АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/2498/2014
інстанції Кузьменко А.Д.
12 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
Головуючого:Колісниченка
А.Г.,суддів:Капітан І.А., Радченка С.В.,
при секретарі:Грицак А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Чаплинського
районного суду Херсонської області від
30.05.2014 року у справі за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до сільськогосподарського
приватного акціонерного товариства
ім.. Кірова про визнання договорів
оренди земельних ділянок недійсними, -
Рішенням Чаплинського районного суду
Херсонської області від 30.05.2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 відмовлено.

Не погодившись з таким рішення суду
ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну
скаргу, в якій зазначають, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
нормам процесуального права, а також
фактичним обставинам справи, оскільки
08.05.2014 року та 12.05.2014 року позивачі
отримали висновки
судово-почеркознавчої експертизи №511
та № 369, але на момент розгляду справи
вони не встигли надати докази, проте на
підставі ч.2 ст. 59, ст.66 та ч. 2 ст. 303 ЦПК
України просять прийняти зазначені
висновки експертизи. Також в судовому
рішенні зазначено, що свідки ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 пояснили, що в їх присутності, у
приміщенні адміністративної будівлі
товариства, позивачі ознайомилися та
засвідчили своїми підписами договори
оренди, але належних доказів щодо
здійснення цього правочину не надали.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень та
згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях. У
зв'язку з чим, просили рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким їх
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

У письмових запереченнях на апеляцію
СПрАТ ім.. Кірова посилаючись на
необґрунтованість доводів ОСОБА_6,
ОСОБА_7, просило про відхилення скарги
та залишення рішення суду без змін.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, та їх представник -
ОСОБА_10, у судовому засіданні на
задоволенні апеляції наполягали, з
підстав зазначених у скарзі.

Представники СПрАТ ім.. Кірова -
Мартиновець М.М., ОСОБА_9, Вишковська
В.П., Сидоренко Н.О., у судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували,
вважаючи рішення суду законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників
процесу, які з'явилися до суду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, у визначених цивільно-
процесуальним законом межах, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
площею 4, 83 га, в тому числі: ріллі 4, 8281,
кадастровий номер :04:010:0024, що
підтверджується державним актом № ХСО
81094 від 29.04.2003р., витягом про державну
реєстрацію з реєстру 54 (т. 1 а.с.13,
12).

ОСОБА_7 є власником земельної ділянки
площею 4, 97 га, в тому числі: ріллі 4, 9685,
кадастровий номер :04:010:0021, що
підтверджується державним актом № ХСЩ
81091 від 29.04.2013р., витягом про державну
реєстрацію з реєстру 54 (т.2 а.с.15, 14).

20.05.2013 року між позивачами та
відповідачем СПрАТ ім. Кірова були
укладені договори оренди земельних
ділянок № 106 і №107 строком на десять
років, які 08.01.2014 року зареєстровані
реєстраційною службою Чаплинського
районного управління юстиції
Херсонської області(т.1 а.с.7-8, т. 2 а.с.
9-10). Строк дії договорів не суперечить
вимогам ст. 93 ЗК України.

У цих договорах визначені істотні
умови, які передбачені ст. 15 ЗУ «Про
оренду землі», та містять всі
невід'ємні його частини.

Згідно ст. 93 ЗК України право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в
оренду громадянам та юридичним особам
України. Оренда земельної ділянки може
бути короткостроковою - не більше 5
років та довгостроковою - не більше 50
років.

Відповідно до п. 2 Порядку
державної реєстрації договорів оренди
землі, затвердженого Постановою КМУ
від 25.12.1998 року № 2073, державна
реєстрація договорів оренди є
офіційним визнанням і підтвердженням
державою факту виникнення або
припинення права оренди земельних
ділянок.

Статтями 202, 203 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 6 ЗУ «Про
оренду землі» орендарі набувають права
оренди земельної ділянки на підставах
і в порядку, передбачених ЗК та ЦК
України, цим та іншими законами України
і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 125 ЗК України
право оренду земельної ділянки виникає
після укладання договору оренди і його
державної реєстрації.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
щодо визнання договорів оренди
земельних ділянок недійсними позивачі
посилались на те, що вони вказані
правочини не підписували, а також на те,
що укладені договори суперечать ст.15
Закону України «Про оренду землі»
через неналежне визначення строку дії
договору, відсутність проекту
відведення земельної ділянки, яка
надається в оренду.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.131 ЦПК України
визначено, що сторони зобов'язані
подати свої докази суду до або під час
попереднього судового засідання у
справі, а якщо попереднє судове
засідання у справі не проводиться, - до
початку розгляду справи по суті.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених частиною першою цієї
статті, не приймаються, якщо сторона не
доведе, що докази подано несвоєчасно з
поважних причин.

Частиною 2 ст.303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.17 постанови № 5 від 12.06.2009
року «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» «…висновок
експертизи може бути доказом у справі
лише в тому разі, коли експертиза була
проведена на підставі ухвали суду
відповідними судово-експертними
установами. Як експерт може залучатися
особа, яка відповідає вимогам,
установленим Законом України «Про
судову експертизу», і внесена до
Державного реєстру атестованих
судових експертів. У разі коли висновок
експертизи наданий стороною як додаток
до позовної заяви, тобто проведений
відповідною експертною установою за її
клопотанням чи клопотанням її
представника, то такий висновок може
розцінюватися лише як письмовий доказ,
який підлягає дослідженню в судовому
засіданні та відповідній оцінці. Якщо
стосовно цього письмового доказу в
судовому засіданні виникнуть сумніви,
то, виходячи з характеру
матеріально-правового спору та залежно
від того, яке значення має наявність у
справі такої експертизи, суд повинен
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, про їх право заявити клопотання
про її призначення.»

Як вбачається з матеріалів справи
позивачі не надали у суді першої
інстанції будь-яких доказів, які б
свідчили про те, що вони не підписували
спірні договори. Навпаки, свідки з боку
відповідача стверджували про
підписання спірних договорів саме
позивачами.

Разом з тим, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
обґрунтовуючи доводи своєї
апеляційної скарги посилались на
експертні висновки № 369 від 12.05.2014 року
та № 511 від 08.05.2014 року, які були
здійснені за постановою слідчого у
зв'язку із розслідуванням кримінальної
справи. Вказані експертні висновки не
можуть бути прийняті колегією суддів у
якості висновків експерта, з огляду на
вищенаведені роз'яснення Верховного
Суду України. Окрім того, вказані
докази не були надані суду першої
інстанції і не були предметом його
розгляду. Поважних причин неподання
таких доказів позивачі не навели. Окрім
того, і у суді першої інстанції і у
судовому засіданні апеляційного суду
апелянти давали суперечливі пояснення
з приводу підписання ними оспорюваних
договорів. Зокрема, позивачка ОСОБА_6
взагалі стверджувала, що вона особисто
підписувала договір. У зв'язку із
наявними суперечностями у колегії
суддів виникли обґрунтовані сумніви з
приводу наданих позивачами доказів, і
тому їм у відповідності із ст.10 ЦПК
України було роз'яснено їх право на
надання інших доказів, у тому числі і
шляхом заявлення клопотання про
призначення експертизи. Така заява
була подана, однак згодом апелянти
відмовились від свого клопотання і
проводити експертизу не забажали.
Зважаючи на наведене колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо недоведеності факту не
підписання оспорюваних договорів
позивачами.

Також правильним вважає колегія і
висновок суду першої інстанції щодо
необґрунтованості доводів позивачів
щодо відсутності проекту відведення
земельних ділянок, оскільки п.17
укладених сторонами договорів оренди
прямо передбачено, що передача
земельної ділянки в оренду
здійснюється без розроблення проекту
її відведення, а окрім того такі
посилання не узгоджуються із
положеннями ст.ст.123,124 ЗК України та
ст.50 Закону України «Про землеустрій».

Зважаючи на наведене, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції, а відтак
і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7
відхилити, а рішення Чаплинського
районного суду Херсонської області від
30.05.2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: