Справа №592/7739/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Костенко В. Г.Номер
провадження 22-ц/788/2024/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 5
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О.
І.

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 22 жовтня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна, -

в с т
а н о в и л а:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом про
визнання за нею права власності на 1/2
частину спірного жилого приміщення,
про стягнення з відповідача ОСОБА_4
компенсації вартості її частки у цьому
майні, в порядку поділу спільної
власності, мотивуючи свої вимоги тим,
що їй та відповідачу на праві спільної
сумісної власності належить
однокімнатна квартира (кімната у
гуртожитку) загальною площею 16,4 кв.м,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Вказане жиле приміщення вона та
відповідач придбали у власність під
час їх спільного проживання в
зареєстрованому шлюбі в порядку
приватизації. Після розірвання шлюбу з
відповідачем у 2011 році вона позбавлена
можливості користуватись своєю
власністю, так як між ними склалися
неприязні стосунки, відповідач
проживає у спірній квартирі зі своєю
родиною, змінив замки на вхідних дверях
та чинить їй перешкоди в користуванні
її майном.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 22 жовтня 2014 року
частково задоволено позов ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності по 1/2 частині за кожним у
квартирі АДРЕСА_1, залишивши її у
спільній частковій власності.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні іншої
частини позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 387
грн. 43 коп. для відшкодування судових
витрат.

Вказане рішення суду позивач оскаржила
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
встановлення обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також на порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким повністю задовольнити її
позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що суд першої інстанції
безпідставно не врахував позицію
відповідача, який визнав позов, а також
вирішення цього позову поставив у
залежність від можливості відповідача
внести на депозитний рахунок суду суму
компенсації її частки у спільному
майні, у зв'язку з чим визнав ідеальні
частки подружжя у спірному майні без
його реального поділу і залишив жиле
приміщення у їх спільній частковій
власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_5 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення представника
відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 про
вирішення справи на розсуд суду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони з 23 серпня 1997 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 15 грудня 2011 року (а.с.7, 8).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 02 жовтня 2003 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної
сумісної власності в порядку
приватизації належить однокімнатна
квартира загальною площею 16,4 кв.м, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9),
рішення про реєстрацію права власності
було прийнято 26 листопада 2003 року
(а.с.12).

Згідно технічного паспорта на квартиру
АДРЕСА_1 спірна квартира посімейного
спільного заселення розташована на
другому поверсі п'яти поверхового
будинку та складається з 1-ї кімнати
жилою площею 15,6 кв.м, в тому числі
вбудованої шафи площею 0,8 кв.м. Загальна
площа квартири становить 16,4 кв.м
(а.с.10-11).

З висновку суб'єкта оціночної
діяльності ОСОБА_7 про вартість майна
від 04 липня 2014 року вбачається, що
оціночна (ринкова) вартість об'єкта
оцінки - квартири № 16 загальною площею
16,4 кв.м, жилою площею 15,6 кв.м, за адресою:
АДРЕСА_1 станом на дату оцінки, яка була
проведена 03 липня 2014 року, склала 106250
грн. (а.с.13).

Частково задовольняючи позов стосовно
визначення розміру часток між
сторонами у спільній власності на жиле
приміщення та відмовляючи у
задоволенні вимоги в частині
призначення грошової компенсації
вартості частки позивачки у спільній
власності, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира є
річчю неподільною, однак відповідач не
вніс на депозитний рахунок суду кошти
за частку позивачки у цьому жилому
приміщенні, так як він не спроможний
компенсувати їй вартість її частки у
цьому майні, внаслідок чого неможливо
виділити йому у власність це нерухоме
майно, тому суд визнав ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишив його у
спільній частковій власності сторін.
Крім того, суд послався на те, що
позивачка не надала доказів на
підтвердження обставин неможливості
її спільного користування спірною
квартирою разом з відповідачем.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями статей 21, 24, 41
Конституції України, статей 319, 369 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо здійснення права спільної
сумісної власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим
спільної сумісної власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження сумісною власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом.

Нормами ст.370 ЦК України передбачено, що
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється у
порядку, встановленому статтею 364 цього
Кодексу.

Згідно з вимогами ч.2 ст.364 ЦК України,
якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 ЦК України), співвласник, який
бажає виділу, має право на одержання
від інших співвласників грошової або
іншої матеріальної компенсації
вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

Положеннями ч.2 ст.183 ЦК України
передбачено, що неподільною є річ, яку
не можна поділити без втрати її
цільового призначення.

Виходячи з аналізу зазначених норм
закону, колегія суддів дійшла висновку,
що передбачене частиною другою ст.364 ЦК
України право співвласника на виділ
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні не може бути
обмежене іншими співвласниками і
такому його праву співвласника, що
виділяється, кореспондується обов'язок
інших співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, і не
передбачається обов'язковість згоди
інших співвласників на такий виділ та
не ставиться право співвласника на
виділ у залежність від згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони після розірвання шлюбу довгий
час проживають окремо, між ними
склались неприязні відносини, коли
позивачка не має можливості вільно
потрапити до спірного жилого
приміщення, в якому мешкає відповідач,
що, на думку колегії суддів, свідчить
про неможливість спільного
використання ними спірної квартири.

До того ж, факт неможливості реального
виділу позивачу в натурі належної їй на
праві власності 1/2 частки зі спірної
квартири, так як частки сторін у праві
спільної власності є рівними, у зв'язку
з чим вимоги позову в цій частині
необхідно задовольнити, доведений
належними та допустимими доказами,
зокрема, свідоцтвом про право
власності на це житло, технічним
паспортом на спірну квартиру, а також
висновком суб'єкта оціночної
діяльності про вартість майна від 04
липня 2014 року, з яких вбачається, що
спірна квартира складається з однієї
кімнати, жилою площею 15,6 кв.м та
вбудованої шафи площею 0,8 кв.м.

Отже, необґрунтованим є висновок суду
першої інстанції про недоведеність
позивачем обставин щодо неможливості
спільного з відповідачем користування
спірною квартирою, як і передчасним є
його висновок про неможливість
відповідача сплатити позивачці
грошову компенсацію вартості її частки
у спільному майні, у зв'язку з чим суд
безпідставно визнав ідеальні частки
подружжя у спірному майні без його
реального поділу, тобто без урахування
можливої компенсації вартості частки
позивача, залишивши жиле приміщення у
їх спільній частковій власності,
замість того, щоб задовольнити бажання
позивача одержати від іншого
співвласника, відповідача по справі,
грошову компенсацію вартості її
частки, так як правовий режим спільної
часткової власності враховує інтереси
всіх її учасників і забороняє
обмеження прав одних учасників за
рахунок інших.

Таким чином, виходячи із засад
справедливості, добросовісності та
розумності, враховуючи права та
інтереси обох співвласників спірної
квартири, а також беручи до уваги
розмір визначеної висновком суб'єкта
оціночної діяльності компенсації
вартості частки позивачки у спільному
майні та обставини того, що відповідач
має постійний дохід, так як працює, чого
ним спростовано не було, колегія суддів
вважає, що реалізація передбаченого ч.2
ст.364 ЦК України права позивачки на
компенсацію вартості її частки у
спільному майні не порушить права
відповідача, як співвласника спірної
квартири, тобто такий виділ не завдасть
йому шкоди, враховуючи, що і він
погоджується з вимогою позивачки.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів
дійшла висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню,
тобто з вирішенням питання як про
визнання рівними часток сторін у праві
власності на спірне жиле приміщення і
про стягнення з відповідача на користь
позивача вартості частки останньої у
праві власності на квартиру, що
становить 53125 грн., оскільки в даній
ситуації виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається, так і
про припинення права власності
позивача на 1/2 частку у квартирі після
фактичної сплати відповідачем на її
користь вказаної суми компенсації.

Отже, апеляційна скарга в зазначеній
частині підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги апеляційної
скарги про стягнення з відповідача на
користь позивачки судових витрат, а
саме: судового збору, витрат за
проведення експертної оцінки майна та
витрат на правову допомогу, то колегія
суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.1, п.п.2, 4 ч.2 ст.79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать: витрати на
правову допомогу та витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз.

Як передбачено ч.1 ст.86 ЦПК України,
витрати, пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту свідків,
спеціалістів, перекладачів, експертів,
найманням ними житла, а також
проведенням судових експертиз, несе
сторона, яка заявила клопотання про
виклик свідків, залучення спеціаліста,
перекладача та проведення судової
експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка понесла витрати по сплаті
судового збору при подачі позову до
суду першої інстанції в сумі 531 грн. 25
коп. (а.с.1). Однак, враховуючи, що її
вимоги підлягають частковому
задоволенню, тому з відповідача на її
користь підлягають поверненню судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
265 грн. 63 коп.

Також 03 липня 2014 року позивачка уклала
з адвокатом ОСОБА_5 угоду про надання
правової допомоги, на виконання якої
останній отримав від неї 2000 грн. (а.с.14,
15, 16).

В той же час, виходячи з вимог ст.1
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», а також враховуючи час,
витрачений адвокатом на участь у
судових засіданнях суду першої
інстанції (23 вересня 2014 року - 10 хвилин;
22 жовтня 2014 року - 45 хвилин), та час,
витрачений адвокатом на складання
позовної заяви (приблизно 1 година), а
також виходячи з пропорційності
задоволення позовних вимог (50%), колегія
суддів вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивачки 700
грн. витрат на правову допомогу, а не 2000
грн., як просила позивачка.

Що стосується витрат, понесених
позивачкою у зв'язку зі складанням
спеціалістом - суб'єктом оціночної
діяльності висновку про оцінку майна,
то вони не є судовими витратами в
розумінні ч.1 ст.86 ЦПК України, у зв'язку
з чим вказані витрати не підлягають
поверненню позивачу за рахунок
відповідача.

Отже, вимоги апеляційної скарги в
частині стягнення судових витрат
підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, так як його висновки не
відповідають обставинам справи, тому
його необхідно скасувати і ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
частково.

В той же час, рішення суду в частині
розподілу судових витрат необхідно
змінити.

Отже, апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Оскільки вимоги апеляційної скарги
задоволені частково, тому з
відповідача на користь позивачки
підлягають стягненню понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору за апеляційний перегляд рішення
суду першої інстанції в сумі 265 грн. 63
коп. (а.с.45).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.п.2, 3, 309 ч.1 п.п.1, 3,
4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 22 жовтня 2014 року в даній
справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину за кожним у
квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 53125
грн. (п'ятдесят три тисячі сто двадцять
п'ять гривень) в рахунок компенсації
вартості 1/2 частки в квартирі АДРЕСА_1.

Після фактичної сплати ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 вказаної суми припинити
її право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 та визнати на цю
частку право власності за ОСОБА_4.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 22 жовтня 2014 року в даній
справі змінити в частині стягнення
судових витрат, стягнувши з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 витрати по сплаті
судового збору в сумі 265 грн. 63 коп., а
також витрати на правову допомогу в
сумі 700 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір за апеляційний перегляд
рішення суду першої інстанції в сумі 265
грн. 63 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -