УХВАЛА

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
концерну «Ядерне паливо» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою державного
концерну «Ядерне паливо» на рішення
апеляційного суду м. Києва від 26 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом до державного
концерну «Ядерне паливо» (далі - ДК
«Ядерне паливо»), у якому просив
скасувати наказ виконуючого обов'язки
генерального директора ДК «Ядерне
паливо» ОСОБА_4 від 4 листопада 2013 року
про його звільнення з посади директора
з правового забезпечення ДК «Ядерне
паливо», поновити його на роботі на
посаді директора з правових питань або
директора з правового забезпечення,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 5 листопада 2013
року до дня поновлення на роботі,
відшкодувати заподіяну моральну шкоду
у розмірі 10 тис. грн. та відшкодувати
витрати на правову допомогу в сумі 3 645
грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
2 листопада 2009 року по 4
листопада 2013 року він працював на
посаді директора з правового
забезпечення ДК «Ядерне паливо». 2
вересня 2013 року його було попереджено
про наступне вивільнення відповідно до
п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі
змінами в організаційній структурі та
штатному розписі ДК «Ядерне паливо» та
запропоновано посаду головного
юрисконсульта відділу корпоративного
права. Він не погодився із
запропонованою посадою, зазначивши, що
погоджується з посадою директора з
правових питань, яка була передбачена
організаційною структурою ДК «Ядерне
паливо», затвердженою Міністерством
енергетики та вугільної промисловості
України та погодженою 29 липня 2013 року
головою правління ДК «Ядерне паливо».
Вважає, що таким чином відбулась би
зміна істотних умов праці, оскільки
посада головного юрисконсульта
передбачала нижчий рівень оплати
праці. З огляду на те, що звільнення
його з посади було викликано не
внутрішніми організаційними змінами
штату або чисельності працівників, а у
зв'язку з наміром виконуючого обов'язки
генерального директора ОСОБА_4
неправомірно позбутися посади, яку він
займав, а відповідно і його самого,
просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 червня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позову. Визнано незаконним наказ
виконуючого обов'язки генерального
директора ДК «Ядерне паливо» ОСОБА_4
від 4 листопада 2013 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади директора з
правового забезпечення ДК «Ядерне
паливо». Поновлено ОСОБА_3 на посаді
директора з правового забезпечення ДК
«Ядерне паливо» з 4 листопада 2013
року. Стягнуто з ДК «Ядерне паливо» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 5
листопада 2013 року по 26 червня 2014
року в розмірі 56 429 грн. 46 коп., у рахунок
відшкодування моральної шкоди 1 тис.
грн. та витрати на правову допомогу у
розмірі 3 645 грн. Вирішено
питання про судовий збір. У решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДК «Ядерне паливо»
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що у
відповідача відбулись зміни в
організації виробництва і праці,
посада директора з правового
забезпечення, яку обіймав позивач, була
скорочена, право визначати чисельність
і штат працівників належить тільки
власникові або уповноваженому ним
органу, звільнення позивача відбулось
у відповідності із нормами трудового
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що на
підприємстві мали місце зміни в
організації виробництва, які не
потягли за собою скорочення штату, а
тому у підприємства не було підстав для
звільнення позивача на підставі п. 1 ст.
40 КЗпП України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 2
листопада 2009 року був прийнятий на
роботу до ДК «Ядерне паливо» на посаду
директора з правового забезпечення.

Позивач 2 вересня 2013 року був письмово
попереджений про наступне звільнення,
згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з посади
директора з правового забезпечення,
яка скорочується відповідно до наказів
ДК «Ядерне паливо» від 22 серпня 2013 року
про зміни в організаційній структурі
та штатному розписі відповідача, при
цьому ОСОБА_3 запропоновано посаду
головного юрисконсульта відділу
корпоративного права, на що позивач не
погодився.

Наказом виконуючого обов'язки
генерального директора ДК «Ядерне
паливо» ОСОБА_4 від 4 листопада 2013 року
ОСОБА_3 звільнено з роботи з 4 листопада
2013 року у зв'язку із скороченням посади
згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою на іншу
роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19
своєї постанови від 6 листопада
1992 року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» (з наступними змінами)
роз'яснив судам, що, розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі

звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та порядок
врахування переважного права
працівника на залишення на роботі
встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Ураховуючи зазначені норми права та
роз'яснення Верховного Суду України,
місцевий суд з урахуванням вимог ст. ст.
212-214 ЦПК України дійшов правильного
висновку про те, що звільнення позивача
відбулось з дотриманням трудового
законодавства.

Зокрема, суд першої інстанції врахував,
що згідно зі ст. 64 ГК України
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис.

Так, п. 24 Статуту ДК «Ядерне паливо»
визначено, що генеральний директор
організовує роботу концерну та його
учасників, затверджує штатний розпис
на підставі оплати праці працівників,
вирішує питання щодо провадження
господарської діяльності.

Відповідно до цього правлінням ДК
«Ядерне паливо» було прийняте рішення
від 29 липня 2013 року, яким погоджено нову
організаційну структуру концерну, що
затверджена міністерством енергетики
та вугільної промисловості України, у
якій зазначена посада директора з
правових питань. 22 серпня 2013 року
виконуючий обов'язки генерального
директора ДК «Ядерне
паливо» було затверджено штатний
розпис концерну, яким введено дві
посади головного юрисконсульта
відділу корпоративного права. Посада
директора з правового забезпечення,
яку займав позивач, була скорочена, а
посади виконавчого директора та
директора з правових питань, які були в
організаційній структурі, в новий
штатний розпис включені не були.

З урахуванням викладеного доводи
позивача щодо неправомірності
складання відповідачем штатного
розпису без включення до нього
посади

директора з правового забезпечення не
знайшли свого підтвердження; штатний
розпис затверджений виконуючим
обов'язки генерального директора
ДК «Ядерне паливо» відповідно
до його повноважень, визначених
статутом, в межах організаційної
структури, кошторису витрат та фонду
оплати праці концерну.

При цьому на пропозицію переведення на
посаду головного юрисконсульта
позивач відмовився. Отримання такої
пропозиції не заперечується і самим
ОСОБА_3 (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Отже, у зв'язку зі скороченням
чисельності штату позивача було
звільнено з дотриманням КЗпП України.

Доводи ОСОБА_3 про те, що порушене його
переважне право на призначення його з 26
листопада 2014 року на аналогічну посаду
директора з правових питань, що на час
його звільнення була в організаційній
структурі не заслуговують на увагу,
оскільки повноваження щодо
призначення та визначення наявності
обсягу необхідної кваліфікації
працівника на ту чи іншу посаду
належить власнику або уповноваженому
ним органу. Якщо це право не
використовувалось, суд не повинен
обговорювати питання про доцільність
такої перестановки (перегрупування)
(абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року). Крім того, посада
директора з правових питань на момент
звільнення позивача була відсутня у
штатному розписі.

За таких підстав, місцевий суд
вирішуючи спір, на підставі доказів,
наданих сторонами й належним чином
оцінених судом (ст. 212 ЦПК України),
обґрунтовано виходив із того, що
звільнення позивача було проведено із
дотриманням норм трудового
законодавства.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного концерну
«Ядерне паливо» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
26 червня 2014 року скасувати та залишити
в силі рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 25 квітня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:О.В.
Закропивний С.Ф. Хопта М.Є. Червинська
В.А. Черненко