печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року Печерський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Вовк С.В.,

при секретарі - Грицюк Н. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсними довіреності,
договору купівлі-продажу та
витребування майна з чужого
незаконного володіння та за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та витребування майна,
-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, в якому просить встановити факт
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, з травня 2000
року по грудень 2006 року; визнати
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1;
визнати недійсним Договір
купівлі-продажу житлового будинку від
25 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_6, правонаступником якої є
ОСОБА_3, у зв'язку зі смертю ОСОБА_6;
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1; визнати земельну
ділянку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, об'єктом права сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнати
недійсним Договір купівлі-продажу
земельної ділянки від 25 грудня 2009 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
правонаступником якої є ОСОБА_3;
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 земельну ділянку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_1

03 жовтня 2013 року рішенням Печерського
районного суду м. Києва, позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання будинку об'єктом права
спільної сумісної власності, визнання
недійсним договору, витребування
майна, задоволено. Цим рішенням суду
встановлено факт проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, з травня 2000 року по грудень 2006
року; визнано житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано
недійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку від 25 грудня 2009 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
правонаступником якої є ОСОБА_3;
витребувано з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_1; визнано земельну
ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер
НОМЕР_5), об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1;
визнано недійсним Договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
25 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_6, правонаступником якої є
ОСОБА_3; витребувано з чужого
незаконного володіння ОСОБА_4 земельну
ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер
НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1

05 лютого 2014 року рішенням Апеляційного
суду міста Києва, апеляційну скаргу
ОСОБА_3, задоволено частково. Рішення
Печерського районного суду м. Києва від
03 жовтня 2013 року змінено в частині
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про встановлення факту проживання
однією сім'єю.Цим рішенням суду
встановлено факт проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 1 січня 2004 року по грудень 2006
року. В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

11 червня 2014 року Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено частково. Рішення
Печерського районного суду м. Києва від
3 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду міста Києва від 05
лютого 2014 року, скасовано, справу
передано на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Печерського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, в
якому також просить визнати недійсною
довіреність, видану ОСОБА_2, 9 липня 2007
року посвідчену приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Маковецькою О.П., за реєстровим
№2240.

15 серпня 2014 року, ухвалою Печерського
районного суду м. Києва, відкрито
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
договору купівлі-продажу та
витребування майна, та об'єднано в одне
провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
недійсною довіреність, видану ОСОБА_2, 9
липня 2007 року посвідчену приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Маковецькою О.П.,
за реєстровим №2240.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач свої позовні вимоги
обґрунтувала тим, що 25 грудня 2009 року
між ОСОБА_9, який діяв в інтересах та від
імені відповідача ОСОБА_2, на підставі
довіреності, посвідченої 09 серпня 2007
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Маковецькою О.П., за реєстровим №2240 та
відповідачем ОСОБА_6 були укладені
договори купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки, що
знаходяться по АДРЕСА_1. Позивач також
посилається на те, що під час вказаного
періоду вона проживала з відповідачем
ОСОБА_2 однією сім'єю у житловому
будинку за адресою: АДРЕСА_1, вели
спільне господарство, мали обов'язки
дружини та чоловіка, спільно
піклувалися про сімейний побут,
спільно дбали про матеріальне
забезпечення сім'ї та їх спільну
дитину, здійснювали реконструкцію
будинку в якому проживали. За період
спільного проживання разом з
відповідачем ОСОБА_2, набували у
власність рухоме та нерухоме майно, яке
вважає спільною сумісною власністю.

Також позивач зазначила, що 25 грудня 2001
року між ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_2
укладено Договір дарування, за яким
ОСОБА_10 подарував, а відповідач ОСОБА_2
прийняв у дар домоволодіння, житловою
площею 80,50 кв.м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, позивач вказала, що 11 січня
2002 року між ОСОБА_10 та відповідачем
ОСОБА_2 укладено Договір дарування, за
яким ОСОБА_10 подарував, а відповідач
ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку,
площею 0,0965 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Після набуття
відповідачем ОСОБА_2 у власність
житлового будинку та земельної
ділянки, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 і відповідач
ОСОБА_2 заселились до вказаного
житлового будинку та проживали разом
однією сім'єю без реєстрації
шлюбу.ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2
народилась дитина, тому з метою
забезпечення більш комфортних умов
проживання було прийняте рішення про
реконструкцію вказаного спірного
житлового будинку, його перебудови для
створення нових житлових площ. Як
вказує позивач ОСОБА_1, вона разом з
відповідачем ОСОБА_2, за спільні
грошові кошти та спільними зусиллями,
створили нову річ, тобто новий об'єкт
нерухомості, який був введений в
експлуатацію 14 вересня 2004 року.
Внаслідок чого, позивач ОСОБА_1 стала
співвласником домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, з відповідачем
ОСОБА_2, та останній не мав права
відчужувати об'єкт нерухомості, який
перебував у спільній сумісній
власності подружжя без згоди дружини -
позивача ОСОБА_1

Крім того, позивач зазначає, що
внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 були
порушені її інтереси та законні права,
оскільки відповідач ОСОБА_2 відчужив
спірний житловий будинок ОСОБА_6 за
договорами купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки від 25
грудня 2009 року, а та в свою чергу цей
будинок відчужила ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 1 квітня 2010 року. В
подальшому, ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 7 жовтня 2010 року
відчужено спірний будинок та земельну
ділянку ОСОБА_11, а той відчужив спірний
житловий будинок за договором
купівлі-продажу від 15 лютого 2010 року
ОСОБА_4, а отже останнім набувачем за
спірним договором купівлі-продажу став
ОСОБА_4 Позивач зазначала, що зважаючи
на те, що нерухоме майно вибуло з її
володіння поза її волею шляхом
протиправного відчуження майна іншим
співвласником без отримання згоди на
це, а тому необхідно витребувати
спірний житловий будинок та земельну
ділянку від недобросовісного набувача
ОСОБА_4

Також, позивач посилалась на те, що
оскільки спірні житловий будинок та
земельна ділянка були спільною
сумісною власністю подружжя,
відповідач ОСОБА_2 був позбавлений
права наділяти повноваженнями ОСОБА_9,
на підставі довіреності від 09 серпня 2007
року, посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Маковецькою О.П. за реєстровим
№2240, на продаж будь-яких об'єктів
нерухомості, які належали відповідачу
ОСОБА_2 (земельні ділянки, житлові
будинки, об'єкти незавершеного
будівництва, тощо), у тому числі на
спірні житловий будинок та земельну
ділянку.

Крім того, позивач ОСОБА_1 послалась на
порушення Закону України «Про охорону
дитинства» допущені внаслідок
укладення між відповідачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_6 договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, оскільки на момент
відчуження в спірному житловому
будинку була зареєстрована
неповнолітня дитина ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1,

У ході судового розгляду були отримані
дані, які містяться у витягу з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян щодо актового запису
про смерть (том ІІ, а. с. 125) про те, що
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Тому, у
відповідності до ст. 37 ЦПК України, за
клопотанням представника позивача
ОСОБА_1, до участі в розгляді справи в
якості правонаступника залучено
відповідача ОСОБА_3

У судовому засіданні представник
ОСОБА_13, діючи від імені та в інтересах
позивача ОСОБА_1, позовні вимоги
підтримав, посилаючись на обставини
викладені в позові, та просив позов
задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_14, діючи від імені та в інтересах
відповідача ОСОБА_3 заперечував проти
позову, посилаючись на не доведення, у
відповідності до ст. 60 ЦПК України,
позивачем ОСОБА_1 обставин як на
підстави своїх вимог, та не
підтвердження фактичних даних
будь-якими доказами, які б суд міг взяти
до уваги як належні, допустимі та
достовірні, та просив суд відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1 в повному
обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове
засідання на розгляд справи повторно
не з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача ОСОБА_13, представника
відповідача ОСОБА_14, допитавши свідків
ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17, дослідивши
матеріали справи, прийшов до наступних
висновків.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони а
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Одночасно з вимогами ст. 60 ЦПК України,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своїй Ухвалі від 11 червня 2014
року у судовій справі №6-10098св14, серед
іншого зазначив, що при встановленні
факту проживання позивача з
відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації
шлюбу за період з 2000 року до 2006 року
суду першої інстанції необхідно
перевірити чи перебували сторони у
інших зареєстрованих шлюбах за цей час,
чи були пов'язані за цей період
спільним побутом, оскільки таких даних
матеріали справи не містять. Визнаючи
за позивачем право власності на
домоволодіння, суду першої інстанції
необхідно з'ясувати належним чином чи
істотно збільшилось домоволодіння з
надвірними спорудами у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат, за рахунок яких
затрат, коли саме ці затрати були
понесені, чи були вказані збільшення
площі будинку та поліпшення його умов
здійснені в момент перебування
позивача у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачем ОСОБА_2,
оскільки на момент придбання спірного
домоволодіння вартість останнього
складала 45202 грн., в той час як на момент
відчуження відповідачем ОСОБА_2
будинку його вартість становила 442953
грн., з'ясувавши при цьому внаслідок
чого вартість спірного домоволодіння
збільшилась істотно у своїй вартості,
що має суттєве значення для
правильного вирішення спору. Суду
також необхідно звернути увагу на те,
що встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
встановлення належності майна
подружжю в розумінні ст. 74 СК України,
пов'язується з набранням законної сили
рішення суду, яким такі факти
встановлені. На момент відчуження
спірних об'єктів нерухомості, факт
проживання позивача та відповідача
однією сім'єю встановлений не був,
право приватної власності на спірне
домоволодіння та земельну ділянку
належало відповідачу ОСОБА_2, то
визнання оспорюваних договорів
недійсними в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК
України, не ґрунтується на вимогах
закону. Також, суду необхідно з'ясувати
та перевірити належним чином чи була
зареєстрована неповнолітня дитина
ОСОБА_12 за вказаною адресою спірного
житлового будинку.

Положенням ст. 124 Конституції України
встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Відповідно до ст. 14
ЦПК України, судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, і за її межами.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, з
врахуванням вимог ст. 60 ЦПК України та
окремих положень Ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 червня 2014 року у судовій
справі №6-10098св14, зобов'язана була
довести належними та допустимими
доказами ті обставини і факти, на які
вона послалась в своєму позові.

У ході судового розгляду встановлено,
що 25 грудня 2001 року між ОСОБА_10 та
відповідачем ОСОБА_2, в особі
представника ОСОБА_18, укладено договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_1.
Договір був посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Котенко І.М. та
зареєстрований за №10584.27 грудня 2001 року
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
зареєстровано вказаний вище житловий
будинок у реєстраційній книзі №д.169-176
за реєстровим №19963. За договором
ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у
дар житловий будинок, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1.

Останнє зазначений договір дарування є
належним і допустимим доказом у справі
у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та
вказує на відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 у
набутті відповідачем ОСОБА_2 права
власності на вказаний будинок.
Одночасно з цим, даний документ не
містить будь-яких відомостей, які б
підтвердили факти та обставини, що
містяться в заявленому позові позивача
ОСОБА_1

11 січня 2002 року, між ОСОБА_10
тавідповідачем ОСОБА_2, в особі
представника ОСОБА_18, укладено договір
дарування земельної ділянки площею 0,0965
га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з
цільовим призначенням - обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, за яким ОСОБА_10 подарував, а
ОСОБА_2 отримав у дар земельну ділянку.

Такий договір є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 у
набутті відповідачем ОСОБА_2 права
власності на вказану земельну ділянку.
Одночасно з цим, даний документ не
містить будь-яких відомостей, які б
підтвердили факти та обставини, що
містяться в заявленому позові позивача
ОСОБА_1

У подальшому вказана земельна ділянка
стала належати ОСОБА_2, що
підтверджується Державним актом на
земельну ділянку НОМЕР_6, виданого
Київською міською радою 07.02.2002 року на
підставі договору дарування від 11.01.2002
за №132, зареєстрованого в Книзі записі
державних актів на право приватної
власності на землю та право постійного
користування землею, договорів оренди
землі за №82-2-01080.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 у
набутті відповідачем ОСОБА_2 права
власності на вказану земельну ділянку,
шляхом отримання відповідного
державного акту. Одночасно з цим, даний
документ не містить будь-яких
відомостей, які б підтвердили факти та
обставини, що містяться в заявленому
позові позивача ОСОБА_1

Розпорядженням Печерської районної у
м. Києві державної адміністрації №394
від 19 квітня 2002 року «Про надання
дозволу ОСОБА_2 на реконструкцію
підпірної стінки за адресою АДРЕСА_1»,
наданий дозвіл на проведення
реконструкції підпірної стінки за
адресою: АДРЕСА_1.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 в
оформленні необхідних документів
відповідачем ОСОБА_2 на реконструкцію
підпірної стінки за адресою АДРЕСА_1.
Одночасно з цим, даний документ не
містить будь-яких відомостей, які б
підтвердили факти та обставини, що
містяться в заявленому позові позивача
ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача
ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_12, що
підтверджується витягом про
народження за №2705/2003 Бюро запису актів
громадського стану міста Відень
Австрійської республіки, який був
виданий 24 травня 2004 року. Відповідно до
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання» від11 грудня 2003 року №1382-IV,
реєстрація місця проживання
новонародженої дитини здійснюється
також на підставі направлених органами
соціального захисту населення даних,
що зазначив законний представник, з
яким постійно проживає дитина, у заяві
про призначення допомоги при
народженні дитини. Як вбачається з
листа Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 2 вересня 2014 року №1-17/ВХ6633,
малолітня дитина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1,
внесена до відомостей про реєстрацію
місця проживання позивача ОСОБА_1, за
адресою: АДРЕСА_2, станом на 18 березня
2010.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 в
реєстрації місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_12 за адресою:
АДРЕСА_1.Одночасно з цим, даний документ
не містить будь-яких відомостей, які б
підтвердили факти та обставини, що
містяться в заявленому позові позивача
ОСОБА_1

Крім того, представником позивача
ОСОБА_13, надано довідку КП «Печерська
брама» від 07.11.2014 року за №605, про
реєстрацію місце проживання ОСОБА_1 за
період з 2 листопада 2006 року по 21 січня
2010 року за адресою: АДРЕСА_1, разом з
дитиною ОСОБА_12

Разом із тим проаналізувавши вказану
довідку суд, дійшов висновку про її
недопустимість та неналежність,
оскільки виходячи із положень ст.ст. 3 і
11 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», п. 1 і підпункту 5
п. 3 Положення про Державний
департамент у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 14.06.2002
№844, п. 6 Інструкції з організації
роботи адресно-довідкових бюро в
системі Міністерства внутрішніх справ
України, затвердженої наказом МВС
України від 01.04.2005 №205, п. 5 Інструкції з
організації роботи адресно-довідкових
бюро в системі Міністерства внутрішніх
справ України, затвердженої наказом
МВС України від 12.10.2010 №495, п. 1 і
підпункту 20 п. 4 Положення про Державну
міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 №405/2011, п. 1.4.3
Інструкції з ведення реєстраційного
обліку місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні
органами Державної міграційної служби
України, затвердженої наказом МВС
України від 13.04.2012 №321, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України від
22.06.2012 за №1046/21358, а також п. п. 2.2 і 8.1
Порядку реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, затвердженого
наказом МВС України від 22.11.2012 №1077,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 18.12.2012 за №2109/22421,
єдиним документом, що підтверджує
реєстрацію місця проживання особи є
довідка, видана адресно-довідковим
бюро Державного департаменту у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб МВС України або ДМС
України.

Розпорядженням Печерської районної у
м. Києві державної адміністрації № 906
від 26 липня 2004 року «Про погодження
реконструкції з розширенням жилого
будинку будівництво господарської
будівлі за адресою: АДРЕСА_1», погоджено
ОСОБА_2 реконструкцію з розширенням
індивідуального жилого будинку та
будівництво господарської будівлі за
адресою: АДРЕСА_1.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 у
оформленні необхідних документів
відповідачем ОСОБА_2 на реконструкцію з
розширенням індивідуального жилого
будинку та будівництво господарської
будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Одночасно
з цим, даний документ не містить
будь-яких відомостей, які б підтвердили
факти та обставини, що містяться в
заявленому позові позивача ОСОБА_1

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна); якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації - з моменту
прийняття його до експлуатації; коли ж
право власності на нерухоме відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації - з моменту такої
реєстрації. У разі необхідності право
власності на незавершене будівництво,
за наявності визначених законом умов,
може бути зареєстровано органом, який
здійснює державну реєстрацію
нерухомого майна. З такого ж моменту
виникає право власності на перероблену
річ, створену з використанням іншої
речі (матеріалу). Виходячи зі змісту ч.
ч. 1, 2 ст. 331 ЦК, ч. 1 ст. 182 ЦК та п. 8
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і
доповненнями станом на 22 січня 2009 року),
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва та введення в
експлуатацію.

Відповідно до дозволу Управління
державного архітектурно-будівельного
контролю виконавчого комітету
Київської міської ради №637 від 14
вересня 2004 року, виданого на ім'я
ОСОБА_2, введено в експлуатацію
закінчений будівництвом (розширенням,
реконструкцією) приватний житловий
будинок, розташований по АДРЕСА_1 в
Печерському районі м. Києва. За
зазначеним дозволом в експлуатацію
прийнято прибудову, загальною площею
13,1 кв.м, переобладнання загальною
площею 21,6 кв.м, літню кухню, загальною
площею 59,3 кв.м, навіс, загальною площею
32,8 кв.м. Вартість проведеної
реконструкції становить 40855,00 гривень.
Як вбачається із змісту вказаного вище
документу з Управління державного
архітектурного-будівельного контролю,
замовником перебудови, переобладнання
житлового будинку виступав лише
відповідач ОСОБА_2Свідоцтво про право
власності на перероблену річ,де б
співвласником цього об'єкту
нерухомості зазначалась позивач
ОСОБА_1, не отримувалось. Єдиним
власником житлового будинку та
земельної ділянки на момент їх
відчуження був саме відповідач ОСОБА_2

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність документального
підтвердження участі позивача ОСОБА_1 у
реконструкції та введення в
експлуатацію закінченого будівництва
спірного будинку, а також
спростовується уявна активна участь
позивача ОСОБА_1 щодо керування процесу
будівництва та введенні житлового
будинку в експлуатацію.

Також, позивачем ОСОБА_1 не доведені
фактичні обставини, та не підтверджені
будь-якими належними і допустимими
доказами факт понесення нею грошових
затрат під час проведення
реконструкції з розширенням житлового
будинку та будівництва господарської
будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Позивач
ОСОБА_1 також ухилилась від доведення
обставини, розміру та джерела
походження доходів, частину яких вона
нібито витрачала на перебудову
спірного житлового будинку.

25 грудня 2009 року між відповідачем
ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_9, та
відповідачем ОСОБА_6 був укладений
договір купівлі-продажу житлового
будинку, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Маковецькою О.П.
за реєстровим №2747. Відповідно до п. 1
цього Договору, відповідач ОСОБА_2
передав у власність (продав), а
відповідач ОСОБА_6 отримала у власність
(купила) житловий будинок, житловою
площею - 65,40 кв.м., нежитловою площею: 89,70
кв.м., зазначений на плані під літерою
«А»; літня кухня-баня з погребом,
зазначена на плані під літерою «Ж»;
навіс, зазначений на плані під літерою
«Е», та спорудження №1,2, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п. 2 цього
Договору, за погодженням відповідача
ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_9, та
відповідача ОСОБА_6, вартість житлового
будинку була визначена у розмірі 442953,00
гривні, які відповідач ОСОБА_6 сплатила
до моменту підписання цього Договору.

Згідно п. 4 цього Договору, відповідач
ОСОБА_2 серед іншого засвідчив, що треті
особи не мають право на будинок; що
особи, котрі проживають і
зареєстровані в будинку на момент
укладання цього договору, не
заперечують проти виселення (зняття з
реєстрації) з будинку в строки,
встановлені цим договором; що
внаслідок укладення цього договору не
буде порушено прав та законних
інтересів інших осіб, в тому числі
неповнолітніх, малолітніх,
непрацездатних дітей та інших осіб,
яких продавець зобов'язаний утримувати
за законом чи договором; обтяжень, а
також будь-яких прав у третіх осіб щодо
будинку немає.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність законної реєстрації та
інших законних прав неповнолітньої
ОСОБА_12 щодо спірного домоволодіння.

25 грудня 2009 року між відповідачем
ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_9, та
відповідачем ОСОБА_6 був укладений
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Маковецькою О.П.
за реєстровим №2749.Відповідно до п. 1
цього Договору, відповідач ОСОБА_2
передав у власність (продав), а
відповідач ОСОБА_6 отримала у власність
(купила) земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, загальною
площею 0,0965 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.Згідно п. 3 цього
Договору, за погодженням відповідача
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_9 та
відповідача ОСОБА_6, вартість земельної
ділянки була визначена у розмірі 750000,00
(сімсот п'ятдесят тисяч) гривень, які
відповідач ОСОБА_6 сплатила до моменту
підписання Договору.

Згідно п. 6 цього Договору, відповідач
ОСОБА_2 засвідчив, що відносно
земельної ділянки, проданої за даним
договором, не укладено будь-яких
договорів з відчуженням чи
користування з іншими особами, треті
особи не мають право на земельну
ділянку; внаслідок укладення цього
договору не буде порушено прав та
законних інтересів інших осіб, в тому
числі неповнолітніх, малолітніх,
непрацездатних дітей та інших осіб,
яких продавець зобов'язаний утримувати
за законом чи договором; обтяжень, а
також будь-яких прав у третіх осіб щодо
земельної ділянки немає.

Даний документ є належним і допустимим
доказом у цій справі у розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України та вказує на
відсутність реєстрації місце
проживання та інших прав
неповнолітньої ОСОБА_12 щодо спірного
домоволодіння.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає,
що у випадку, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Таким чином, як було встановлено в
договорах купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки, на момент
відчуження ОСОБА_2 було засвідчено
ОСОБА_6, що даний житловий будинок та
земельна ділянка вільна від будь-яких
майнових прав та претензій третіх осіб.

Відповідно до ст. 388 ЦК України,
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України
випадки витребування майна власником
від добросовісного набувача обмежені й
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на
передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та
виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, власник зобов'язаний довести,
що майно вибуло з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі, а набувач -
довести, що він придбав майно за
відплатною угодою й що він не знав і не
міг знати про те, що придбає майно в
особи, якій не належить право його
відчуження. Якщо майно вибуло з
володіння власника за його волею
(передано за договором іншій особі, яка
його відчужила) він не має право
вимагати повернення майна від
добросовісного набувача.

В той же час покупець не може бути
визнаний добросовісним набувачем, якщо
на момент укладення відплатної угоди
щодо спірного майна мали місце
претензії третіх осіб, про які покупцю
було відомо і які згодом були у
встановленому порядку визнані
правомірними. Права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Сторонами за віндикаційним позовом є
власники майна або титульні володільці
та незаконні володільці майна. Інші
особи не є стороною в таких
правовідносинах.

Також судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 з 1 березня 1994року по 5 жовтня
2006рокубула зареєстрованаза адресою:
АДРЕСА_3. З2 листопада 2006року позивач
ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1. Ці дані підтверджуються
відповідними відмітками в копії
паспорту позивача ОСОБА_1, які
містяться в матеріалах цієї справи.

Таким чином, факт реєстрації
проживання позивача ОСОБА_1 окремо від
відповідача ОСОБА_2, в період часу
набуття ним у власність та
реконструкцію з розширенням спірного
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
ставить під обґрунтований сумнів
пояснення позивача ОСОБА_1 в частині її
особистої участі в набутті у власність
та реконструкції вказаного спірного
домоволодіння.

Одночасно з наведеним вище, позивач
ОСОБА_1 не надала будь-яких інших
належних, допустимих та достовірних
доказів які б підтвердили її посилання
на обставини, що вона разом з
відповідачем ОСОБА_2 проживала однією
сім'єю, як чоловік і жінка, без
реєстрації шлюбу з травня 2000 року по
листопад 2006 року.

Одночасно слід врахувати, що інститут
спільного проживання, як чоловіка і
жінки, який породжував юридичні
наслідки, у тому числі щодо поділу
майна подружжя, був визнаний лише після
прийняття та набрання чинності
Сімейного кодексу України з 1 січня 2004
року. Тому встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю
позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2, у
розумінні ст.74 СК України з
відповідними правовими наслідками,
можливе лише з 1 січня 2004.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім'я є
первинним та основним осередком
суспільства. Сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства. У відповідності
до ст. 21 Сімейного кодексу України,
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього
Кодексу шлюб є підставою для
виникнення прав та обов'язків подружжя.
Згідно ст. 27 СК України, державна
реєстрація шлюбу встановлена для
забезпечення стабільності відносин
між жінкою та чоловіком, охорони прав
та інтересів подружжя, їхніх дітей, а
також в інтересах держави та
суспільства. Державна реєстрація шлюбу
засвідчується Свідоцтвом про шлюб,
зразок затверджує Кабінет Міністрів
України.

Таким чином, позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 в частині визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та
витребування з чужого незаконного
володіння спірних об'єкти нерухомості,
не підлягають задоволенню, оскільки на
момент відчуження спірних об'єктів
нерухомості, факт проживання однією
сім'єю позивача ОСОБА_1 та відповідача
ОСОБА_2 встановлений не був, право
приватної власності на житловий
будинок та земельну ділянку належало
на законних підставах лише відповідачу
ОСОБА_2, а отже визнання оспорюваних
договорів недійсними, з підстав ст.ст.
203, 215 ЦК України не ґрунтується на
вимогах закону.

Одночасно, позивач ОСОБА_1 посилалась,
що ОСОБА_2 був позбавлений права
наділяти повноваженнями ОСОБА_9, на
підставі довіреності від 9 серпня
2007року,посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Маковецькою О.П.
за реєстровим №2240, на продаж будь-яких
об'єктів нерухомості, які належали
відповідачу ОСОБА_2 (земельні ділянки,
житлові будинки, об'єкти незавершеного
будівництва, тощо), у тому числі на
спірні житловий будинок та земельну
ділянку.

Відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема,
згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Таким чином, ОСОБА_2, видавши
довіреність на представника, наділив
останнього певними правами та
повноваженнями. За таких обставин суд
не вбачає підстав на визнання
довіреності від 9 серпня
2007року,посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Маковецькою О.П.
за реєстровим №2240, недійсною.

Відповідно до ст. 55 СК України, дружина
та чоловік зобов'язані спільно
піклуватися про побудову сімейних
відносин між собою та іншими членами
сім'ї на почуттях взаємної любові,
поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік
зобов'язаний утверджувати в сім'ї
повагу до матері. Дружина зобов'язана
утверджувати в сім'ї повагу до батька.
Дружина та чоловік відповідальні один
перед одним, перед іншими членами сім'ї
за свою поведінку в ній. Дружина та
чоловік зобов'язані спільно дбати про
матеріальне забезпечення сім'ї.

Згідно ст. 75 СК України, дружина,
чоловік повинні матеріально
підтримувати один одного.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї, тощо.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» від
31.05.1995 № 5 рішення, постановлене у
справі про встановлення факту, що має
юридичне значення, повинно відповідати
вимогам ст. ст. 203, 275 ЦПК України. Суд
повинен також навести в рішенні докази
на підтвердження висновку про
обставини, що мають значення для
вирішення справи, а при задоволенні
заяви чітко викласти встановлений
факт.

Сам факт спільного проживання без
встановлення будь-яких зобов'язань між
чоловіком і жінкою, як подружжям,
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності на
майно за кожного зі сторін.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не
доведені фактичні обставини, та не
підтверджені будь-якими належними і
допустимими доказами факту ведення
спільного господарства, наявності
спільного бюджету, проведення спільних
витрат, придбання іншого майна в
інтересах сім'ї, тощо.

Єдиним джерелом доказування своїх
позовних вимог позивач ОСОБА_1
посилається на покази свідків.

Відповідно до ст. 63 ЦПК України,
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

Як встановлено в судовому засіданні
під час допиту свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, позивач ОСОБА_1 перебуває по
теперішній час з допитаними свідками у
дружніх та трудових відносинах, тому
суд критично відноситься до їх
показань, оскільки вказані свідки
мають фактичну зацікавленість у
вирішенні справи на бік ОСОБА_1

Під час судового розгляду свідки не
обмежувались розповіддю фактичних
обставин, а викладали свої міркування,
судження і здогадки, які містили оцінку
спірної ситуації, давали
характеристики конфліктуючих осіб,
тобто з їх показів вбачається
перекручування фактичних обставин
справи та підміну доказів
необ'єктивною інформацією про те, що
позивач ОСОБА_1 проживала з
відповідачем ОСОБА_2 однією сім'єю та
вели спільне господарство, мали
обов'язки дружини та чоловіка, спільно
піклувалися про сімейний побут,
спільно дбали про матеріальне
забезпечення.

За таких обставин, суд не може взяти до
уваги покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16,
та ОСОБА_17

Крім того, як вбачається із матеріалів
справи, 21.01.2010 позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 після відчуження
спірного житлового будинку та
земельної ділянки ОСОБА_6, були зняті з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, та разом зі своєю
дитиною, зареєстровані у АДРЕСА_2.

Це підтверджується відмітками в
паспорті позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2, а також листа
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 2 вересня 2014 року №1-17/ВХ6633.

Даний документи є належними і
допустимими доказами у цій справі у
розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та
вказує на те, що позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 вступили в змову на
незаконне витребування спірного
житлового будинку та земельної
ділянки, а також підтверджує те, що на
даний час позивач ОСОБА_1 та відповідач
ОСОБА_2 спільно проживають.

Одночасно, оцінюючи позовні вимоги
позивача щодо спільного проживання
однією сім'єю разом з відповідачем
ОСОБА_2, співставляючи їх із
встановленими фактичними обставинами,
зокрема реєстрацією місця проживання
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2
за однією адресою як до 2006 року, так і на
даний час, реєстрацією місця
проживання дитини разом з батьками на
даний час, суд приходить до висновку
про протиріччя та взаємовиключення
таких позовних вимог, виходячи з
відсутності відмінностей у відносинах
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2
в період, що зазначений позивачем як
спільне проживання однією сім'єю, так і
в період припинення спільного
проживання, та необґрунтованість
посилання позивача на такі фактичні
обставини в підтвердження заявлених
позовних вимог.

Згідно ст. 10 ЦПК України, сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків
встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оцінивши в сукупності зібрані по
справі докази безпосередньому
дослідженні їх під час судового
розгляду, яке ґрунтується на
всебічному, повному й неупередженому
дослідженні всіх обставин справи, що
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, суд приходить до
висновку, що позивачем ОСОБА_1
недоведені обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
щодо порушених її інтересів та
законних прав, не надані докази, які б
суд міг оцінити як належні, достатні та
допустимі, а доказування позивача
ОСОБА_1 базується лише на припущеннях.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст. ст. 8, 15, 16, 203, 215, 330, 337, 377, 388
ЦК України, ст. ст. 10, 60-65, 74, 177 СК України
та ст. ст. 10, 58-60, 88, 169, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2),
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3),
ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4)
про визнання недійсними довіреності,
договору купівлі-продажу та
витребування майна з чужого
незаконного володіння та за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та витребування майна -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
С.В.Вовк