Справа № 2-32/11
Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/5330/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря
Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Франківського районного суду м.Львова
від 28 лютого 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
Франківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції,
спеціалізованого державного
підприємства (СДП) «Укрспецюст», з
участю третіх осіб: Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним протоколу про
проведення прилюдних торгів, свідоцтва
про право власності та скасування
реєстрації права власності; об'єднаним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з
участю третьої особи нотаріуса Першої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_6, про визнання права
власності, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2006 року ОСОБА_7, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, з
врахуванням уточнених вимог, прийнятих
судом, про визнання недійсними
протоколу від 24 липня 2003 року про
проведення прилюдних торгів з
примусового продажу належної на праві
власності ОСОБА_7 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1 та свідоцтва про право
власності ОСОБА_8 на цю частину
квартири, яку він придбав з прилюдних
торгів, скасування реєстрації його
права власності на вказану частину
квартири, стягнення з позивачів
в користь відповідача ОСОБА_2, як
правонаступника померлого ОСОБА_8,
грошових коштів, які були сплачені
його сином за придбання спірної
частини квартири на прилюдних торгах, з
урахуванням індексу інфляції, у
розмірі 50 997,89 грн. ІНФОРМАЦІЯ_3 року
ОСОБА_7 померла. Позивачі ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 остаточні позовні вимоги
підтримали.

16 липня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4, у якому просив визнати за ним
право власності на спірну частину в
квартирі в порядку спадкування за
законом після смерті сина ОСОБА_8

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 28 лютого 2013 року позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Ухвалено
визнати недійсним протокол №3140132/1-ДГ
від 24 липня 2003 року про проведення
прилюдних торгів з примусового продажу
1/3 частини квартири АДРЕСА_1; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності ОСОБА_8 па 1/3 частину вказаної
квартири, посвідчене приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстроване у реєстрі за № 2107.
Скасовано реєстрацію права власності
ОСОБА_8 на 1/3 частину спірної квартири,
здійснену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12 серпня
2003 року. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_2 51 150,93 грн. Відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
права власності.

Рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить
скасувати рішення та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити,
задовольнити його (апелянта) позов. В
обґрунтування своїх доводів
посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд
вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що в основу
оскаржуваного рішення покладено
голослівні, нічим не підтверджені
пояснення позивачів про те, що ОСОБА_7
не знала про арешт належного їй майна,
про його реалізацію з прилюдних торгів
в процесі примусового виконання
рішення суду та про завершення
виконавчого провадження у зв'язку з
частковим виконанням рішення суду ще у
серпні 2003 року. На думку апелянта,
сторона позивача, звернувшись із даним
позовом до суду, не вжила жодних
процесуальних дій для забезпечення
доказів у справі шляхом звернення із
запитом про витребування матеріалів
виконавчого провадження ще у 2006 році,
хоча повинна була знати про термін його
зберігання. Зазначає, що висновки суду
про недійсність угоди купівлі-продажу
спірного майна з прилюдних торгів
суперечать фактичним обставинам
справи та нормам Тимчасового положення
про порядок проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
майна, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 року №68/5, пунктом 7.1 якого
визначено, що право власності на майно
переходить до переможця тільки після
повного розрахунку за придбане майно,
тобто після оплати за придбане майно
виконавчій службі. Апелянт вказує на
те, що матеріалами справи
підтверджується факт проведення
переможцем конкурсу повного
розрахунку за придбане з прилюдних
торгів майно, а відтак, - набуття ним
права власності на спірне майно у
встановленому законом порядку. На
думку апелянта, необґрунтованим є
також висновок суду про відсутність
акту про проведення прилюдних торгів,
оскільки такий акт зазначений в
свідоцтві про придбання спірного майна
з прилюдних торгів. Та обставина, що акт
не зберігся у справах нотаріуса, який
посвідчував оспорюване свідоцтво, не
може бути безспірним доказом про
відсутність його взагалі на момент
оформлення права власності ОСОБА_8 у 2003
році і підставою для задоволення
надуманого позову позивачів. Крім того,
вважає, що не було порушено прав
неповнолітнього на той час ОСОБА_3,
оскільки з прилюдних торгів було
відчужено частку іншого співвласника,
а тому дозволу органу опіки та
піклування для цього не вимагалось.
Крім того, на думку апелянта, закон не
дозволяв витребування майна від
добросовісного набувача, якщо майно
було продано в порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Сторони та їх представники належним
чином повідомлені про час та місце
розгляду справи, заяв про її
відкладення не подали, в судове
засідання неодноразово не з'явилися.
Колегія суддів вважає за можливе
провести апеляційний розгляд справи за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1
куплена ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (по 1/3
частки кожним), що стверджується
договором купівлі - продажу від 15
лютого 2000 року на підставі якого
співвласникам видано реєстраційні
посвідчення від 3 жовтня 2000 року (т.1
а.с.7-9,64-66).

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 29 травня 2002 року з ОСОБА_7
стягнуто. в користь ОСОБА_9 31 500 грн. На
підставі зазначеного рішення суду
видано виконавчий лист, який
пред'явлено стягувачем до виконання.
Сторони ці обставини не заперечують.

4 серпня 2003 року приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 у відповідності до
наказу Міністерства юстиції України
від 27 жовтня 1999 року за № 68/5 «Про
затвердження Тимчасового положення
про порядок проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна», зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 2
листопада 1999 року за №745/4038, на підставі
акта про проведення аукціону
(публічних торгів) Львівською філією
СДП «Укрспецюст» Міністерства юстиції
України 24 липня 2003 року, затвердженого
Відділом державної виконавчої служби
Франківського районного управління
юстиції у м. Львові 30 липня 2003 року,
видано свідоцтво ВАМ № 798353, яким
посвідчено, що ОСОБА_8, який проживає в
АДРЕСА_2, належить на праві приватної
власності майно, яке складається з: 1/3
частини спірної квартири. Вищевказана
1/3 частина квартири раніше належала
ОСОБА_7 на підставі договору купівлі -
продажу квартири, посвідченого 15
лютого 2000 року за реєстровим
номером 240, зареєстрованого в
Львівському обласному державному
комунальному бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки в
реєстрову книгу 24 за № 12908В 3 жовтня 2000
року і придбана ОСОБА_8 за 19 000 грн., що
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно (т.1
а.с.52,73,132-134).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 помер, його
спадкоємцем є ОСОБА_2, що стверджується
матеріалами спадкової справи № 213,
заведеної Першою Львівською державною
нотаріальною конторою (т.1 а.с.21,76).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т.1
а.с.183).

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України
«Про власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
кожен громадянин в Україні має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися майном особисто або
спільно з іншими. Статтею 112 ЦК України (
в редакції 1963 року) визначено, що майно
може належати на праві спільної
власності двом або кільком громадянам;
спільна власність з визначенням часток
є спільною частковою власністю. Згідно
з ч.2 ст. 55 Закону України «Про
власність» вилучення майна у власника
допускається при зверненні стягнення
на це майно за зобов'язаннями власника
у випадках і порядку, передбачених
законом.

За правилами ст.ст.3,4 ЦПК України, ст. 6
ЦК України в редакції 1963 року кожна
особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав чи
інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно із вимогами ст. 48 ЦК України в
редакції 1963 року способом захисту
порушеного права є визнання недійсною
угоди, яка не відповідає вимогам
закону.

Встановлено, що позивачі за первісним
позовом звернулися з вимогою про
визнання прилюдних торгів недійсними з
підстав недодержання під час
проведення прилюдних торгів вимог
Закону України «Про виконавче
провадження» і Тимчасового положення
щодо визначення об'єкта цих торгів, у
результаті яких відбулося відчуження
1/3 частки спірної квартири, чим
порушені їх права як співвласників
вказаної квартири.

Умови та порядок виконання рішень
судів, що підлягають примусовому
виконанню в разі невиконання їх у
добровільному порядку на час вчинення
виконавчих дій, визначав Закон «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року та Інструкція про проведення
виконавчих дій № 74/5 від 15 грудня 1999
року.

Вказаним Законом визначено загальні
правові основи організації та
діяльності державної виконавчої
служби, її завдання та компетенцію, а
також визначено учасників виконавчого
провадження, закріплено їхні права та
обов'язки, у тому числі право
стягувачів і боржників та інших
учасників виконавчого провадження на
оскарження дій (бездіяльності)
державного виконавця та порядок цього
оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85
Закону). Закон від 21 квітня 1999 року та
Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року не
встановлюють порядку та правил
проведення прилюдних торгів, а лише
закріплюють такий спосіб реалізації
майна, як його продаж на прилюдних
торгах, і відсилають до інших
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України та Міністерства
юстиції України, якими повинен
визначатися порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна (ст. 62 Закону від 21
квітня 1999 року та п.п. 5.11, 5.12 Інструкції
№ 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно
до положень указаних правових норм
державний виконавець здійснює лише
підготовчі дії з метою проведення
прилюдних торгів, а самі прилюдні торги
з реалізації нерухомого майна
організовують і проводять
спеціалізовані організації, з якими
державною виконавчою службою
укладається відповідний договір (п. 5.11
Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).
Правила проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням.
Відповідно до цього Положення прилюдні
торги є спеціальною процедурою продажу
майна, за результатами якої власником
майна стає покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення), та
передбачені певні правила проведення
цих торгів, а саме: по-перше, правила,
які визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна);
по-друге, правила, які регулюють сам
порядок проведення торгів і, по-третє,
правила, які стосуються оформлення
результатів торгів.

Відтак, виходячи з аналізу правової
природи процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в продажу
майна, тобто переходу права власності
на майно боржника, на яке звернено
стягнення, до покупця - учасника
прилюдних торгів, та ураховуючи
особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів; складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на публічних
торгах, а отже є угодою, що
узгоджується й з нормами ст. 224 ЦК
України в редакції 1963 року. Угода може
бути визнана недійсною в судовому
порядку з підстав її невідповідності
вимогам закону. Результатом продажу з
прилюдних торгів є видача нотаріусом
свідоцтва про придбання майна з
прилюдних торгів на підставі
складеного та затвердженого в
установленому порядку акта державного
виконавця про проведені торги (розд. 6
Тимчасового положення, п.п. 244, 245, 248
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 року №
18/5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 7 липня 1994 року № 152/361,
ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Статтею 116 ЦК України в редакції 1963
року передбачено, що кредитор учасника
спільної часткової власності вправі
пред'явити позов про виділ частки його
боржника для звернення на неї
стягнення. Виділ частки проводиться
відповідно до правил ст. 115 цього
Кодексу.

Виходячи з положень Закону України
«Про власність», ст. 131 ЦК України в
редакції 1963 року, які визначають
поняття речі як об'єкта цивільних прав,
складових частин речі; ст. 66 Закону «Про
виконавче провадження» щодо
підготовки і проведення прилюдних
торгів; п.п. 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Тимчасового
положення, які визначають поняття лота
як одиниці майна, що виставляється для
продажу на прилюдних торгах (у даній
справі - 1/3 квартири), слід дійти
висновку про те, що об'єктом реалізації
з прилюдних торгів могло бути нерухоме
майно, яке є об'єктом цивільних прав
(частина квартири, виділена у
встановленому законом порядку в
окремий самостійний об'єкт власності),
а не її частина, яка не набула статусу
об'єкта нерухомості в передбаченому
законом порядку.

Така позиція міститься в Постановах
Верховного Суду України, прийнятих за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судових рішень з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм права
у подібних правовідносинах від 18
вересня 2013 року (справа № 6-76 цс 13,
реєстраційний номер 33770799) та від 15
січня 2014 року (справа № 6-148 цс 13,
реєстраційний номер 36756760).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
Рішення Верховного Суду України,
прийняті за наслідками розгляду заяв
про перегляд судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм права у подібних правовідносинах
є обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

Здійснення продажу з прилюдних торгів
частини квартири без вирішення питання
щодо технічної можливості виділу в
натурі 1/3 її частини, що належить
боржнику, і без набуття вказаною
частиною статусу об'єкта цивільних
прав, не можна визнати таким, що
відповідає вимогам закону.

На підставі аналізу наявних у справі
доказів суд прийшов до висновку, що
оспорювана угода не відповідає вимогам
закону. Поряд з наведеним вище судом
встановлено, що оспорюванню угодою
порушені права неповнолітнього. Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який є власником 1/3
частини спірної квартири, на час
проведення прилюдних торгів був
неповнолітнім. Перехід права власності
на 1/3 частку в квартирі сторонній особі
приводить до порушення житлових та
майнових прав неповнолітнього
співвласника житла.

З висновками суду слід погодитися,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. Підстави
для скасування рішення Франківського
районного суду м.Львова відсутні, а
тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 28 лютого 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: