Справа № 159/6064/14-ц
Провадження № 2/159/1374/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
17 листопада 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді АГЕЄВОЇ Є.О.

з участю секретаря КЛЕВЕЦЬКОЇ О.М.,

позивача ОСОБА_1, та його представника
ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики. В обґрунтування
заявлених вимог позивач вказує, що 29
січня 2014 року позичив відповідачу
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16000 гривень,
які останній зобов'язувався повернути
в строк до 01 липня 2014 року, про що
власноручно напиcав розписку. Своє
зобов'язання відповідач своєчасно не
виконав. Після спливу строку
повернення коштів позивач письмово
звертався до відповідача з вимогою
повернути суму боргу, проте відповідач
кошти не повернув. Сума основного боргу
складає 16000 гривень, відсотки за
користування коштами за обліковою
ставкою НБУ складають 395,62 гривень,
витрати від інфляції становлять 320
гривень та 3% річних, складає 126 гривень.
За вказаних обставин позивач прохає
стягнути з відповідача борг за
договором позики та судові витрати у
справі.

Позивач та його представник в судовому
засіданні збільшили розмір позовних
вимог та прохають стягнути з
відповідача в користь позивача
заборгованість за договором позики в
сумі 16000 гривень, відсотки, витрати від
інфляції, 3% річних за 96 днів
прострочення зобов'язання та судові
витрати в справі.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, суду пояснив, що дійсно ним
власноручно була написана розписка про
отримання в борг коштів в сумі 16000
гривень, проте дана розписка носить
формальний характер, оскільки
насправді кошти йому не передавались.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши письмові
докази по справі, приходить до
висновку, що позов підставний підлягає
до задоволення частково.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що 29 січня 2014 року між
сторонами по справі укладено договір
позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав
відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в
сумі 16000 гривень, а останній
зобов'язався повернути їх у строк до 01
липня 2014 року, про що власносручно
написав розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено,
що на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Тобто, згідно розписки термін
виконання зобов'язання відповідача
перед позивачем настав 01 липня 2014 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач
вказав, що дійсно власноручно написав
розписку про отримання ним від
позивача коштів в сумі 16000 гривень,
проте реально кошти позивач йому не
передавав.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кожен
окремо в судовому засіданні показали,
що про існування даної розписки їм було
відомо, однак вказали, що під час
написання розписки присутніми не були.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, що
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виник спір.

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідач дійсно власноручно написав
розписку про отримання ним коштів в
сумі 16000 гривень, що ним не заперечено в
судовому засіданні, однак його
твердження про те, що реальної передачі
грошей не було не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи
судом.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України,
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК
України, позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини..

Таким чином, твердження самого
відповідача а також покази з цього
приводу свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 щодо
безгрошовості договору позики на суму
16000 гривень, не може бути взято судом до
уваги, оскільки в силу ч.2 ст. 59 ЦПК
України в даному випадку покази
свідків є недопустимим доказом.

За вказаних обставин, суд визнає, що між
сторонами по справі, на підставі
написаної відповідачем розписки
виникли правовідносини за договором
позики, тобто ОСОБА_3 є позичальником, а
позивач ОСОБА_1 позикодавцем і вказані
правовідносини регулюються ст.ст. 1046-1051
ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом встановлено, що всупереч вимогам
укладеного договору та ст.1049 ЦК України
про терміни повернення коштів,
відповідач не повернув позивачу
грошові кошти, тому позивачем заявлено
вимогу про стягнення суми боргу в сумі
16000 грн. і дана вимога підставна та
підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 2 ст. 1048 ЦК України закріплено
два випадки, коли договір позики
вважається безоплатним.

За змістом вказаної норми договір
позики вважається безоплатним, якщо
він укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін та
якщо позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Розпискою від 29 січня 2014 року не
містять умов щодо розміру процентів,
які повинен був сплатити відповідач
ОСОБА_3 та даний договір не є
безпроцентним в розумінні ч.2 ст. 1048 ЦК
України, тому відповідно до вимог ч.1 ст.
1048 ЦК України необхідно стягнути
проценти, виходячи із облікової ставки
НБУ за вказаний період.

Причому суд виходить з вимоги позивача
та стягує проценти від суми позики за
прострочення виконання зобов'язання за
період з 01.07.2014 року по 02.10.2014 року
включно, тобто за 96 календарних днів,
тобто за 31 день липня, 31 день серпня, 30
днів вересня та 2 дні жовтня місяця 2014
року.

Облікова ставка НБУ за період з 15
квітня 2014 року становила 9,5 % річних,
(Постанова Національного Банку України
№ 212 від 14.04.2014 року), з 17.07.2014 року
облікова ставка НБУ складала 12,5 %
річних, (Постанова Національного Банку
України № 417 від 15.07.2014 року.

По розписці від 29 січня 2014 року із суми
боргу 16000 гривень та в межах заявлених
позовних вимог щодо строку нарахування
з 01 липня 2014 року по 02 жовтня 2014 року
включно проценти складають: за 17 днів
липня місяця 2014 року (16000х9,5:100:365х17 = 70,79
гривень); за 79 днів 2014 року
(16000х12,5:100:365х79= 432,87 гривень).

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов"язання, на вимогу
кредитора зобов"язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції, а також 3% річних від
простроченого суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно представленої суду розписки
термін виконання зобов'язання
відповідача перед позивачем настав 01
липня 2014 року.

Таким чином, у зв'язку з несвоєчасним
виконанням грошових зобов'язань за
договором позики, відповідно до ч. 2 ст.
625 ЦК України, позивач має право
вимагати від боржника сплати 3
процентів річних від простроченої
суми.

Договором позики від 29 січня 2014 року
встановлено зобов'язання відповідача
ОСОБА_3 повернути борг в сумі 16000
гривень в строк до 01.07.2014 року, однак
відповідач свої зобов'язання у цей
період не виконав.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України
строк, що визначений місяцями, спливає
у відповідне число останнього місяця
строку, а тому позивач має право
вимагати сплати трьох процентів річних
від простроченої суми за період з 01
липня 2014 року по 02 жовтня 2014 року
включно, тобто до дати звернення до
суду, що становить 96 днів.

На користь позивача підлягає стягненню
126 грн. як 3% річних від простроченої
суми (16000 грн. х 3% : 365 днів х 96 дні = 126 грн.)

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
за змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК інфляційне нарахування на
суму боргу за порушення боржником
грошового зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Індекс інфляції складає: липень 2014 року
- 100,4%, серпень 2014 року - 100,8 %, вересень 2014
року - 102,9 %.

Через інфляційні процеси вимоги
позивача є підставними в обрахованій
судом сумі 656 грн. (16000 грн. х 0,4 : 100 -
індекс інфляції за липень 2014 року = 64
грн.); (16000 грн. х 0,8 : 100 - індекс інфляції
за липень 2014 року = 128 грн.); (16000 грн. х 2,9 :
100 - індекс інфляції за липень 2014 року =
464 грн.).

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Як вбачається з платіжних документів
позивачем при подачі позовної заяви до
суду сплачено судовий збір в сумі 243,60
грн., а тому дана сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212 - 215 ЦПК
України, на підставі ст. ст. 625, 1046 - 1051 ЦК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) в користь
ОСОБА_1 заборгованість за договором
позики в сумі 16000 (шістнадцять тисяч)
гривень, відсотки в сумі 456 (чотириста
п'ятдесят шість) гривень, суму витрат
від інфляції в розмірі 656 (шістсот
п'ятдесят шість) гривень, 3% річних в
сумі 126 (сто двадцять шість) гривень, а
всього - 17238 (сімнадцять тисяч двісті
тридцять вісім) тисяч гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) в користь
ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі
243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий:Є. О. Агеєва