РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

16 жовтня 2014 року
м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарі - Пічугіної А.Г.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Київського районного
суду міста Харкова цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про виселення
та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А
Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про
примусове виселення її із житлового
приміщення, зобов'язання не чинити
перешкоди у входження до належного
йому приміщення та притягнути
відповідача до відповідальності за
злісне багаторічне невиконання
рішення суду та постанови виконавчої
служби.

Свої вимоги мотивував тим, що на
підставі свідоцтва про придбання майна
з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги
не відбулися від 09.07.2013 року він є
власником 13/200 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 у м. Харків.
Вказував, що він став власником цього
житла у зв'язку проведенням виконавчих
дій за виконавчим провадженням, яке
було відкрито Київським відділом
державної виконавчої служби на
підставі рішення Московського
районного суду м. Харкова від 25.04.2007
року, відповідно до якого ОСОБА_2 мала
перед ним суму боргу за договором
позики в розмірі 35000,00 грн., з урахування
індексу інфляції 3844,60 грн., 3% річних в
розмірі 1165,20 грн., та судові витрати в
сумі 428,00 грн., а всього 40437,80 грн.
Зазначав, що оскільки він на теперішній
час є власником 13/200 частин будинку, то
неодноразово звертався до відповідача
з вимогою про її виселення, оскільки
будь - яких законних підстав для
продовження її мешкання у
вищезазначеному будинку відсутні,
проте в добровільному відповідач його
вимоги не задовольняє. У зв'язку з чим
він просив суд винести рішення на його
користь.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, в
обґрунтування яких послався на
обставини, викладені у заяві, та
зазначав, що неодноразово намагався
домовитися мирним шляхом з
відповідачем, проте позитивних
результатів не домігся.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилась, про місце і час
розгляду справи повідомлялась
належним чином, причини неявки суду не
повідомила, у зв'язку з чим ухвалою суду
від 16 жовтня 2014 року суд за наявності
згоди позивача вирішив розглянути дану
справу у заочному порядку.

Вислухавши пояснення позивача,
вивчивши матеріали справи і дослідивши
надані докази, суд у межах заявлених
позовних вимог (ст. 11 ЦПК України)
установив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на
підставі свідоцтва про придбання майна
з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги
не відбулися від 09.07.2013 року ОСОБА_1 на
праві спільної часткової власності
належить 13/200 частина житлового будинку
АДРЕСА_1

Згідно відомостей адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС, УДМС України в
Донецькій області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з
17.07.1996 року (а.с.10).

Згідно зі статтю 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17 липня 1997 року відповідно
до Закону України від 17 липня 1997 року №
475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції»,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. При цьому відповідно до ст.
391 ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Вимогами ст. 386 ЦК України
передбачено, що держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності.

Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Аналіз наведених вище норм
цивільного законодавства України дає
підстави для висновку про те, що у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю,
шляхом виселення.

Як вбачається з довідки КП
«Благоустрій» №456 від 06.10.2014 року у
частині будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові
зареєстровані та мешкають ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.78).

Крім того, судом вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 є дійсно колишнім
власником 13/200 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, яке їй належало на підставі
рішення Київського районного
народного суду м. Харкова від 23.07.1985
року (а.с.47).

Відповідно до висновку,
затвердженого начальником Київського
РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській
області від 01.10.2014 року, судом
встановлено, що ОСОБА_2 не пускає в
домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Харкові
ОСОБА_1, при цьому ніяких пояснень своїм
діям не дає (а.с.79).

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника 13/200
частин будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові, не
перебуває з останнім у будь-яких
договірних відносинах щодо
користування будинком, відповідач
зареєстрована та проживає у 13/200
частинах будинку, який належить ОСОБА_1
на праві спільної часткової власності,
чим створює перешкоди у володінні,
користуванні та розпорядженні будинку
його власнику, а тому в силу правил
статті 391 ЦК України та статей 8, 41
Конституції України вказані перешкоди
мають бути усунуті за судовим рішенням.

У зв'язку з вищезазначеним, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 щодо примусового
виселення відповідача ОСОБА_2 із
належної йому частини будинку та
зобов'язання відповідача не чинити
йому перешкоди у входження до належної
йому частини будинку, підлягають
задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про притягнення
відповідача до відповідальності за
злісне багаторічне невиконання
рішення суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, -
і за її межами.

Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 382 КК України
визначено, що умисне невиконання
вироку, рішення, ухвали, постанови суду,
що набрали законної сили, або
перешкоджання їх виконанню тягнуть за
собою кримінальну відповідальність,
передбачену законодавством.

Так, встановлення вини і притягнення
до кримінальної відповідальності
реалізується за правилами статей
кримінально - процесуального кодексу
України.

Як вбачається з положень ст. 17
Кримінально-процесуального кодексу
України та ст. 62 Конституції України
ніхто не може бути визнаний винним у
вчинені злочину, а також підданий
кримінальному покаранню інакше як за
вироком суду й відповідно до закону.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що оскільки положення п.3 ч.2 ст. 15 ЦПК
України дає чітке визначення
компетенції судів щодо розгляду
цивільних справ, до яких розгляд
кримінальних правопорушень не входить,
провина ОСОБА_2 у умисному невиконанні
судового рішення у встановленому
законом порядку не встановлена, тобто
відсутній обвинувальний вирок, яким
ОСОБА_2 була б визнана винною за ст. 382 КК
України, тому обґрунтованих підстав
для задоволення позовних вимог ОСОБА_1
в цій частині не вбачається.

Щодо вимог позивача про притягнення
ОСОБА_2 до відповідальності за
невиконання постанови виконавчої
служби, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 89 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачена відповідальність за
невиконання рішень, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії та рішення
про поновлення на роботі.

Проте, як вбачається з цієї статті,
притягненням до такої
відповідальності займається сам
державний виконавець, а не суд, у
зв'язку з чим, підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині
також не вбачається.

Щодо вимоги позивача про винесення
окремої ухвали відносно дій
відповідача ОСОБА_2, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 211 ЦПК України суд,
вивчивши під час розгляду справи
порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню
порушення, може постановити окрему
ухвалу і направити її відповідним
особам чи органам для вжиття заходів
щодо усунення цих причин та умов.

Тобто, відповідно до даної норми закону
постановлення окремої ухвали є правом,
а не є обов'язком суду та крім того,
окрема ухвала не передбачає
притягнення будь - якої особи до
відповідальності, а лише дозволяє
вжити заходів для усунення причин та
умов здійснення порушення закону.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Між тим наведені обставини і факти про
злісне невиконання рішення суду ОСОБА_2
не були предметом розгляду справи, а
тому суд не вбачає підстав для
постанови окремої ухвали по справі.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на
користь якої ухвалено судове рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтвердженні судові витрати.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Отже, з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню сума
судового збору, сплаченого при подачі
позовної заяви до суду у сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України,
ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
виселення та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1) з 13/200 частини будинку по
АДРЕСА_1 у м. Харкові, що належать ОСОБА_1
на праві власності.

Зобов'язати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1) не чинити перешкоди у входження
до належної на праві власності ОСОБА_1
частини будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) на
користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН
НОМЕР_2) витрати по сплаті судового
збору в розмірі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде
складений 17 жовтня 2014 року.

Суддя
Якуша Н.В.