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

Відповідно до положень ст.25,26
ЦК України здатність мати цивільні
права та обов'язки (цивільну
правоздатність) мають усі фізичні
особи, яка виникає у момент народження
особи та припиняється у момент її
смерті.

Цивільні права та обов'язки
виникають із дій особи, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, крім іншого є договори та
інші правочини (ст.11 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1
в момент укладання угод здійснював
свої цивільні права вільно, на свій
розсуд.

Доказів того, що спірні
договори він уклав під впливом
насильства зі сторони родини
відповідачки матеріали справи не
містять, а крім того, позов з цих
підстав ним не заявлявся.

Погодитися з доводами апеляційної
скарги щодо не встановлення нотаріусом
дійсних намірів кожної із сторін, що
він мав намір передати квартири двом
дітям, а підписав договори дарування
квартир, не ознайомившись з їх текстом,
неможна. Дані доводи спростовуються
самими текстами трьох договорів
дарування, з яких вбачається, що
обдарованою стороною є відповідачка.

В кінці тексту договорів міститься
підтвердження того, що дарувальник
ОСОБА_1 з текстом договору
ознайомлений, його суть йому зрозуміла,
він підтверджує, що йому нотаріусом
роз'яснені зміст договору дарування,
права, відповідальність, наслідки
угоди, добровільність його дій,
розуміння їм значення своїх дій та
відсутність помилки у відношенні
угоди, а також підтверджує дійсність
намірів її укладання і відповідність
такої угоди його волі.

Зазначені підтвердження підписані
ОСОБА_1 без будь-яких зауважень.

Висновок суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ґрунтується на
положеннях ст.ст.203, 215 та ст.717 ЦК
України, що відповідає вимогам закону.

Посилання в апеляційні скарзі
на порушення норм законодавства, які
регулюють дії нотаріуса, в тому числі і
зазначення в п.4 оскаржуваних
договорів про те, що квартири
«подаровано дружині», а не колишній
дружині, як на підставу для визнання
цих договорів недійсними, являються
безпідставними та не ґрунтуються на
вищезазначених та застосованих судом
першої інстанції нормах ЦК України.
Крім того, доводи апеляційної скарги в
цій частині не впливають на виникнення
та юридичних наслідків в момент і
після підписання угод.

Як пояснив позивач в
апеляційному суді, як на час придбання
квартири АДРЕСА_3, він в шлюбі не
знаходився, квартира АДРЕСА_1 перейшла
у його власність під час знаходження в
шлюбі з відповідачкою. На час укладання
спірних договорів дарування він також
в шлюбі з будь-якою іншою особою не
знаходився.

Безпідставні та не
підтверджені доказами і доводи
апелянта в тій частині, що нотаріус не
перевірив його особу, оскільки він не
надавав свій паспорт, і при посвідченні
договорів були використані копії його
паспорту.

Особисту присутність при
укладенні, підписанні та посвідченні
спірних угод, позивач не заперечував.
Матеріали нотаріальної справи містять
копії паспортів сторін, які, відповідно
до наданих третьою особою письмових
пояснень, зроблені нею з паспортів
дарувальника та обдарованої.

Матеріали нотаріальних справ
містять правовстановлюючі документи
на квартири, які були предметами
договорів дарування, витяги про
реєстрацію в Державному реєстрі
правочинів, витяги з реєстру прав
власності на нерухоме майно, копії
паспортів сторін, витяги з Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян про шлюб щодо підтвердження
дошлюбного прізвища, витяги з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, витяги з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна про
податкові застави, інформаційні
довідки з Єдиного реєстру спеціальних
бланків нотаріальних документів
(а.с.14-44).

В апеляційній скарзі позивачем
не наведено доводів та фактів, які б не
були предметом дослідження суду першої
інстанції, або б вплинули на
правильність його висновків та
належали б до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
прийняття апеляційним судом рішення
щодо скасування або зміни
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів вважає, що
рішення суду відповідає вимогам
ст.ст.10,57-60, 212 - 213 ЦПК України, ст.203,717 -719
ЦК України і підстав для визнання
договорів дарування квартир, укладених
між сторонами 08 червня 2011 року та
посвідчених приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстром № 1160, № 1161, № 1162, недійсними,
не має.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів,

У х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Т.Б.Ткаченко

Судді
Є.Є.Мальцева

В.М.Барков