ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/1663/14-ц
Провадження № 2/210/1182/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"17" листопада 2014 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області у
складі:

головуючого судді
Чайкіної О.В.,

за участі секретаря судового
засідання: Куксенко О.В.,

за участі позивача -
ОСОБА_2,

представника позивача -
ОСОБА_3,

відповідача
не з"явилася

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
виселення з квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з
вищевказаним позовом, в якому
зазначала, що відповідач ОСОБА_4 на
теперішній час не є членом її родини,
знята з реєстраційного обліку у
квартирі АДРЕСА_1, однак продовжує
проживати в ній. Позивач позбавлена
права повноцінно користуватись,
володіти та розпоряджатись квартирою,
що належить їй на праві приватної
власності, у зв'язку з чим просить
виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без
надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала, просила їх
задовольнити.

Представник позивача позов підтримав в
повному обсязі, просив його
задовольнити з мотивів викладених у
позовній заяві, та виселити ОСОБА_4,
оскільки її проживання в квартирі, що
належить ОСОБА_2 є перешкодою для
позивача.

Відповідач ОСОБА_4 в ході судового
розгляду позов не визнала. Зазначала,
що позивач вже не вперше звертається до
суду із позовом про ї виселення. У
подальшому клопотала про розгляд
справи за її відсутності, надала
заперечення проти позову, в яких
зазначила, що рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від
15.01.2013 року за нею визнано право
користування спірним житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 в м.
Кривому Розі. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27.03.2013 року відхилено
касаційну скаргу ОСОБА_2 та
підтверджено той факт, що вона
вселилась та зареєстрована в спірній
квартирі як член сім'ї власника. В
задоволенні позовних вимог просила
відмовити повністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
в сукупності представлені докази в
обґрунтування позову та заперечень
проти нього, приходить до висновку, що у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 цього
Кодексу). Статтею 391 ЦК України
визначено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
листі Верховного Суду від 01.07.2013 року
"Аналіз деяких питань застосування
судами законодавства про право
власності при розгляді цивільних
справ", відповідно до положень норм
статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі
звернутися до суду з вимогою про захист
порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі -
продажу від 24 березня 1998 року,
зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке
БТІ»в реєстровій книзі № 120П (а.с. 5).

З пояснень сторін вбачається, що
відповідач вселилась у спірну квартиру
у зв'язку з укладанням в травні 1998 року
шлюбу із сином позивача - ОСОБА_5 У
подальшому шлюб між відповідачем та
сином позивача розірвано в судовому
порядку в травні 2011року.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_4 поселилася в
квартирі і була зареєстрована в ній як
член сім'ї власника квартири і набула
право на користування житловою площею
в спірній квартирі, що підтверджено
судовими рішеннями, які набули
законної сили і є преюдиційними в силу
ч. 3 ст. 61 ЦПК України (а.с. 9-11, 23-24, 25-27, 28-30).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи, або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Так, рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
здійсненні прав користування та
розпорядження власністю, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 про
виселення ОСОБА_4, та встановлено, що
ОСОБА_4 вселилась та зареєстрована в
спірній квартирі, як член сім'ї
власника і у встановленому законом
порядку набула права користування ним.
Зазначене рішення набрало чинності
(а.с. 23-24). Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 травня 2012 року відмовлено у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
суду від 20 березня 2012 року (а.с. 26).

Також, рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 січня
2013 року було відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з
жилого приміщення без надання іншого
жилого приміщення. Відповідне рішення
набрало чинності (а.с. 25-27). Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 на вищевказане рішення
суду відхилено (а.с. 28-30).

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК
України відповідач, як член сім'ї
власника житла, має право на
користування таким житлом згідно
закону.

Крім того, право громадян на житло
передбачено ст. 1 Житлового кодексу
УРСР. При цьому право на житло, як
суб'єктивне право, тобто таке, що
належить конкретній особі на конкретне
жиле приміщення в будинку відповідного
житлового фонду, виникає в силу
передбачених у житловому
законодавстві юридичних фактів і
отримує свою конкретизацію та
деталізацію у відповідних
правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. 2 ст. 311 ЦК України фізична
особа не може бути виселена або іншим
чином примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.
Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що
житлові права громадян охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій, при цьому
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. При цьому припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Отже, відповідач має право
користування житлом на правах членів
сім'ї позивача і факт розірвання шлюбу
між відповідачем та ОСОБА_5, не
позбавляє останньої права
користування спірним житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР ,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Правовий аналіз норм ЖК УРСР дозволяє
зробити висновок, що виселення осіб без
надання іншого житлового приміщення
допускається у випадках, прямо
визначених законом, зокрема: у разі
звернення стягнення на предмет іпотеки
(житлові приміщення), за неможливістю
спільного проживання наймача, членів
його сім'ї або інших осіб, які
проживають разом з ним в квартирі у
зв'язку з систематичним руйнуванням чи
псуванням житлого приміщення, або
використання його не за призначенням,
або систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття що роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними, чи
особа самоправно зайняла житлове
приміщення, тощо.

Позивач не надав до суду належних та
допустимих доказів того, що відповідач
порушує її права власності на вказану
квартиру, чи права користування нею,
так само як і про те, що відповідач
систематично руйнує чи псує житлове
приміщення, використовує його не за
призначенням, чи систематично порушує
правила співжиття, або відповідач
самоправно вселилась у житлове
приміщення, тощо.

При цьому, правомірність проживання
відповідача у спірній квартирі
неодноразово була предметом розгляду
судових інстанцій за позатими ОСОБА_2
про виселення ОСОБА_4 (а.с. 9-11, 23-24, 25-27,
28-30)

Таким чином суд вважає, що підстав для
виселення відповідача з квартири
станом на момент розгляду справи не
вбачається.

З огляду на встановлені обставини
справи та вимоги законодавства, що
регулює дані правовідносини суд
вважає, що підстави для задоволення
позовних вимог про виселення ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_2 без надання іншого
житлового приміщення відсутні.

Позивач є інвалідом 2-ої групи та на
підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір» звільнена від
сплати судового збору, у зв'язку з чим,
відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати у розмірі 243,60грн. слід
компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,212-215 ЦПК
України, ст. 9, 64, 109, 156 ЖК УРСР, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про виселення з квартири - відмовити в
повному обсязі.

Судовий збір у розмірі 243,60 грн.
компенсувати за рахунок держави

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з часу його проголошення
через Дзержинський районний суд м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення 21 листопада 2014
року.

Суддя:
О. В. Чайкіна