Справа № 335/516/14-ц 2/335/622/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі: головуючого судді
Геєць Ю.В., при секретарі Школяр К.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
заповіту.

У позові зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
його батько ОСОБА_5, після смерті якого
залишилася спадщина - нерухоме майно: 1/3
частина квартири АДРЕСА_1. При подачі
заяви про прийняття спадщини до
нотаріальної контори позивачеві стало
відомо, що за життя його батько склав
заповіт на ім'я відповідача ОСОБА_2, за
яким все належне йому майно заповідав
останньому.

Позивач вважає, що волевиявлення його
батька не відповідало його волі,
оскільки на момент складання заповіту
він не міг розуміти значення своїх дій
та керувати ними в силу психічного
захворювання.

Посилаючись на те, що волевиявлення
заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не
відповідало його волі, позивач просить
визнати недійсним на підставі ст. 225 ЦК
України та ст. 1257 ЦК України заповіт
складений ОСОБА_5 11.02.2011 року,
зареєстрований в реєстрі за № 11, на
користь ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач заявлені
позовні вимоги підтримав з підстав
викладених в уточненій позовній заяві
(а.с. 102-105).

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
проти позовних вимог заперечував та
просив суд в задоволенні позову
відмовити, вважаючи, що обґрунтування
та доводи викладені в позовній заяві є
надуманими та такими, що не
відповідають нормам права та дійсним
обставинам, в подальшому після
оголошеної перерви в судове засідання
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив.

Треті особи по справі приватний
нотаріус Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явилися, про день
та час слухання справи повідомлені у
встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у розгляді справи, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про те, що в
задоволенні позовних вимог повинно
бути відмовлено, з таких підстав.

Статтями 11,15 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, а також з інших
правовідносин.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
помер ОСОБА_5, про що свідчить свідоцтво
про смерть Серії НОМЕР_1 від 20.06.2013 року
(а.с. 38).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишив
заповіт на користь ОСОБА_2, який був
посвідчений 11.02.2011 року приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с. 35-36).

Відповідно до заповіту ОСОБА_5 зробив
заповідальне розпорядження: все своє
майно, де б воно не знаходилося і з чого
б воно не складалось і взагалі все те,
що буде належати йому на день смерті і
на що він за законом буде мати право
заповів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася
спадщина на належну йому на праві
власності 1/3 частку квартири АДРЕСА_1
(а.с.67-68).

Позивачем ставиться питання про
визнання недійсним оспорюваного
заповіту з підстав передбачених ст. 225
ЦК України, з тих підстав, що
волевиявлення заповідача при укладені
заповіту не було вільним і не
відповідало його волі.

Спадкування за заповітом
регламентується главою 85 Цивільного
Кодексу України. Зокрема, ст. ст. 1233,1234
ЦК України передбачено право на
особисте розпорядження відносно
належного майна на випадок смерті,
фізичної особи з повною цивільною
дієздатністю. Таке розпорядження
виражається у вигляді складання
заповіту, що є юридичним актом та
відповідає волі заповідача. Заповідач
має право на свій розсуд заповідати
майно будь-яким особам, будь-яким чином
визначити частки спадкоємців в
спадщині, позбавити спадщини одного,
кількох чи всіх спадкоємців за законом,
не визначаючи такого позбавлення, а
також включити до заповіту інші
розпорядження передбачені правилами
ЦК про спадкування, скасувати чи
змінити заповіт.

Відповідно до ст.ст. 202, 1220, 1233, 1234 ЦК
України заповіт є односторонньою
угодою, в якій не передбачено жодних
умов і зобов'язань для спадкодавця за
його життя, і може мати негативні
наслідки лише після смерті спадкодавця
для інших осіб у вигляді позбавлення
права на спадщину, а не для заповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно роз'яснень п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року „Про судову практику у
справах про спадкування", за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу.

Положення ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України,
які поширюються на заповіт як на
односторонній правочин, дійсно
передбачають, що дії заповідача,
спрямовані на досягнення певного
результату, мають об'єктивно
відображати його внутрішню волю і що
таке волевиявлення повинно бути
вільним.

У зв'язку з тим, що предметом судового
дослідження є психічний стан особи в
момент вчинення правочину, судом
відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України
призначалася посмертна
судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 296
від 27.05.2014 року ОСОБА_5 на момент
складання заповіту 11.02.2011 року виявляв
психічного розладу у вигляді
органічного розладу особи внаслідок
церебрального атеросклерозу, однак
визначити ступінь вираженості даних
розладів та в зв'язку з цим відповісти
на питання „Чи міг ОСОБА_5 розуміти
значення своїх дій та керувати ними в
момент складання заповіту 11.02.2011 року, з
урахуванням обставин відображених в
медичній документації" не виявляється
можливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі смерті - за позовом
інших осіб, чиї цивільні права або
інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній психічний стан
особи в момент вчинення правочину.

Проте, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_5 в момент
посвідчення заповіту 11.02.2011 року
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише стверджено, що
ОСОБА_5 на момент складання заповіту
11.02.2011 року виявляв психічного розладу
у вигляді органічного розладу особи
внаслідок церебрального
атеросклерозу.

Однак те, що ці психологічні
особливості вплинули на здатність
ОСОБА_5 в момент укладання заповіту
таким чином, що він позбавився
можливості розуміти значення своїх
дій та керувати ними, експертизою
однозначної відповіді не надано. А
тому, суд вважає, що висновок
експертизи в такому разі ґрунтується
на припущення.

Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Постановою Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року, прийнятою у
відповідності до вимог ст. 355 ЦПК
України за наслідками розгляду заяви
про неоднакове застосування судом
касаційної інстанції однієї і тієї
норми матеріального права, а саме ч. 1
ст. 225 ЦК України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, визначено,
що зазначена норма матеріального права
застосовується як підстава для
визнання недійсним правочину тільки у
випадках абсолютної неспроможності
особи в момент його вчинення розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними і в основу рішення суду про
недійсність оспорюваного правочину не
може покладатись висновок експертизи,
який ґрунтується на припущеннях.

З огляду на вищевстановлені обставини
цієї справи та вимоги ст. 360-7 ЦПК
України, суд вважає, що у цій справі
мається саме така ситуація, коли
висновок експертизи ґрунтується на
припущеннях, а інших доказів про
абсолютну неспроможність ОСОБА_5, під
час складання заповіту, розуміти
значення своїх дій та керувати ними не
мається, тому відсутні підстави для
застосування до спірних правовідносин
вимог ст. 225 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

В судовому засіданні позивач не навів
належних доказів про те, що при
посвідченні нотаріусом заповіту від
11.02.2011 року ОСОБА_5 перебував у такому
стані, коли його волевиявлення не було
вільним та не відповідало його волі,
чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Пояснення допитаних в судовому
засіданні свідків як зі сторони
позивача, а саме: ОСОБА_7 (рідна сестра
позивача), ОСОБА_8 (мати позивача), а
також свідків зі сторони відповідача:
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, не містять
даних які б вказували на те, що на час
укладення заповіту 11.02.2011 року ОСОБА_5
не міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Враховуючи зазначені обставини, суд
приходить до висновку, що у справі
відсутні підстави для задоволення
позову про визнання недійсним заповіту
від 11.02.2011 року ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним заповіту -
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя:
Ю.В.Геєць