Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/370/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді:
Григорусь Н.Й.

суддів:
Косигіної Л.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання
Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк», третя
особа: ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 25 лютого 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому остаточно
просив визнати недійсним п. 1.1.
кредитного договору від 12.08.2005 року,
який вчинено внаслідок обману з боку
позивача ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Корольовського районного
суду міста Житомира від 25 лютого 2013
року у задоволенні позову відмовлено
за пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення районного суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги. Доводи апеляційної
скарги обґрунтовує тим, що дане рішення
є незаконним, через невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, у зв'язку з чим було
неправомірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.08.2005 року між
Банком, як кредитором, та ОСОБА_1, як
позичальником, укладено кредитний
договір № ZRH0GF00043045, згідно умов п. 1.1.
якого банк зобов'язався надати
позичальнику на умовах цього договору
грошові кошти в сумі 36 866,00 доларів США в
строк до 11.08.2025 р., а позичальник у свою
чергу зобов'язався прийняти, належним
чином використати та повернути кредит,
а також сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 0,92% на
місяць на суму залишку заборгованості
за Кредитом та комісією за
розрахункове-касове обслуговування у
розмірі 0,18% від суми виданого кредиту
щомісяця в період сплати.

Згідно кредитного договору банк
зобов'язався відкрити позичальнику
рахунок для надання кредиту, обліку
заборгованості за кредитом та рахунок
для нарахування та обліку нарахованих
процентів за кредитом (а.с. 13-16).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредити) позичальникові
у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, що
визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України. У свою
чергу зміст договору складають умови
(пункти), визначені на розсуд сторін,
погоджені ними - згідно зі ст. 628 ЦК
України. Відповідно до частини 3 статті
203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Таким чином, установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Судом встановлено, що Банк на момент
укладення кредитного договору з
апелянтом та у період його виконання
сторонами, не потребував отримання
індивідуальної ліцензії Нацбанку
України на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, оскільки мав банківську
ліцензію на право здійснювати
банківські операції, визначені
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другою статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», та
дозвіл на право здійснення операцій,
визначених пунктами 1-4 частини другою
та частиною четвертою статті 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність». Такий висновок
ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність» та п. 1.5
постанови Правління Національного
банку України від 14.10.2004 року № 483 «Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
згідно якої використання іноземної
валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється
якщо ініціатором за валютною операцією
є уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями) та узгоджується
з п. 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».
Не було потреби в отриманні
індивідуальної ліцензії і самим
ОСОБА_1, оскільки ініціатором за
валютною операцією виступав Банк.
Частиною другою статті 192 ЦК України
передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Крім того, принцип свободи договору є
одним із загальних принципів
цивільного законодавства. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (ст.ст. 6,627 ЦК України). Свобода
договору - це, насамперед, свобода
укладення договору і визначення його
умов. Позивач при укладенні спірного
договору діяв вільно, виходячи з
власних інтересів, прийняв рішення про
вибір контрагента та про вступ з ним в
договірні відносини.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що порушень
діючого законодавства з боку ПАТ КБ
«Приватбанк» при проведення ним
банківських операцій при укладанні
кредитного договору із ОСОБА_1. не було
допущено, оскільки як видно з
матеріалів справи, позивач був
повідомлений про умови кредитування:
мета, для якої кредит буде витрачений,
наявні форми кредитування та
відмінності між ними, переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування, форми забезпечення,
строк та відсоткова ставка за кредитом,
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта щодо визнання недійсним
кредитного договору через неотримання
ним коштів, оскільки факт укладення та
підписання кредитного договору від
12.08.2005 року ОСОБА_1 його представниками
в ході розгляду справи не
заперечувалось, а з наявних у справі
доказів, вбачається, що банк передав
позивачу кредитні кошти в повному
обсязі відповідно до умов кредитного
договору.

Так, видача готівки по договору на суму
28 800 дол. США для придбання житла
відбулася 12.08.2005 року на підставі заяви
ОСОБА_1 на видачу готівки, а решта 8 066,00
дол. США шляхом перерахування коштів на
оплату страхових платежів, що
відповідає умовам договору, а саме
пункту 1.1, 1.2.

Крім того, із виписки по особовому
рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 148-150) вбачається,
що позивачем сплачувались кошти на
виконання умов кредитного договору,
починаючи з 21.09.2005 року 28.04.2010 року, що
вказує на визнання ним договору та
заборгованості по ньому і спростовує
доводи останнього щодо неотримання
кредитних коштів.

Враховуючи вищевикладене, підстави для
визнання п. 1.1. кредитного договору від
12 серпня 2005 року недійсним, зазначені у
позові, відсутні.

Пунктом п. 12 абз. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» передбачено, що встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову внаслідок пропуску
строку позовної давності підлягає
скасуванню, з ухваленням нового - про
відмову у задоволенні позовних вимог
за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 25 лютого 2013 року
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» про визнання частково
недійсним кредитного договору за
безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий
Судді