Номер провадження 2/754/4735/14
РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2014 року Деснянський районний
суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

при секретарі Базік А.В.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Міський Комерційний Банк»
про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н
О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою (з урахуванням
уточнених позовних вимог) щодо
стягнення з відповідача на його
користь депозитного вкладу,
посилаючись на те, що 13.03.2014р. сторони
уклали договір банківського вкладу №
2630/09/166412 «Ваш стабільний» на загальну
суму вкладу 50000грн на строк - 92дні,
мотивуючи тим, що він є споживачем
послуг, при цьому, у зв'язку з
закінченням строку, на який здійснював
вклад, відповідачем кошти не
повертаються.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві,
просив задовольнити в повному обсязі з
урахування уточнених позовних вимог, а
саме стягнути з відповідача в розмірі
51540грн - суму вкладу та відсотки; 4942,28грн
- упущену вигоду; суму 4942,28грн - за
користування чужими коштами; 593,07грн -
3%річних та 2669,52грн - інфляційних витрат;
12885,20грн - пеня у розмірі 25% (дві
облікової ставки НБУ); 1000грн - майнової
компенсації моральної шкоди.

Відповідач в судове засідання на
неодноразові виклики не з'являвся, хоча
про місце та час і дату розгляду справи
повідомлявся належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо відомостей про права та
відносини сторін, суд визнав за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача, відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК
України та на підставі матеріалів
справи постановити заочне рішення, про
що не заперечував позивач.

Дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, заслухавши пояснення
позивача та представника позивача,
оцінивши зібрані по справі докази
виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку,
що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
13.03.2014року між сторонами був укладений
договір банківського вкладу № 2630/09/166412
«Ваш стабільний», у відповідності з п.п.
1.1 - 1.3 якого розміщено внесок на
депозитний рахунок у розмірі 50 000грн, зі
строком 92 календарних днів, з виплатою
24,2 % річних.

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання мають виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Пунктом 1.7 частини 2 Договору вкладу
передбачено, що повернення вкладу та
нарахованих процентів вкладнику
здійснюється Банком шляхом видачі
готівкою через касу банку або
безготівкового перерахування на
власний поточний рахунок вкладника.

Відповідно доп.4.3.2. частини 2 Договору
вкладу, банк зобов'язується, зокрема, на
вимогу вкладника повернути вклад та
виплатити нараховані проценти на
умовах і в строки, що встановлені цим
договором.

Також, п. 3.3 Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами передбачено, що за
договором банківського вкладу
(депозиту) незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, розміщених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Отже, Банк зобов'язаний повернути суму
вкладу на першу вимогу вкладника, а
відмова від такої видачі є
неправомірною.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.
Оскільки сторони уклали договір, вони
набули взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
підписанням договору сторонами
досягнуто домовленість щодо
встановлення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із вимогами ст. 2 Закону України
"Про банки та банківську діяльність",
вклад (депозит) - це кошти в готівковій
або у безготівковій формі, у валюті
України або в іноземній валюті, які
розміщені клієнтами на їх іменних
рахунках у банку на договірних засадах
на визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Відповідно до статті 1058 ЦК України, за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за
договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, зроблених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Договором (п.1.2) передбачено строк дії
договору, а саме 92календарних днів - з
13.03.2014р. по 13.06.2014р.

Тобто строк договору скінчився,
оскільки позивач не вчиняв дій щодо
його продовження.

Постанова Національного банку України
є підзаконним актом і не може
суперечити вимогам закону, в тому числі
Цивільному кодексу України.

Як встановлено в судовому
засіданні Банком по закінченню строку
дії депозиту за договором № 2630/09/166412
вклад був перерахований на рахунок з
обліку вкладів на вимогу НОМЕР_1 та
повідомлено, що ОСОБА_1 має можливість
знімати кошти у відділені, в якому
обслуговується, якщо в касі банку кошти
є в наявності, що підтверджується
листом Банку від 07.07.2014р. №12.3/3909. Однак,
зняти кошти можливості не вбачається.

Таким чином, відмова щодо повернення
вкладнику його коштів порушує права
вкладника та умови укладеного між
сторонами договору.

Відповідач порушив умови договору в
частині неповернення депозиту та
несплати відсотків за його
користування та не виконав взяті на
себе зобов'язання, тобто в
односторонньому порядку відмовився
від виконання договірних зобов'язань.

Після спливу дії договору
банківського вкладу (депозиту),
відповідно до ч. 2 ст.1070 ЦК України, якщо
відповідні умови не встановлені
договором, проценти виплачуються у
розмірі, що звичайно сплачується
банком за вкладом на вимогу. У випадку,
якщо банком не приймалися вклади на
вимогу, відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК
України, банк зобов'язаний виплачувати
проценти у розмірі облікової ставки
національного Банку України.

Як зазначено у ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За таких обставин, суд приходить
до висновку, що вимоги позивача в
стягненні коштів на його користь з
відповідача в розмірі 51522,15грн - сума
вкладу та відсотки + з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення в розмірі 2669,52грн + 3%
річних від простроченої суми за весь
час прострочення в розмірі 593,07грн =
всього 54803,57грн, засновані на законі та
підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до статті 22 ЦК
України, збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки), доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Таким чином,
у вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються тільки ті збитки, які б
могли бути реально отримані при
належному виконанні зобов'язання.

Водночас, сума збитків у розмірі
4942,28грн та у розмірі 4784,13грн як
користування чужими коштами, яку
просить стягнути позивач,
обґрунтовується умовним припущенням
про можливість отримання ним прибутку
в результаті випадкового збігу
обставин.

За таких обставин наявність
теоретичного обґрунтування можливості
отримання прибутку ще не є підставою
для його стягнення.

Крім цього, відповідно до ст.ст. 59-60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що у судовому засіданні позивачем не
надано обґрунтованих пояснень та
доказів на підтвердження того, в чому
проявляється завдані позивачу збитки
та їх розрахунок, як і не надано жодних
об'єктивних доказів на обґрунтування
заявленого до відшкодування розміру
збитків (упущеної вигоди) в розмірі
4942,28грн та у розмірі 4784,13грн як
користування чужими коштами, суд
вважає що у задоволенні позовних вимог
про стягнення упущеної вигоди та
користування чужими коштами слід
відмовити.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, то
судом встановлено наступне.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Моральна шкода
відшкодовується одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовна
вимога про відшкодування моральної
шкоди є безпідставною і не підлягає до
задоволення, так як спір між сторонами
виник з договірних правовідносин і у
зазначеному договорі у випадку
порушення зобов'язання не було
домовленості про відшкодування
моральної шкоди.

Аналізуючи зібрані по справі докази
в їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України, з відповідача на користь
держави підлягає стягненню судовий
збір в розмірі 548,03грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10, 11, 15, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України,
Конституцією України, ст. 23, 525, 526, 530, 611,
625, 629, 1058, 1060, 1061, 1070 ЦК України, Законом
України "Про банку та банківську
діяльність", Законом України «Про
захист прав споживачів», -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Міський Комерційний Банк» про
стягнення грошових коштів -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Міський
Комерційний Банк» на користь ОСОБА_1
грошові кошти розмірі 54803,57грн.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Міський
Комерційний Банк» на користь держави
судовий збір в розмірі 548,03грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
Бабко В.В.