Справа №242/2779/14-ц
Провадження №2/242/843/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року Селидівський
міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Ясинського О.В., за
участю секретаря Наріжної О.Г., за
участю представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідачів ОСОБА_2,
представника органу опіки та
піклування - ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Селидове цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і
ОСОБА_7 в інтересах малолітніх ОСОБА_8 і
ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
орган опіки та піклування Селидівської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні і розпорядженні
квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2014 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і
ОСОБА_7 в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_8, 2008р.н., і ОСОБА_9, 2011р.н., про
усунення перешкод у користуванні і
розпорядженні квартирою, вселення у
квартиру, виселення відповідачів.

На обґрунтування вимог позивач вказав,
що він є співвласником квартири
АДРЕСА_1, право власності на це майно
виникло внаслідок приватизації на
підставі свідоцтва про право власності
на житло № 6402 від 04.11.1994року. Квартира
була приватизована на позивача та його
батьків ОСОБА_10, ОСОБА_11 Після смерті
його батька ОСОБА_11, права померлого у
квартирі, що складаються з 1/3 частки,
успадкувала його мати ОСОБА_10, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2004 році власники квартири надали її
для проживання відповідачам ОСОБА_5 і
ОСОБА_6, що є подружжям. За згодою
співвласників відповідачі були
зареєстровані у цьому помешканні. Свою
доньку ОСОБА_7, а потім і онуків,
відповідачі зареєстрували у квартирі
без дозволу на це її співвласників.

Посилаючись на статті 317, 319, 383 ЦК
України, позивач наголошував, що з
моменту виникнення у власників
квартири потреби у її використанні на
власний розсуд, у тому числі реалізації
права на проживання у цій квартирі,
зникли ті підстави, що слугували
виникненню у відповідачів права на
проживання у квартирі, співвласником
якої є позивач.

Квартира йому потрібна для власного
проживання і проживання членів його
сім'ї. У зв'язку з чим, позивач звернувся
до повнолітніх відповідачів з
письмовою вимогою про звільнення
квартири і зняття з реєстрації місця
проживання протягом тридцяти днів.

Але, відповідачі на цю вимогу не
відреагували, квартиру не звільнили, з
реєстраційного обліку не знялись, чим
порушили його право власності. В
зв'язку з чим, вважав, що його право
власності на помешкання у
відповідності до статті 391 ЦК має бути
захищено в судовому порядку шляхом
виселення відповідачів і вселення
позивача.

Зазначав, що відповідачі ніколи не були
ні членами його сім'ї, ні членами сім'ї
його батьків. Самостійного права на
житло з підстав, передбачених законом,
вони не набули, договір найму між
власниками квартири та відповідачами
не укладався.

Подав суду заяву про збільшення
позовних вимог, у якій просив: вселити
його у квартиру, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідачів не чинити позивачу
перешкоди у користуванні квартирою;
виселити відповідачів з квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1; зняти
відповідачів з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1;
стягнути з відповідачів понесені і
документально підтверджені судові
витрати.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце судового розгляду
повідомлений належним чином.

Представник, що діє в інтересах
позивача, у судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_4 підтримала, пояснила, що
позивач є співвласником квартири, у
нього виникла необхідність у
здійсненні свого права власності на
спірну квартиру за своєю волею, а
відповідачі, незважаючи на пред'явлену
вимогу, без згоди позивача продовжують
проживати у спірній квартирі та не
бажають виселятися з неї добровільно.
Наголошував, що договір, який
породжував би перехід права власності
на квартиру до відповідачів, з
власниками квартири ніколи не
укладався, як і не укладався договір
користування житлом, сімейні відносини
у розумінні статті 3 СК між власниками
квартири та відповідачами ніколи не
існували, зобов'язання щодо дотримання
права дітей на житло як природньо, так і
законодавчо, покладено на батьків або
осіб, які їх замінюють і відповідачі не
мають права маніпулювати правами своїх
дітей всупереч правам власника, які
вважає пріоритетними. За таких
обставин, позивач не може у повній мірі
здійснювати своє право користування і
розпорядження спірною квартирою, його
право власності належить судовому
захисту. Посилаючись на це, просила
вимоги позивача задовольнити повністю.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце слухання
справи у встановленому законом порядку
повідомлені належним чином.

Представник відповідачів в судовому
засіданні позов не визнав. Пояснив, що
відповідач ОСОБА_6 є власницею спірної
квартири на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного у 2007 році
між нею та її двоюрідною сестрою
ОСОБА_10 Між тим зазначив, що договір
купівлі-продажу нотаріально не
посвідчений і державна реєстрація не
проведена. Крім цього, вказав, що між
співвласниками квартири ОСОБА_11 і
подружжям ОСОБА_6 до 2004 року були
сімейні стосунки, а також, що у спірній
квартирі зареєстровані малолітні діти,
у яких нема іншого житла. Посилаючись
на вказані обставини, просив відмовити
у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи у судовому
засіданні позов не визнав, пояснив, що
орган опіки і піклування не може дати
згоду на зняття з реєстрації місця
проживання малолітніх дітей. Разом із
цим, зазначила, що обов'язок з приводу
забезпечення житлових прав дитини є
батьківським зобов'язанням і якщо діти
не є членами сім'ї позивача, він як
стороння особа не має нести цей
обов'язок. Просила у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши інші матеріали
справи, судом встановлено, що позивачу
ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло від 04.11.1994року
№ 6402 належить квартира за адресою:
АДРЕСА_1.

За довідкою Селидівського БТІ від
19.08.2014року № 395 ця квартира на праві
спільної власності числиться за
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом і угоди про розподіл
спадкового майна від 24.11.2013 року, після
смерті ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4,
1/3 частину квартири АДРЕСА_1
успадкувала його дружина ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, яка була
співвласницею квартири, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1 від 30.10.2014року.

05 січня 2013 року позивач зареєстрував
шлюб із гр. ОСОБА_12, актовий запис № 5,
про що свідчить свідоцтво про шлюб
серія НОМЕР_2, видане 05.01.2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народилась донька
ОСОБА_13, актовий запис № 85, що
підтверджено свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_3 від 07.05.2013року.

З довідки № 975, виданої 08.05.2014року КП
«СЄЗ м.Селидове», вбачається, що спірна
квартира є приватизованою, особовий
рахунок відкритий на ОСОБА_4, ОСОБА_10. У
квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_4,
його дружина ОСОБА_12 і донька ОСОБА_13,
2013 року народження. З 05.10.2004року у
спірній квартирі зареєстровані як
квартиранти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з
19.06.2008року зареєстрована ОСОБА_8, 2008р.н.,
з 01.02.2011року - ОСОБА_9, 2011р.н.

06 червня 2014року на адресу відповідачів
співвласниками квартири, у тому числі
позивачем, направлено письмову вимогу
від 30.05.2014року про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, у якій міститься
вимога до відповідачів звільнити
спірну квартиру, знятися з
реєстраційного обліку у визначений
строк, - протягом тридцяти днів з
моменту її отримання. Ця обставина
підтверджується описом вкладення, а
також квитанцією про поштове
відправлення від 03.06.2014р.

В судовому засіданні сторонами
визнано, що у спірній квартирі позивач
і члени його сім'ї не проживають,
квартира відповідачами не звільнена, з
реєстрації місця проживання за цією
адресою вони не зняті, відповідачі
продовжують в ній проживати, звільняти
квартиру не бажають. Ці обставини, що
визнані сторонами спору, у
відповідності до статті 61 (частина 1)
ЦПК України є такими, що не підлягають
доказуванню.

Відповідно до статті 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК кожна
особа має в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає справи
не інакше як в межах заявлених вимог і
на підставі наданих сторонами доказів.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Перевіривши доводи позову та
заперечень проти нього, оцінивши
досліджені в судовому засіданні докази
з позиції відповідності їх вимогам
щодо належності та допустимості,
проаналізувавши законодавство, що
регулює спірні правовідносини, суд
вважає, що позовні вимоги мають бути
задоволенні частково з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону. На зміст права
власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна (ст.ст. 316, 317, 319
ЦК).

Відповідно до статті 328 ЦК право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Об'єктом права власності може бути,
зокрема квартира (ст.382 ЦК). Права
власника квартири визначені статтями
383 ЦК і 150 ЖК України, згідно яким
власник квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і має право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України встановлені
гарантії прав громадян, які мають в
приватній власності жилий будинок
(квартири), а саме, жилі будинки
(квартири), що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством.

Позивачем доведено, що він є
співвласником спірної квартири, право
спільної сумісної власності на це
помешкання набуто у відповідності до
Закону України від 19 червня 1992 року №
2482-XII "Про приватизацію державного
житлового фонду".

Враховуючи це, відповідачі не мають
права порушувати його законні права на
володіння та користування спірною
квартирою, у тому числі, право на
проживання в ній. Позивач має право на
володіння та користування належною
йому на праві спільної власності
квартирою незалежно від стосунків, що
склалися між сторонами, та незалежно
від наявності у нього іншого житла.

Суд не приймає заперечення
представника відповідача щодо
самостійного набуття відповідачкою
ОСОБА_6 права власності на спірну
квартиру на підставі договору
купівлі-продажу, оскільки ця обставина
не доведена належними та допустимими
доказами. З цього приводу доречно також
навести роз'яснення у пункті 8
постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно яким у
разі нездійснення державної
реєстрації договору купівлі-продажу
нерухомого майна, він не є укладеним,
оскільки момент вчинення такого
правочину відповідно до статей 210 та 640
ЦК, з урахуванням положення про дію
закону в часі на момент виникнення
спірних правовідносин (стаття 5 ЦК),
пов'язується з державною реєстрацією, а
отже, не створює прав та обов'язків для
сторін. Доводи щодо належності спірної
квартири відповідачу ОСОБА_6 є
безпідставними.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо вони не пов'язані з
позбавленням права володіння.

Способи захисту права власності
визначені нормами статей 16, 386, 391 ЦК
України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.02.2014року № 5
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» роз'яснив, що
застосовуючи положення статті 391 ЦК,
відповідно до якої власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, навіть
якщо вони не пов'язані із позбавленням
права володіння, суд має виходити із
того, що відповідно до положень статей
391, 396 ЦК позов про усунення порушень
права, не пов'язаних із позбавленням
володіння, підлягає задоволенню у разі,
якщо позивач доведе, що він є власником
або особою, яка володіє майном (має
речове право) з підстави, передбаченої
законом або договором, і що діями
відповідача, не пов'язаними з
позбавленням володіння, порушується
його право власності чи законного
володіння (пункт 33 постанови №5).

Кваліфікуючи спірні правовідносини,
суд враховує, що у 2004 році власники
квартири дозволили відповідачам
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, проживати у
своїй квартирі, які були зареєстровані
в ній.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є
подружжям, ОСОБА_7 є їх дочкою, а ОСОБА_8
і ОСОБА_9 є дітьми відповідача ОСОБА_7 і
онуками подружжя ОСОБА_6.

З обставин справи вбачається, що
відповідачі не є членами або колишніми
членами сім'ї власників спірної
квартири, що договір найму житла з його
власниками, зокрема, з позивачем
ОСОБА_4, не укладався.

Суд не приймає доводи представника
відповідачів про те, що між сторонами
спору, були сімейні відносини за таких
мотивів.

У відповідності до статті 156 Житлового
кодексу України до членів сім'ї
власника квартири належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього кодексу, згідно якій до них
належать дружина власника, їх діти і
батьки. Членами сімї власника може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з власником
і ведуть з ним спільне господарство.

Для визначення члена сім'ї можуть
використовуватись їх ознаки, наведені
у статті 3 Сімейного кодексу України, за
якими сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Але, відповідачі не належать до
переліку тих осіб (дружина, діти,
батьки), яких законодавець безумовно
наділив статусом члена сім'ї власника
квартири.

Щодо інших осіб, відповідачами не
надано суду жодного доказу на
підтвердження того, що між ними та
власниками помешкання малась така
структура сімейно-правових відносин у
розумінні статті 64 ЖК України, статті 3
СК України, яка б дозволила визначити
їх правовий статус як членів або
колишніх членів сім'ї позивача.

Суд наголошує, що у відповідності до
частини 4 статті 61 ЦПК доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 3 ЦК однією із
загальних засад цивільного
судочинства є принцип неприпустимості
позбавлення права власності, що
означає право особи на безперешкодне
користування і розпорядження своїм
майном.

В судовому засіданні встановлено, що у
позивача виникла необхідність
використання своєї квартири для
власного проживання та проживання
членів його сім'ї, а отже розпорядження
цією власністю на свій розсуд, з
приводу чого відповідачам 03.06.2014року
було направлено письмову вимогу.

Відтак, встановлені судом обставини
дозволяють суду прийти висновку, що з
виникненням у позивача потреби у
здійсненні свого права на спірну
квартиру за своєю волею, у
відповідності до статті 316 ЦК України
відповідачі втратили право проживання
у цій квартирі, незалежно від їх волі.

Суд також зазначає, що відповідачі не
набули самостійного права на житло з
підстав, передбачених законом (найм,
оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України,
ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Проте, до теперішнього часу у спірній
квартирі зареєстровані і продовжуть
проживати відповідачі, що дозволяє
суду прийти висновку про наявність у
ОСОБА_4 перешкод, які заважають йому
здійснювати повно і незаперечно свої
права користування і розпорядження
квартирою, а отже його право власності
підлягає захисту.

Тому, вимоги ОСОБА_4 щодо вселення у
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та
виселення з неї відповідачів є такими,
що грунтуються на законі. До того ж,
позивач зареєстрований за адресою
спірної квартири, що підтверджується
копією його паспорту, а також довідкою
КП «СЄЗ» від 08.05.2014року. У спірній
квартирі також зареєстровані з
21.02.2014року дружина позивача ОСОБА_12 і з
14.01.22014року його дочка ОСОБА_13, які у
відповідності до статті 156 ЖК України
мають право проживати у цьому
помешканні як члени сім'ї власника
квартири.

Суд вважає безпідставними заперечення
представника відповідачів з
посиланням на реєстрацію у спірній
квартирі дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_9,
оскільки нормативно-правові акти, що
регулюють питання захисту та
забезпечення дотримання житлових прав
дітей, зобов'язання з цього приводу
покладають на батьків дитини або осіб,
що їх замінюють, до яких позивач не
відноситься. Зокрема, такий висновок
узгоджується з вимогами, що визначені
статтею 18 Закону України «Про охорону
дитинства».

З огляду на те, що позивач є власником
спірної квартири, відповідачі не є
членами сім'ї позивача, договір найму з
ними не укладався, проживають у будинку
та не бажають виселятися з неї
добровільно, у зв'язку з чим позивач не
може у повній мірі здійснювати своє
право користування спірною квартирою,
його право власності підлягає захисту
відповідно до вимог статей 317, 319, 391 ЦК
України шляхом виселення відповідачів
і вселення у житловий будинок позивача.

Вимоги позивача про покладення
зобов'язання провести зняття
відповідачів з реєстрації є
передчасними, оскільки відповідно до
вимог ст.7 ЗУ від 11.12.2003року № 1382-ІV«Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, остаточного
рішення суду, яким встановлено втрату
права користування цим житлом чи у
зв'язку з виселенням. У задоволенні
цієї вимоги слід відмовити.

Відповідно до статті 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України,
ст.ст. 3, 317, 319,383, 391 ЦК України, ст.ст.57-61,
88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_7 в інтересах її
малолітніх дітей: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 -
задовольнити частково.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, вселити у
квартиру АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_5 1964 р.н., ОСОБА_14
1970 р.н., ОСОБА_7 1988 р.н., що діє в
інтересах: ОСОБА_8 2008 р.н., ОСОБА_9 2011 р.н.
не чинити ОСОБА_4 перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_5 1964 р.н., ОСОБА_14 1970 р.н.,
ОСОБА_7 1988 р.н., що діє в інтересах:
ОСОБА_8 2008 р.н., ОСОБА_9 2011 р.н. з квартири
АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_5 1964 р.н., ОСОБА_14
1970 р.н. у солідарному порядку на користь
позивача судові витрати у сумі 243
(двісті сорок три) грн.. 60 коп.

У решті позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Запорізької області через місцевий суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення складено 18.11.2014
року

Суддя