Провадження № 2/127/6282/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27.11.2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі: головуючого - судді Бойко В.
М.,

за участю секретаря Музики А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Національного
природного парку "Кармелюкове Поділля"
про зобов'язання вчинити дії стягнення
моральної шкоди суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з
вимогами про зобов'язання відповідача
ознайомити позивача з наказом про
переведення на роботу в іншу
місцевість та вважати позивача
ознайомленим з даним наказом з 08.04.2014р.

Звільнити позивача з займаної посади у
зв'язку з непогодженням з істотною
зміною умов праці з 08.06.2014р. за ч.6. ст. 36
КЗпП України. Стягнути з відповідача на
користь позивача 15 000 грн. моральної
шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідно до наказу №1-к від 16.01.2012
року позивача було прийнято на роботу
начальником відділу державної служби
охорони природного заповідного фонду
Національний природний парк
«Кармелюкове Поділля». 08.04.2014року,
позивачу повідомили, що йому потрібно
написати заяву про звільнення за
власним бажанням, оскільки на
підприємстві буде реорганізація, а за
словами позивача його попросили
написати дану заяву за умови, що в
подальшому після реорганізації
підприємства позивача знову буде
поновлено на роботі.

Позивач вказує, що в подальшому від
працівників підприємства він дізнався,
що на підприємстві відбуваються
істотні зміни, а саме усіх працівників
було ознайомлено з наказом згідно
якого працівників було попереджено про
переведення на роботу в іншу
місцевість, а саме переїзд головного
офісу з с. Ободівка, вул. Котовського, 20
на смт. Чечельник.

Позивач вважає дане звільнення
незаконним та таким, що не відповідає
вимогам законодавства України з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на
іншу роботу на тому ж підприємстві
установі, організації, а також
переведення на роботу на інше
підприємство організацію або в іншу
місцевість, хоча б разом з
підприємством організацією,
допускається тільки за згодою
працівника за винятком випадків
передбачених у ст. 33 цього Кодексу. Не
вважається переведенням на іншу роботу
і не потребує згоди працівника
переміщення його на тому ж
підприємстві, в установі, організації
на інше робоче місце в інший
структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади
обумовленої трудовим договором.
Власник або уповноважений ним орган не
має права переміщати працівника на
роботу, протипоказану йому за станом
здоров'я.

Позивач вважає, що керівництво було
зобов'язане ознайомити його з
вищевказаним наказом.

Тобто згідно чинного законодавства
позивач вважає, що мав право
звільнитись за не власним бажанням, а
просто не погоджуючись із істотною
зміною умов праці. Враховуючи вище
наведене, вважає, що звільнення
відбулось з порушенням трудового
законодавства та порушенням законних
прав на працю.

Крім того, позивач зазначає, що
вказані незаконні дії відповідача
призвели до моральних страждань
позивач втратив душевний спокій,
постійно перебував у роздратованому
стані оскільки його звільнено
незаконно, та зазнав фізичних
страждань, різко загострилась хвороба
серця. Моральну шкоду оцінює у розмірі
15000 грн.

В заяві від 06.11.2014р. позивач збільшив
позовні вимоги та просив суд стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 8432,64 грн., та просив стягнути з
відповідача на користь позивача
вихідну допомогу у розмірі 6666,70 грн.

В судовому засіданні позивач вимоги
позову підтримав з підстав зазначених
в позові та просив суд позовні вимоги
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги позову не визнав та
просив суд в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Судом по справі встановлені наступні
юридичні факти та відповідні їм
правовідносини:

Судом встановлено, що 16.01.2012 року
позивача було прийнято на роботу
начальником відділу державної служби
охорони природного заповідного фонду
Національний природний парк
«Кармелюкове Поділля». (а.с. 6, ) Даний
факт не заперечувався представником
відповідача.

Як вбачається з листа Національного
природного парку «Кармелюкове
поділля» адресованого позивачу від
23.07.2014р. №272 позивача повідомлено, що
наказом про попередження працівників
про переведення на роботу в іншу
місцевість разом з установою було
попереджено про зміну істотних умов
праці працівників головного офісу щодо
змін головного офісу з с. Ободівка, вул.
Котовського, 20 на смт. Чечельник
Котовського, 15. Для працівників відділу
служби державної охорони НПП
«Кармелюкове Поділля» зі зміною
юридичної адреси установи істотні
умови не змінилися. ( а .с.12)

Судом встановлено, що з 15.04.2014. по
30.04.2014р. позивач перебував на
стаціонарному лікуванні, що
підтверджується відповідним листом
непрацездатності від 30.04.2014р. ( а. с. 13)

09.04.2014р. позивачем написано заяву про
звільнення з займаної посади за
власним бажанням з 15.04.2014р. ( а. с. 22).

Як вбачається з наказу від 10.04.2014р. №18-к
позивача звільнено з посади начальника
відділу державної служби охорони
природно- заповідного фонду з 16.04.2014р.
за власним бажання за ст. 38 КЗпП
України. Суд звертає увагу, що з даним
наказом позивача ознайомлено. ( а. с.21)

Як вбачається з наказу від 26.05.2014р.
№23-к у зв'язку з перебуванням
начальника відділу державної служби
охорони природно-заповідного фонду
ОСОБА_1 на лікарняному з 15.04.2014р. по
30.04.2014р. вирішено вважати день
звільнення ОСОБА_1, з посади начальника
відділу державної служби охорони
природно-заповідного фонду з 30.04.2014р. за
власним бажанням. ( а .с. 23)

На адресу позивача відповідачем
направлявся лист 27.05.2014р. №182 в якому
зазначалось про необхідність
з'явитись в організацію НПП
«Кармелюкове поділля» для
ознайомлення з вищевказаним наказом. (
а. с .11)

В заяві від 23.05.2014р. позивач звернувся
до відповідача з вимогою повідомити
про причини не допуску до роботи, на що
відповідачем повідомлено, що позивача
звільнено з роботи у зв'язку з
закінченням строку трудового договору,
в день звільнення було видано трудову
книжку та проведено повний розрахунок.(
а. с. 8-9)

Як вбачається з наданих відповідачем
доказів, Національний природний парк
«Кармелюкове поділля» змінило адресу:
адреса офісу відділу служби державної
охорони «Кармелюкове Поділля» - смт
Чечельник, вул. Котовського, 15, що
підтверджується відповідними
документами. ( а. с.30-32) Доказів про те, що
для працівників відділу служби
державної охорони НПП «Кармелюкове
Поділля» зі зміною юридичної адреси
установи істотні умови змінилися
позивачем не надано.

Стаття 60 ЦПК України наголошує, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно ст. 38 КЗпП України встановлено,
що працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно а.1.п. 18. ПП ВСУ « Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді трудових спорів судам
необхідно з'ясувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням) і
перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, оцінивши допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню виходячи з
наступного:

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
відповідача ознайомити його з наказом
про переведення на роботу в іншу
місцевість та вважати позивача
ознайомленим з даним наказом з 08.04.2014р,
суд вважає дану вимогу надуманою та
безпідставною, оскільки позивачем за
весь час судового розгляду не надано
суду ані самого наказу про переведення
на роботу в іншу місцевість, ані
реквізитів даного документу. Суд
звертає увагу, що матеріалах даної
справи міститься наказ Національного
природного парку «Кармелюкове
поділля» від 26.05.2014р. №37 про
переведення працівників на роботу в
іншу місцевість, проте як вбачається з
даного наказу прізвище позивача
відсутнє в переліку осіб, що підлягають
переведенню на роботу в іншу
місцевість. ( а. с. 25)

Стосовно вимоги позивача про
звільнення позивача з займаної посади
у зв'язку з непогодженням з істотною
зміною умов праці з 08.06.2014р. за ч.6. ст. 36
КЗпП України, судом встановлено, що
позивача звільнено на підставі ст. 38
КЗпП на підставі поданої ним заяви, що
підтвердив в судовому засіданні сам
позивач, доказів про те, що заява про
звільнення була написана позивачем на
прохання директора національного
природного парку «Кармелюкове
поділля» оскільки на підприємстві
відбулась реорганізація суду не
надано, а тому суд вважає, що
твердження позивача ґрунтується лише
на припущеннях, жодних доказів, в
обґрунтування зазначених обставин
суду не надано, таким чином суд вважає,
що позивача було звільнено з
дотриманням вимог чинного трудового
законодавства, таким чином дана вимога
задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача на його користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 8432,64 грн., суд вважає, що дана
вимога задоволенню не підлягає
оскільки, є похідною від вимоги про
звільнення позивача з посади у зв'язку
з непогодженням з істотною умовою
праці з 08.06.2014р. за ч.6 ст. 36 КЗпП, в
задоволенні якої відмовлено, судом
встановлено, що відповідач діяв
відповідно до положень закону, а тому
дана вимога є безпідставною та
непідтвердженою жодними доказами.

Що стосується вимоги стягнення з
відповідача на його користь вихідної
допомогу у розмірі 6666,70 грн, судом
встановлено, що відповідач здійснив
повний розрахунок з відповідачем, що
підтверджується наданими відповідачем
довідкою про середню заробітну плату (
дохід) позивача від 09.09.2014р., а також
табелями обліку використовування
робочого часу з січня по квітень 2014р.
та розрахунково-платіжною відомістю за
квітень 2014р. ( а. с. 54-59)

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн. Як
вірно вказано в а.1 п.9 Постанові Пленуму
Верховного суду України « Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» №4 від
31.03.1995р. розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Враховуючи
вищезазначене, дослідивши матеріали
справи суд вважає, що дана позовна
вимога не підлягає задоволенню,
оскільки позивачем не надано суду
доказів які б підтверджували вимоги
вказані у позовній заяві, відсутні
будь-які об'єктивні підтвердження суми
моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., крім
того, дана вимога є похідною від вимог
вказаних вище в задоволенні яких
відмовлено, таким чином суд приходить
до висновку про необґрунтованість та
безпідставність вимоги.

Беручи до уваги, те що позивач
звільнений від сплати судового збору
за звернення до суду з даним позовом та
оскільки в задоволенні позову
відмовлено, згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України
судовий збір слід компенсувати за
рахунок державного бюджету.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
36, 38, 116, 139, КЗпП України, п.18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.1992 року, а.1 п.9 Постанові Пленуму
Верховного суду України « Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» №4 від
31.03.1995р. «Про практику розгляду судами
трудових спорів», ст.ст.10, 11, 58, 59, 60, 61, 209,
210, 212-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
термін з дня його проголошення.

Суддя