________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/6894/13-ц
Провадження № 2/520/792/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю
третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про визнання заповітів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2013 року позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просив постановити
рішення, яким визнати недійсними
заповіти від 01.06.2012 року та 15.08.2012 року,
укладені ОСОБА_6, за якими він заповів
все майно ОСОБА_2.

Свої вимоги мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_6,
після його смерті відкрилась спадщина
на нерухоме майно, а саме: рибальський
будинок (еллінг) НОМЕР_2, «Маяк», в м.
Одесі, по АДРЕСА_1; дачну будівлю,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2;
земельну ділянку, площею 0, 1000 га, яка
розташована за адресою АДРЕСА_3.

Позивач вказує на те, що у встановлений
законом строк він звернувся до
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
з заявою про прийняття спадщини, де
йому стало відомо, що його батько склав
заповіт не на його користь, що і стало
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позов підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа
ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не
визнали, проти його задоволення
заперечували, вказуючи на його
безпідставність.

Інші особи у судове засідання не
з'явились, про час, дату та місце
розгляду справи сповіщались належним
чином, причини неявки суду не
повідомили.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

У судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
Серії НОМЕР_3, виданим повторно
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану у місті Одесі
Одеського міського управління юстиції
(т. 1 а.с. 79).

Після його смерті відкрилась спадщина
на належне йому нерухоме майно, а саме:
рибальський будинок (еллінг) НОМЕР_4,
розташований в АДРЕСА_1, причал НОМЕР_2
«Маяк», який належав померлому на
підставі рішення Київського районного
суду м. Одеси від 29 травня 2006 року (т.1
а.с.7), дачна будівля, що знаходиться в
АДРЕСА_2, що належали померлому на
підставі Договору дарування від 24.11.2009
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 (т.1 а.с. 9),
та земельна ділянка, площею 0, 1000 га, яка
розташована за адресою АДРЕСА_3, яка
належала померлому на підставі
Державного акту про право власності на
земельну ділянку Серії ЯМ № 016276 (т. 1 а.с.
10).

Спадкоємцями першої черги щодо майна
померлого ОСОБА_6 є: донька ОСОБА_3, син
ОСОБА_1, донька ОСОБА_5, дружина ОСОБА_2
та мати ОСОБА_4, які в установлений
законом строк звернулись до Приватного
нотаріуса Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 з заявами
про прийняття спадщини, на підставі
яких нотаріусом було заведено спадкову
справу № 16/2012.

Проте за життя, а саме 01 червня 2012 року
ОСОБА_6 склав заповіт, згідно якого все
своє майно, де б воно не знаходилось та
з чого б воно не складалося, і взагалі
все те, що на день смерті буде йому
належати та на що він за законом матиме
право заповів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказаний правочин було посвідчено
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
та зареєстрований в реєстрі за № 735 (т. 1
а.с. 48 ).

Крім того, 15 серпня 2012 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 було
посвідчено заповіт, згідно умов якого
ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не
знаходилось та з чого б воно не
складалося, і взагалі все те, що на день
смерті буде йому належати та на що він
за законом матиме право заповів ОСОБА_2,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 30).

16 квітня 2013 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 були видані Свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
згідно яких ОСОБА_2 успадкувала
вищевказане нерухоме майно після
смерті ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 86, 87, 88).

Позивач на підставі ст.225 ЦК України
просить визнати заповіт недійсним,
оскільки вважає, що під час його
складання його батько ОСОБА_6 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг ними керувати.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України
спадкування є перехід прав та
обов'язків від фізичної особи, яка
померла (спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців) та здійснюється за
заповітом, або за законом та
відкривається внаслідок смерті цієї
особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Зі змісту заповіту від 15 серпня 2012
року вбачається, що ОСОБА_6 власноручно
написав: «Заповіт з моїх слів та за моїм
проханням записаний нотаріусом вірно,
прочитаний мною уголос та власноруч
підписаний», під чим і поставив свій
підпис.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_6 на підставі ст. 1234 ЦК України
використав своє право на заповіт і
згідно ст. 1235 ЦК України призначив
спадкоємцем свого майна ОСОБА_2.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто. Вчинення
заповіту через представника не
допускається. Заповідач може
призначити своїми спадкоємцями одну
або кілька фізичних осіб, незалежно від
наявності у нього з цими особами
сімейних, родинних відносин, а також
інших учасників цивільних відносин.
Заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому. Заповідач має
право скласти заповіт щодо усієї
спадщини або її частини. Чинність
заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю. Право
на заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Отже, оскільки заповіт є, перш за все,
юридичною угодою, тому всі правила
чинного законодавства, які стосуються
питання недійсності угод, в однаковому
ступеню відносяться й до заповіту.
Заповіт як угода, яка проявляє волю
заповідача щодо розпорядження
належним йому майном після його смерті,
вимагає посвідчення дійсності
волевиявлення й тотожності волі
заповідача і змісту заповіту, тому
закон пред'являє до заповіту підвищені
вимоги в дотриманні умов укладання
заповіту.

Заповіт, як вид одностороннього
правочину (дія особи спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, повинен
відповідати загальним вимогам,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, серед яких, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК
України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено,
правила статті 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Цивільний кодекс України проголошує
принцип свободи заповіту, відповідно
до якого заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин. Крім
того, він може без зазначення будь-яких
причин позбавити права на спадкування
будь-яку особу з числа спадкоємців за
законом. У цьому разі ця особа не може
одержати право на спадкування.

Як передбачено ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Суд, для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
відповідно до ст. 145 ЦПК України,
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

З метою визначення психічного стану
заповідача на момент складання
заповітів від 01 червня 2012 року та 15
серпня 2012 року судом була призначена
комісійна судова-медична експертиза.

Згідно з Актом № 411 комісійної
посмертної судово-медичної експертизи
від 30.07.2014 року експерти Одеського
обласного бюро судово-медичної
експертизи прийшли до висновку, що
ОСОБА_6, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2, з
урахуванням онкологічного
захворювання в період підписання
заповітів, а саме 01.06.2012 року та 15.08.2012
року міг усвідомлювати значення своїх
дій, та керувати ними. Медичні
препарати, які були назначені ОСОБА_6, у
зв'язку з його онкологічним
захворюванням в період підписання
заповітів, а саме 01.06.2012 року та 15.08.2012
року не могли вплинути на його вільне
волевиявлення і усвідомлення своїх дій
(т. 2, а.с. 88-98).

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем, у порушення вимог ст.
60 ЦПК України, не надано суду належних
та допустимих доказів того, що
волевиявлення ОСОБА_6, як заповідача
щодо розпорядження своїм майном станом
на випадок смерті не було вільним та не
відповідало його волі, а також те, що
при його укладанні він не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 за життя
висловив свої наміри та розпорядився
належним йому майном не на користь
позивача, суд приходить до висновку про
те, що підстави для задоволення позову
ОСОБА_1 - відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 225, 1216, 1217, 1220, 1223, 1233-1235, 1247, 1265 ЦК
України. ст. ст. 3, 4, 10, 11, 58-61, 88, 145, 209, 212-215,
218 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання заповітів
недійсними - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м.Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.