УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Криворізької північної
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міністерства доходів у
Дніпропетровській області, ОСОБА_4,
прокурора Дніпропетровської області,
третя особа - Жовтневий відділ
державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції у Дніпропетровській області,
про визнання права власності на майно
та звільнення його з-під арешту, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 14
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
вироком Казанківського районного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2012
року її чоловіка ОСОБА_4 засуджено за
скоєння злочинів та призначено
покарання у вигляді 5 років 6 місяців
позбавлення волі з позбавленням права
обіймати посаду судді та посади
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих функцій у
державних установах строком на 3 роки з
конфіскацією Ѕ частини майна та зі
сплатою штрафу у розмірі 250
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, що складає суму 4 250 грн. Під
час проведення обшуку у службовому
кабінеті ОСОБА_4 були вилучені грошові
кошти. Постановою слідчого прокуратури
Дніпропетровської області 26 серпня 2011
року накладений арешт на майно
обвинуваченого в тому числі і речі, які
є спільною власністю подружжя, а також
на належні їй на праві особистої
приватної власності золоті вироби,
загальна вартість яких складає 23 999 грн
90 коп. Посилаючись на викладене,
просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 14 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 липня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржувані рішення суду
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 7 серпня
2004 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, від
якого вони мають неповнолітнього сина -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вироком Казанківського районного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2012
року ОСОБА_4 засуджено за скоєння
злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст.
15, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15,
ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, 70 ч.
1 КК України, до покарання у вигляді 5
років 6 місяців позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посаду
судді та посади пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих функцій у
державних установах строком на 3 роки з
конфіскацією 1/2 частини майна та зі
сплатою штрафу у розмірі 250
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, що складає суму 4250 гривень.

Під час досудового слідства в процесі
обшуку в домоволодінні АДРЕСА_1,
позивачем добровільно були видані
співробітникам СБУ золоті вироби, що
вказані в постанові слідчого від 24
листопада 2011 року. Зазначені в
постанові предмети (золоті вироби)
передані на зберігання в
індивідуальний сейф сховища цінностей
філіалу ПАТ «Укрексімбанк».

Крім того, в процесі обшуку в
домоволодінні АДРЕСА_1, згідно
постанови слідчого від 22 листопада 2011
року, було вилучено карти поповнення
рахунків мобільного зв'язку на суму 870
грн та талони на отримання палива на
суму 3300 грн.

Відповідно до постанови слідчого з
особливо важливих справ відділу з
розслідування злочинів, що відносяться
до корупційних діянь прокуратури
Дніпропетровської області, в процесі
обшуку службового приміщення НОМЕР_1 у
приміщенні Жовтневого районного суду
м. Кривого Рогу, що займав ОСОБА_4, були
вилучені грошові кошти в сумі 1000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що позивачем не доведено
обставин, на які вона посилалась в
обґрунтування позову, а саме
належності їй на праві особистої
власності золотих виробів. Вилучені 3
жовтня 2011 року з приміщення НОМЕР_1 у
приміщенні Жовтневого районного суду
м. Кривого Рогу, що займав ОСОБА_4,
грошові кошти в сумі 1000 грн. не можуть
бути визнані об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
походження вказаних коштів не
встановлено, позивачем належним чином
не доведено, що вони були отримані
відповідачем з його банківської картки
та є його заробітною платою. Крім того,
зазначив що картки операторів
мобільного зв'язку для поповнення
рахунків та талони на отримання палива
не є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки походження вказаних
карток та талонів невідоме.

Однак з такими висновками судів
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, передбачених цим Кодексом.

У судових рішеннях зазначено, що ОСОБА_3
в процесі обшуку сама видала належні їй
речі.

Оскільки в рішенні судів вказано про
видачу позивачем належних їй речей, то
висновки судів про недоведеність того,
що ці речі є її особистою власністю,
суперечливі та взаємовиключні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
не звернули уваги на те, що засуджений
ОСОБА_4 визнавав, що кошти, талони на
бензин, картки поповнення рахунків і
коштовності є власністю подружжя.

Ніякої оцінки цим обставинам суди в
ухвалених рішеннях не дали.

При розгляді справи судами не з'ясовано
кому належить будинок, в якому
знаходились вилучені під час обшуку
речі, протокол обшуку в матеріалах
справи відсутній.

Суди не встановили, хто був присутній
при обшуку, чи робились якісь
зауваження при його проведенні, суди не
звернули уваги на те, що арешт
накладався з метою забезпечення
виконання вироку у випадку
застосування покарання у вигляді
конфіскації майна.

З огляду на те, що конфіскації підлягає
майно, належне засудженому, і арешт на
майно, про визнання права власності на
яке та звільнення з під арешту подано
позов, накладався з метою проведення
конфіскації, зроблені в рішеннях судів
висновки про невстановлення
походження майна та невизначеність
його належності будь-кому, в т. ч.
засудженому на праві власності,
ставить під сумнів можливість
виконання вироку в частині конфіскації
майна.

При цьому не було враховано, що будь-які
треті особи своїх прав на арештоване
майно не заявляють.

Виходячи з наведеного, невстановлення
набуття майна злочинним шляхом і його
виявлення по місцю проживання подружжя
та в службовому кабінеті ОСОБА_4, суди
мали зробити висновок про те, чи є
майно, з приводу якого виник спір,
спільним майном подружжя чи власністю
одного з них.

Крім того, посилаючись на положення ст.
60 Закону України «Про виконавче
провадження», суди не врахували, що
арешт на майно накладався органом
слідства в межах кримінального
провадження, а не державним виконавцем
у порядку встановленому цим Законом.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що суди не повно
з'ясували дійсні обставини справи на
підставі поданих сторонами доказів та
їх доводів, не врахували визнання
позову відповідачем, ухвали про
відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову у порядку,
передбаченому ч. 4 ст. 174 ЦПК України, не
постановили та дійшли передчасного
висновку про відмову у позові.

Такі порушення судами норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) та неправильне застосування
норм матеріального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені
рішення не можуть вважатись законними
і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 14 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник