У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Волинської області
від 17 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду із указаним позовом,
у якому просив стягнути з ОСОБА_3
заборгованість, яка станом на 22 січня
2014 року становить 24 092
грн 46 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 1 103 грн 70 коп., заборгованість
по відсоткам за користування кредитом -
7 682 грн 54 коп., заборгованість по
комісії за користування кредитом - 3 608
грн 29 коп., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором - 13
074 грн 48 коп., штраф (фіксована частина) -
500 грн, штраф (процентна складова) -
1 123 грн 45 коп.

В обґрунтування позову зазначав, що 31
березня 2007 року між банком та ОСОБА_3
було укладено договір, відповідно до
умов якого остання отримала кредит у
розмірі 1 347 грн 50 коп. зі сплатою 12 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим строком
повернення до 31 березня 2009 року. ОСОБА_3
умови зазначеного договору виконувала
не належним чином, що стало підставою
звернення до суду.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 3
березня 2014 року у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 17 квітня 2014 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість у розмірі 24 092 грн 46 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
строк позовної давності сплив оскільки
у заяві про отримання кредиту
зазначено, що боржник ознайомився та
згідний з умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»,
«Стандарт»), які надані відповідачу у
письмовій формі. Укладення договору
про збільшення строків позовної
давності повинно бути викладено у
письмовій формі, а зазначені умови
підписані лише банком, що суперечить
вимогам ст. 259 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що відповідач
освідомлював та письмово погодився з
умовами кредитування, оскільки
підписав та поставив дату укладення
письмового договору, сторонами
встановлений строк позовної давності
тривалістю у 5 років, а тому банком
строк позовної давності не пропущений.

Проте погодитися з такими висновками
не можна.

Установлено, що 31 березня 2007 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір за умовами якого
відповідач отримала у кредит кошти у
розмірі 1 347 грн 50 коп із сплатою 12%
річних строком користування до 31
березня 2009 року. Станом на 22 січня 2014
року сума заборгованості становить 24 092
грн 46 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідач взяті на себе кредитні
зобов'язання належним чином не
виконувала.

Також, як вбачається з матеріалів
справи 3 березня 2014 року відповідачка
подала до суду першої інстанції заяву
про застосування строку позовної
давності (а. с. 34).

При цьому судам слід звернути увагу, що
погашення кредитної заборгованості та
строки чергових платежів визначено
місяцями. Отже, поряд зі встановленням
строку дії договору сторони встановили
і строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст.
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, банк звернувся до
суду з вимогами про стягнення з
відповідачки заборгованості за
кредитом, включивши до позовних вимог
як суму заборгованості по кредиту, так
і суму пені та процентів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих
видів вимог законом встановлена
спеціальна позовна давність. Зокрема,
ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК
України).

У даній справі судами встановлено, що
згідно з умовами кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) та щомісячно
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також встановлено
відповідальність за порушення їх
сплати.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу і
початок перебігу позовної давності за
кожний черговий платіж починається з
моменту порушення строку його
погашення.

Таким чином, оскільки умовами договору
погашення кредиту та процентів повинно
здійснюватися позичальником частинами
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань (правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 року у справі № 6-116 цс13).

Як вбачається з наданого банком
розрахунку кредитної заборгованості
останній платіж по погашенню кредиту
ОСОБА_3 здійснено у квітні 2009 року (а. с.
6).

Крім того, апеляційний суд належним
чином не перевірив доводи відповідача
щодо ознайомлення з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
("Розстрочка") (Стандарт), оскільки у
матеріалах справи не має доказів, що
позивачка було ознайомлена саме з тими
Умовами, які додані до матеріалів
справи.

Однак суд апеляційної інстанції не
надав цій обставині належної юридичної
оцінки, що призвело до порушення норм
матеріального права при ухваленні
оскаржуваного рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 212-214
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської
області від 17 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта