БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
Справа № 497/2262/14-ц
Провадження № 2/497/816/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року Болградський районний
суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

при секретарі судового засідання
Суйчимезовій Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Болград
Одеської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2014року до суду звернувся
ОСОБА_1 з позовом, яким просив стягнути
на його користь з відповідача ОСОБА_3
2500долларів США та 5000грн. за договором
позички, стверджуючи, що відповідач
добровільно не повертає борг, надавши
на підтвердження своїх доводів
розписку.

Крім того, позивач просить
стягнути на його користь з відповідача
судові витрати в розмірі судового
збору, сплаченого ним - 359грн.

У судовому засіданні позивач
підтримав свої вимоги, просив
задовольнити позов, стверджуючи, що
надав у борг відповідачу, на його
прохання, тимчасово, кошти в іноземній
валюті, які мав витратити на сім`ю - в
розмірі 2500грн., за що відповідач
зобов`язався повернути кошти разом з
відсотками в розмірі 5000грн, проте досі
не повернув і добровільно не виконує
своє зобов`язання.

Представник відповідача,
пояснивши, що відповідач погоджується
з наявністю боргу, проте, вважаючи, що,
оскільки брав у борг 2500дол.США, повинен
повернути тільки ці кошти, заперечуючи
проти вимоги позивача щодо стягнення
5000грн. через те, що не отримував їх від
позивача.

Вислухавши у судовому засіданні
позивача і представника відповідача,
що діяв за довіреністю від імені
відповідача, розглянувши подані
сторонами документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обгрунтованими за наступних підстав.

Згідно розписки, наданої суду в якості
доказу позивачем, 11.12.2012року між
позивачем і відповідачем був укладений
договір позички про те, що відповідач
ОСОБА_3 взяв у борг у відповідача
ОСОБА_1 2500долл.США, які зобов`язується
повернути до 01.06.2013року разом з 5000грн.

Статтею 599 ЦК України регламентовано,
що зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.526,527,530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідносини, в яких
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
сплатити гроші тощо), або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 525 ЦК України
регламентується недопустимість
односторонньої відмови від
зобов'язання; відповідно до ст.526 ЦК
України зобов`язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. При цьому відповідач, як
сторона кредитного договору,
зобов`язаний повернути позивачу
одержаний кредит та сплатити відсотки
(ч.1ст.1054 ЦК України). Згідно ст.625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливістю
виконання ним грошового зобов'язання.

Законодавче визначення поняття
«іноземна валюта» міститься в Декреті
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» (далі - Декрет). Відповідно до
ст. 1 Декрету іноземна валюта - це
іноземні грошові знаки у вигляді
банкнотів, казначейських білетів,
монет, що перебувають в обігу та є
законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, а також вилучені з обігу або
такі, що вилучаються з нього, але
підлягають обмінові на грошові знаки,
які перебувають в обігу. У цій статті
Декрету іноземну валюту віднесено до
валютних цінностей.

Як зазначено в ст. 193 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
порядок вчинення правочинів з
валютними цінностями встановлюється
законом. Таким законом є Декрет.

За змістом статей 1, 2 Декрету
резиденти (фізичні особи, які мають
постійне місце проживання на території
України; юридичні особи, суб'єкти
підприємницької діяльності, що не
мають статусу юридичної особи, з
місцезнаходженням на території
України, які здійснюють свою
діяльність на підставі законів
України) мають право бути власниками
валютних цінностей і здійснювати
валютні операції (тобто операції,
пов'язані з переходом права власності
на валютні цінності, з передаванням
заборгованостей та інших зобов'язань,
предметом яких є валютні цінності) з
урахуванням обмежень, встановлених цим
Декретом та іншими актами валютного
законодавства України.

Торгівля іноземною валютою на
території України здійснюється через
уповноважені банки та інші фінансові
установи, що одержали ліцензію на
торгівлю іноземною валютою
Національного банку України

Отже, чинним законодавством не
заборонено перебування у власності
громадян іноземної валюти, і вони як
власники можуть володіти,
користуватися і розпоряджатися нею на
власний розсуд та вчиняти щодо неї
будь-які дії, які не суперечать закону
(частини Ц 2 ст. 319 ЦК України).

Іноземна валюта може бути
предметом договору дарування,
пожертви, передачі за заповітом або
отримання у спадщину, отримання та
повернення позики, кредиту, депозиту,
сплати сум процентів і штрафних
санкцій за цими договорами, внесення
грошових коштів на банківські рахунки
і їх отримання з банківських рахунків.
При цьому, як зазначив ОСОБА_5, разом із
законодавчо закріпленою презумпцією
правомірності набуття права власності
(ч. 2 ст. 328 ЦК України) це дає право
констатувати, що будь-які валютні
цінності, які є у власності особи,
вважаються набутими правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду. Відповідно
до цієї презумпції для вчинення
правочину з валютними цінностями, у
тому числі й нотаріального
посвідчення, джерела і підстави
походження валютних цінностей до уваги
не беруться і нотаріусом не
перевіряються1.

Торгівля іноземною валютою на
території України здійснюється через
уповноважені банки та інші фінансові
установи, що одержали ліцензію на
торгівлю іноземною валютою
Національного банку України. Фізичні
особи і мають право купувати іноземну
валюту в таких банках та фінансових
установах або за їх посередництвом у
інших фізичних осіб (ст. б Декрету). Без
обмежень здійснюються між резидентами
і такими уповноваженими банками та
фінансовими установами валютні
операції, пов'язані з наданням і
поверненням кредитів, позик,
отриманням і поверненням депозитів.
Російський вчений Л. А. Лунц, який
найбільш повно в юридичній літературі
радянського періоду дослідив поняття
«гроші» і «грошові зобов'язання», їх
природу, структуру, а також
співвідношення між поняттями
«платіжний засіб» і «законний
платіжний І засіб», договори, в яких
іноземна валюта є товаром, називав
валютними договорами2.

Однак іноземна валюта як гроші у
випадках і в порядку, встановлених
законом, може використовуватися і як
засіб платежу (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Це
допускається у розрахунках між
резидентами і нерезидентами (фізичними
особами, які мають постійне місце
проживання за межами України, та
юридичні особи, суб'єкти
підприємницької діяльності, що не
зареєстровані як юридичні особи, з
місцезнаходженням за межами України) в
межах торговельного обороту. Такі
розрахунки здійснюються лише через
уповноважені банки (комерційні банки,
офіційно зареєстровані на території
України, що мають ліцензію
Національного банку України на
здійснення валютних операцій, а також
валютного контролю за операціями своїх
клієнтів) (ст. 7 Декрету). Розрахунки
іноземною валютою між резидентами
заборонені.

ленум Верховного Суду України в п. 14
постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»
(далі - постанова Пленуму Верховного
Суду України) роз'яснив, що оскільки
згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня, то при
задоволенні позову про стягнення
грошових сум суди повинні зазначати в
резолютивній частині рішення розмір
суми, що підлягає стягненню, цифрами і
словами у грошовій одиниці України -
гривні (з наведенням розрахунків з
переведенням іноземної валюти, яка
була предметом позики, в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення). Право ухвалювати рішення про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суд має лише у випадках і в
порядку, встановлених законом (ч. 2 ст.
192, ч. З ст. 533 ЦК України, Декрет). Разом з
тим у проведеному наприкінці 2010 р.
Верховним Судом України узагальненні
судової практики розгляду цивільних
справ, що виникають з кредитних
правовідносин, зроблено висновок,
згідно з яким не суперечить
законодавству України стягнення
заборгованості за кредитним договором
чи договором банківського вкладу в
іноземній валюті, якщо саме вона
надавалась за договором і позивач
просить стягнути суму у валютіб. У
зв'язку з використанням іноземної
валюти у внутрішньому обороті країни Л.
А. Лунц зауважив, що іноземна валюта за
загальним правилом не належить до
грошових знаків у юридичному
розумінні: вона не є нормальним
знаряддям обігу країни. У
законодавстві більшості країн за
аналогією до зобов'язань в іноземній
валюті застосовують норми, встановлені
для тих грошових зобов'язань, за якими
платіж обумовлений у грошових знаках
країни. Однак закон не заохочує такого
виду договорів: за загальним правилом у
західноєвропейському праві боржнику
дозволяється замість іноземної валюти,
яка становить предмет зобов'язання,
здійснити платіж грошовими знаками,
які перебувають в обігу у місці
платежу. Ця пільга для боржників, яка
походить із часів середньовіччя,
пояснюється тенденцією всіх урядів по
змозі вилучити іноземні гроші зі сфери
обігу 10. При виконанні судових рішень
за зобов'язаннями в іноземній валюті
кредитор не може отримати зазначену в
договорі суму іноземною валютою. Майно
боржника, що і джерелом задоволення
кредиторських претензій, за загальним
правилом може бути перетворене лише на
грошові знаки, які є в обігу країни, до
того ж наділені законною платіжною
силою. Кредитор отримує взамін
обумовленої в договорі іноземної
валюти її ціну.

Оскільки іноземна валюта визнається в
даному випадку річчю (оскільки не була
засобом платежу і у сторін відсутня
ліцензія на здійснення операцій з
валютою), до правовідносин між
позивачем, на ряду з договірним
законодавством застосовуються норми
законодавства в розумінні позички.

Договір позички регулюється гл.60 ЦК
України. Статтями 827-833 ЦК України
регламентує, що за договором позички
одна сторона (позичкодавець)
безоплатно передає або зобов'язується
передати другій стороні
(користувачеві) річ для користування
протягом встановленого строку.
Користування річчю вважається
безоплатним, якщо сторони прямо
домовилися про це або якщо це випливає
із суті відносин між ними. До договору
позички застосовуються положення
глави 58 цього Кодексу.

Договір позички речі побутового
призначення між фізичними особами може
укладатися усно. Договір позички між
юридичними особами, а також між
юридичною та фізичною особою
укладається у письмовій формі. Договір
позички будівлі, іншої капітальної
споруди (їх окремої частини)
укладається у формі, яка визначена
відповідно до статті 793 цього Кодексу.
Договір позички транспортного засобу
(крім наземних самохідних транспортних
засобів), в якому хоча б однією стороною
є фізична особа, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Позичкодавцем може бути фізична або
юридична особа. Особа, яка здійснює
управління майном, може бути
позичкодавцем за згодою власника.
Юридична особа, яка здійснює
підприємницьку діяльність, не може
передавати речі у безоплатне
користування особі, яка є її
засновником, учасником, керівником,
членом її органу управління або
контролю. Якщо позичкодавець не
виконує обов'язку передати річ у
користування, друга сторона має право
вимагати розірвання договору позички
та відшкодування завданих збитків.

Якщо сторони не встановили строку
користування річчю, він визначається
відповідно до мети користування нею.
Позичкодавець має право на відчуження
речі, яка передана ним у користування.
До набувача речі переходять права та
обов'язки позичкодавця. Користувач не
має переважного права перед іншими
особами на купівлю речі, переданої йому
у користування. Користувач несе
звичайні витрати щодо підтримання
належного стану речі, переданої йому в
користування. Користувач зобов'язаний:
1) користуватися річчю за її
призначенням або відповідно до мети,
визначеної у договорі; 2) користуватися
річчю особисто, якщо інше не
встановлено договором; 3) повернути річ
після закінчення строку договору в
такому самому стані, в якому вона була
на момент її передання.

Крім того, оскільки, згідно наданих
суду відомостей, між позивачем і
відповідачем був укладений письмовий
договір позички, до цих правовідносин,
застосовуються також вищевказані
норми договорних правовідносин, а саме,
кщо сторони домовилися саме про
повернення вказаній у договорі речі і
певної суми коштів - 5000грн., в
однобічному порядку відповідач не має
права відмовитися від цієї угоди
(договору).

Тому, враховуючи вищевказане, та,
оскільки суду не надано доказів на
підтвердження повернення відповідачем
певної частини позичених речей або
оплати за користування позиченою річчю
(валютою в розмірі 2500дол.США), суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст.3,8,19,41,55,124
Конституції України, ст.ст.526,533,536,546,547,
598, 610,625,626-629,638,639,647,827-833, 836 ЦК України,
ст.ст.10,11, 57-61, 88, 131, 208-209, 212-216, 218, 294 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, - задовольнити в
повному обсязі.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивача ОСОБА_1:

- 2500долларів США, що в еквіваленті до
гривні за офіційним курсом НБУ на день
ухвалення судом рішення становить
37010,5625грн.;

- 5000грн. - договірна плата за
користування іноземною валютою -
2500доларами США;

- судові витрати в розмірі судового
збору, сплаченого позивачем - 359грн.;

а всього разом, - 42369 (сорок дві тисячі
триста шістдесят дев'ять гривень)
60копійок.

Рішення суду може бути оскаржене
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Болградський районний суд
Одеської області протягом десяти днів
з дня отримання його копії.

Суддя
А.В.Кравцова