Справа №577/3292/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кущенко М. Ф.Номер
провадження 22-ц/788/1973/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 6
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В. , Шевченка В. А. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4

на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 07 жовтня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до
Конотопської міської ради, треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, відділ
містобудування та архітектури
Конотопської міської ради, орган опіки
та піклування Конотопської міської
ради, житлове ремонтно-експлуатаційне
підприємство «Житлосервіс», про
визнання права власності на самочинно
побудований сарай,

в с т
а н о в и л а:

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 07 жовтня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_4 до Конотопської міської ради
про визнання права власності на
самочинно побудований сарай
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції
невірно визначив правовий статус
будинків по АДРЕСА_1, а тому дійшов
помилкового висновку, що право
користування земельною ділянкою за
вказаною адресою має належати
об'єднанню співвласників даних
будинків. Правовий статус земельної
ділянки розміром 0,1778 га визначений
рішенням Конотопської міської ради від
26 вересня 2012 року в межах, встановлених
на підставі акту і договору оренди від
02 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4
та Конотопською міською радою на
підставі вимог ст. 40 Земельного кодексу
України, а не ст. 42 Земельного кодексу
України, як помилково зазначив суд.

Вважає, що суд не дав належної оцінки
доказам в справі. В рішенні суд
посилається на те, що власник розпочав
будівництво сараю без отримання
дозвільних документів і проігнорував
припис інспекції ДАБК в Сумській
області від 30 травня 2012 року про
зупинення робіт, але не врахував, що
саме на виконання припису позивач
звернулась до Конотопської міської
ради з питання надання дозвільних
документів. Позивачу було
запропоновано отримати земельну
ділянку в користування на підставі
договору оренди. Саме із заявою про
виділ земельної ділянки для
будівництва сараю вона звернулася в
інтересах дочки до Конотопської
міської ради, після чого виготовила
технічну документацію і на підставі
рішення Конотопської міської ради
отримала 0,0089 га земельної ділянки. Вона
зробила спробу захистити інтереси
дочки, оскільки для обслуговування
частини будинку потрібен сарай, а він
відсутній.

Посилання суду на ч.3 ст. 158 ЗК України, з
огляду на зміст позовних вимог, є
безпідставним, оскільки вона не
просить вирішити спір щодо меж
земельних ділянок, які перебувають у
власності і користуванні громадян.
Власником земельної ділянки за адресою
АДРЕСА_1, є Конотопська міська рада.
ОСОБА_4 є належним користувачем, а треті
особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не
укладали договорів оренди земельної
ділянки.

Зазначає, що відповідач визнав позов і
претензій щодо дотримання будівельних
норм позивачем немає. Суд, всупереч
волі власника земельної ділянки,
безпідставно відмовив в задоволенні
позову. При цьому суд вказує, що
відповідач, визнавши право на
побудований сарай, не порушив право
позивача, проте з відповіді
відповідача від 19 вересня 2014 року
вбачається, що право власності на
самовільно побудовану споруду - сарай
не може бути визнане за ОСОБА_4,
оскільки не встановлений розподіл
спільної території у добровільному
порядку шляхом укладення нотаріально
посвідченого договору про порядок
користування земельною ділянкою або в
судовому порядку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та її представника,
які підтримали скаргу з мотивів, в ній
викладених, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

06 липня 2014 року ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_4
звернулася до суду з вказаним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що її дочці
ОСОБА_8 належить квартира АДРЕСА_1.
Фактично на земельній ділянці за
вказаною адресою розташовані на
відокремлених одна від одної частинах
земельної ділянки два будинки Б-1 і А-1 з
надвірними будівлями.

Власниками будинку А-1 є її дочка ОСОБА_4
- квартира № 3, ОСОБА_5 - квартира № 2,
ЖРЕП «Житлосервіс» - квартира № 1, в
якій проживають ОСОБА_7 і ОСОБА_6
Квартира № 4 знята з балансу ЖРЕП,
нікому не передана у власність, її
самовільно зайняла ОСОБА_5, яка не
проживає в будинку, і вказана квартира
знаходиться в аварійному стані.

Напроти частини будинку, належної
ОСОБА_4, замість сараю «З» позивачкою
побудований інший сарай з піноблоків.
Крім сараю «З», для обслуговування
частини будинку дочки інших будівель
немає. У них склалися неприязні
стосунки із сім'ями сусідів ОСОБА_5,
ОСОБА_7 та ОСОБА_9, які не давали згоди на
будівництво нового сараю. Вона
запросила спеціаліста по будівництву,
який надав висновок про те, що
розпочате нею будівництво нового
сараю не порушує права співвласників і
норми ДБН, і звернулася до виконкому
Конотопської міської ради за наданням
відповідних дозволів на будівництво.
Їй запропонували взяти в оренду
земельну ділянку за місцем знаходження
частини будинковолодіння її дочки.

2 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та
Конотопською міською радою на підставі
рішення міської ради від 26 вересня 2012
року укладено договір оренди землі,
згідно якого ОСОБА_4 надано в строкове
платне користування земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
із земель індивідуального житлового
будівництва у АДРЕСА_1, яка становить
1/20 частину від загальної площі 0,1778 га,
що становить 0,0089 га, кадастровий номер
:04:077:0099.

На її неодноразові звернення до
Конотопського міськвиконкому про
встановлення меж земельної ділянки,
отриманої дочкою в оренду, їй
відмовляли, порекомендували
звернутись до суду.

Неодноразово представники органів
міської влади, МНС, санстанції, відділу
архітектури і будівництва за скаргами
сусідів виїжджали на місце і приходили
до висновку про те, що будівництво
нового сараю не порушує норм ДБН,
санітарних та протипожежних норм, але
дозволу на будівництво вона не
отримала з посиланням на те, що
земельна ділянка знаходиться в
загальному користуванні, без
визначення меж в натурі під
будинковолодінням і згоди власників і
наймачів інших частин будинку це
зробити неможливо.

В зв'язку з зазначеним складались
відповідні протоколи, з яких
вбачається, що ОСОБА_4 слід отримати
будівельний паспорт і відповідні
дозволи, без яких побудоване є
самочинним.

Спір щодо знесення самочинно
побудованих сараїв розглядався судом,
і за позовом ОСОБА_5 до неї суд
зобов'язав її зменшити спірний сарай
до одного рівня з сараєм «И», належним
ОСОБА_5, а в задоволенні її позову до
останньої про знесення сараю «И»
відмовлено з тих підстав, що розмір
цього сараю був збільшений до вселення
ОСОБА_5 в будинок.

Рішенням апеляційного суду рішення
суду першої інстанції в частині
зобов'язання її зменшити сарай «З» до
рівня з сараєм «И» скасоване з тих
підстав, що відсутнє розмежування
прибудинкових територій, і ОСОБА_4
виділено в користування 1/20 частина
земельної ділянки без встановлення меж
цієї частини.

З нового технічного паспорту на
спірний сарай «Ф» розміром 3, 32 м х 6,28 м,
планів, складених спеціалістами БТІ,
вбачається, що він не порушує
інтересів ОСОБА_5, оскільки знаходиться
по лінії сараю «И» ОСОБА_5, який має
ширину 4,05 м. Істотних порушень
будівельних норм і правил немає.

Відсутність меж земельної ділянки
позбавляє ОСОБА_4 права без згоди
сусідів здійснювати будівництво, але
вона використала земельну ділянку, яка
знаходилась під сараєм «З», розміром 8, 7
кв. м. Новий сарай побудований за
рахунок земельної ділянки, яка
орендована, його розмір 21, 6 кв. м, він
знаходиться по лінію сараю «И» ОСОБА_5,
фактичний розмір якого є більшим - 21, 87
кв. м і він також є самочинно
збудованим.

ОСОБА_5 не є належним користувачем
земельної ділянки, оскільки вона не
укладала договору її оренди, ОСОБА_7 і
ОСОБА_6 є користувачами будинку.
Вказана земельна ділянка під
будинковолодінням належить міській
раді і питання будівництва на ній
повинне вирішуватися тільки нею.

Позивачка просила визнати за ОСОБА_4,
якій належить право власності на 1/20
частину будинку АДРЕСА_1, право
власності на новозбудований сарай «Ф»
розміром 21,6 кв. м, довжиною 6,28 м, шириною
3,32 м, збудований на цегляному щебені,
стіни піноблок, покриття
азбестоцементні, оскільки вказаний
сарай побудований без порушення діючих
норм ДБН, протипожежних і санітарних
норм і не порушує прав співвласників
будинку (а.с.2-5).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачці
земельна ділянка по АДРЕСА_1 під
будівництво у встановленому порядку не
виділялась, в договорі оренди
земельної ділянки, укладеному між
ОСОБА_4 та Конотопською міською радою,
не визначені істотні умови, зокрема,
яка конкретно ділянка і в яких межах
передана, відсутній письмовий
висновок відділу архітектури з
питань відповідності самочинно
зведеної будівлі державним
будівельним нормам.

Суд зазначив, що позов пред'явлений до
Конотопської міської ради, яка визнає
право позивачки на побудований сарай,
не оспорювала його. Відповідно до
вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України судовому
захисту підлягають порушені,
невизнані або оспорювані права чи
інтереси. З позовом до сусідів, які не
визнають права позивача, остання не
зверталась.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено і з копій технічних
паспортів, довідки-характеристики КП
Конотопське МБТІ від 27 червня 2014 року,
абрису земельної ділянки вбачається,
що у будинковолодінні по АДРЕСА_1, що
складається з двох житлових будинків №
11 і № 13 і з господарсько-побутових
будівель, неповнолітній ОСОБА_4,
законним представником якої є ОСОБА_3,
на підставі договору дарування від 27
жовтня 2009 року належить на праві
власності 1/20 його частина. Інші
квартири належать іншим одинадцяти
власникам. Частина квартир не
приватизована. Частки в домоволодінні
визначені лише у позивачки і ще одного
власника - квартири № 6.

Два житлові будинки і господарсько -
побутові будівлі розташовані на одній
спільній земельній ділянці загальною
площею 0,1778 г, з відповідними зовнішніми
межами, власником якої є Конотопська
міська рада. Межі частин земельних
ділянок, на яких розташований кожний
будинок, і межа конкретної земельної
ділянки, що передавалась в оренду
ОСОБА_4 міською радою, не визначена (а.с.
6-11, 26).

12 серпня 2011 року відділом
містобудування та архітектури
Конотопської міської ради ОСОБА_3 на її
звернення з питання надання дозволу на
будівництво сараю по АДРЕСА_1 було
роз'яснено порядок забудови земельної
ділянки за зазначеною адресою (а.с. 29).

Проте позивачкою без отримання
відповідних дозвільних документів
було розпочате самовільне будівництво
спірного сараю за зазначеною адресою,
не дивлячись на припис інспекції ДАБК у
Сумській області від 30 травня 2012 року
про зупинення робіт.

02 жовтня 2012 р. позивачка уклала із
Конотопською міською радою договір
оренди землі, за яким ОСОБА_4 на
підставі рішення Конотопської міської
ради від 26 вересня 2012 року надано в
строкове платне користування земельну
ділянку несільськогосподарського
призначення із земель індивідуального
житлового будівництва в АДРЕСА_1, а саме
1/20 частину від загальної площі 0,1778 га,
що становить 0,0089 га, кадастровий номер
:04:077:0099 (а.с.20-22).

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду від 29 листопада 2013 року за позовом
ОСОБА_5 зобов'язано ОСОБА_3, зокрема,
перенести бетонний паркан з
зовнішнього боку двору до рівня
огорожі з профнастилу, належної ОСОБА_5,
зменшити побудований з блоків сарай до
одного рівня з сараєм «И», належним
ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 30 січня 2014 року вказане
рішення суду першої інстанції від 29
листопада 2013 року у вказаній частині
скасоване і в цій частині ухвалене нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
встановлено, що спір виник між
сторонами щодо знесення самочинно
побудованих будівель, які зведені на
земельній ділянці, належній міській
раді. 1/20 частина земельної ділянки,
передана в оренду ОСОБА_4, не виділена в
натурі, правовий режим ділянки має
визначатись за нормами 42 ЗК України.
Докази в справі про те,що земельна
ділянка була передана у власність чи
користування об'єднанню співвласників,
створеному відповідно до Закону
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» у порядку,
передбаченому Постановою Кабінету
Міністрів України від 11 жовтня 2002 року
№1521 «Про реалізацію Закону України
«Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку».

Суд прийшов до висновку, що нормами
земельного законодавства не
передбачена передача у власність чи
оренду окремим співвласникам
багатоквартирного будинку земельної
ділянки, на якій розташований будинок,
або її частини, а тому сторони не є
належними позивачами за позовом про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та знесення
самочинно збудованих господарських
приміщень, парканів і вигрібних ям.

Таким чином, з матеріалів справи, в тому
числі і з відповідей виконавчого
комітету Конотопської міської ради та
відділу містобудування та архітектури
міської ради (а.с.27-34, 61-62) на взаємні
скарги мешканців будинку вбачається,
що між сторонами виник спір щодо
визнання права власності на самочинно
збудований позивачкою сарай, проти
чого заперечують інші співвласники та
мешканці будинку, які вважають
порушеним своє право на користування
спільною земельною ділянкою і
нерухомими об'єктами права власності і
не є відповідачами в справі.

В справі відсутні докази щодо
належного вирішення міською радою
питання щодо розмежування частин
земельної ділянки, на якій розташовані
два будинки, щодо надання будинкам
статусу індивідуальних житлових
будинків садибного типу, визначення у
встановленому законом порядку часток
кожного з співвласників у праві
спільної власності на будинки, в яких є
і не приватизовані квартири, які
знаходяться на балансі
житлово-комунального підприємства.

При цьому частка позивачки у власності
на будинок - 1/20 - визначена у всьому
домоволодінні, що складається з двох
житлових будинків. Власники і мешканці
квартир іншого будинку, ЖРЕП, на
балансі якого знаходиться не
приватизована квартира, не залучені до
участі в справі.

Виходячи з зазначеного, суд вірно
зазначив, що правовий режим вказаної
земельної ділянки регулюється ст. 42 ЗК
України, згідно якої земельні ділянки,
на яких розташовані багатоквартирні
жилі будинки, а також належні до них
будівлі, споруди та прибудинкові
території державної або комунальної
власності, надаються в постійне
користування підприємствам, установам
і організаціям, які здійснюють
управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників.

Порядок використання земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначаються
на підставі відповідної
землевпорядної документації

Доводи апеляційної скарги про те, що
правовий режим земельної ділянки
регулюється ст. 40 ЗК України, тобто як
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
будівель і споруд, є безпідставними. В
справі відсутні докази тому, що
будинкам домоволодіння, квартира в
одному з будинків якого у вигляді 1/20
частини всього домоволодіння належить
позивачці, у встановленому законом
порядку органом місцевого
самоврядування надано статус будинку
садибного типу та його співвласникам і
мешканцям квартир обох будинків надана
в користування певна частина земельної
ділянки з встановленими межами і вони
набули статусу титульних
землекористувачів, що давало б
підстави для встановлення порядку
користування між ними земельною
ділянкою та, відповідно, здійснення
будівництва на ній.

Між власниками та мешканцями квартир
обох будинків не встановлювався
порядок користування земельною
ділянкою, міська рада вказане питання
не вирішувала, і доводи позивачки про
те, що фактично будинки знаходяться на
розмежованих частинах земельної
ділянки, доказами в справі не
підтверджуються.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Захист порушеного права здійснюється
на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК
України, згідно яких кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання; має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Рішення суду узгоджується з
положеннями ст. 376 ЦК України, згідно
якої:

1. Житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

3. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

4. Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

5. На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

6. Особа, яка здійснила самочинне
будівництво, має право на
відшкодування витрат на будівництво,
якщо право власності на нерухоме майно
визнано за власником (користувачем)
земельної ділянки, на якій воно
розміщене.

7. У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Суд першої інстанції вірно врахував, що
в договорі оренди землі, на який
посилається позивачка як на доказ
надання їй для будівництва земельної
ділянки, зазначено про заборону
самовільного будівництва, а посилання
позивачки на наявність акту про
відведення ділянки (а.с.63) є
безпідставними, оскільки він не
містить конкретних меж 1/20 частини від
загальної земельної ділянки, які б
мали узгодити всі користувачі
земельною ділянкою.

Не спростовують висновків суду і
доводи позивачки про те, що висновком
спеціаліста- будівельника від 19 серпня
2011 року про можливу прибудову сараю
(а.с.23-25) визначено, що спірний сарай не
порушує права інших осіб, оскільки
без вирішення питання щодо
користування спільною земельною
ділянкою вказаний висновок не має
правового значення.

Доводи скарги про те, що у позивачки
немає спору з сусідами щодо меж,
оскільки власником земельної ділянки,
на якій самочинно зведений сарай, є
міська рада, а тому суд безпідставно
послався на ст. 158 ЗК України, є
безпідставними, оскільки суд
обгрунтовано виходив з того, що
позивачка фактично вимагає визнання
права власності на самочинно зведену
будівлю на земельній ділянці, яка хоча
і належить міській раді, проте у
позивачки фактично виник спір в цій
частині з іншими власниками і
мешканцями квартир, які вважають
порушеним своє право на користування
спільною земельною ділянкою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам ст.
213 ЦПК України і підстав для його
скасування не вбачається.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін;

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 07 жовтня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -