Справа № 278/2696/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року

Житомирський районний суд
Житомирської області

у складі : головуючого судді - Баренко С.
Г,

за участю секретаря судового засідання
- Лабенської Л.І., відповідача,
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Управління Держземагенства в
Житомирському районі (далі -
Держземагенство) про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
визнання недійсними державних актів та
скасування їх державної реєстрації,
третя особа без самостійних вимог -
приватний нотаріус ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у позові проти ОСОБА_2, як до
співвласника житлового будинку
АДРЕСА_1 просить усунути перешкоди у
користуванні належною їй земельною
ділянкою біля будинку шляхом
скасування державних актів
відповідача. Свої вимоги мотивує тим,
що державні акти видані, зокрема, на
частину її земельної ділянки, з
порушенням ч.1 ст.121 ЗК України, оскільки
відповідач для обслуговування лише
своєї частини житлового будинку,
отримав у власність 0,25 га земельної
ділянки, замість 0,125 га , за іншою
конфігурацією, окрім цього йому було
продано лише 265 кв.м. земельної ділянки
тощо.

У ході розгляду розгляду справи були
залучені Держземагенство і нотаріус
ОСОБА_3

Позов було підтримано представниками
позивача у суді. Вони наполягали, що
відповідачу було видано державні акти
не лише на ділянку для обслуговування
його частини будинку, а й на землю, що
належить ОСОБА_1 та землю, що має
перебувати в загальному користуванні.
Стверджували, що за договором
купівлі-продажу позивачу повинно
належати вдесятеро менше землі.
Вважають, що, якщо, за будинком вцілому
рахувалося 0,53 га землі, то для
обслуговування житлового будинку
сторонам може належати не більше як по
0,125 га. Надали матеріали судової
практики для підтвердження можливості
оскарження державного акту окремо від
правовстановлюючого документу.

Відповідач та його представник позов
не визнали. Пояснили, що на спірні
правовідносини не поширюються вимоги
ч.1 ст.121 ЗК України, якою передбачені
норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам з земель
комунальної власності, а ОСОБА_2
придбав спірну земельну ділянку за
відплатним договором. А тому неможливо
оскаржувати лише, державний акт, який є
похідним від правочину. Вказували, що
висновки експерта е неконкретними та
не доводять накладання земельних
ділянок сторін одна на одну. Вихідні
дані є сумнівними, без врахування
обставин, що спадкоємці після
розподілу спадщини на житловий будинок
та її відокремлення, оформили свою
частину,як окремий об"єкт власності.

Представник Держземагенства у суді
пояснив, що державні акти відповідача
не суперечать чинному законодавству.
Вважає, що зміна конфігурації
земельної ділянки без збільшення її
розміру не свідчить про недійсність
таких актів і могла бути пов"язана з
обслуговуванням приміщень. Недоліки
усуваються шляхом впорядкування
технічної документації. Придбана
частина будинку зареєстрована як
окремий об'єкт нерухомого майна, а отже
вдповідач може мати власну ділянку для
обслуговування такого об"єкту. Звернув
увагу, що норма 0,25 га для
обслуговування житлового будинку в
сільській місцевості визначена саме
для безоплатної передачі земель у
власність з земель комунальної або
державної власності. Для набуття
ділянки за правочинами таких обмежень
не існує. Вважає,що держземагенство
жодним чином не порушила права
позивача, а тому є неналежним
відповідачем.

Нотаріус ОСОБА_3 підтвердила, що нею
посвідчувався договір купівлі продажу
квартири та земельної ділянки, що
укладався між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 При
визначенні розміру земельної ділянки
нею була зроблена описка замість 2650
кв.м. вона помилково вказала 265 кв.м.
Потім нею ж у присутності сторін
робилися виправлення. Сторони з цим
погодилися.

Дослідженим матеріалам справи
відповідають цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, як беруть участь у справі.

Позивач, на підставі свідоцтва про
право на спадщину, є власником кв. 1 у
житловому будинку АДРЕСА_1, що складає
1/2 його частини. Іншу половину цього
будинку у спадок отримала ОСОБА_4 А
також спадкоємці отримали у спадок у
рівних частках 0.53 га земельної ділянки
за цією ж адресою .

За договором про поділ часток в натурі
від 14.09.2006 року спадкоємці поділіли між
собою в натурі будинок і земельну
ділянку. У подальшому кожний із
співвласників 22.08.2006 виготовив
технічну документацію у Житомирському
обласному державному підприємстві по
технічної інвентаризації на свої
частки у спадковому майні, як на
окремий об"єкт та отримали державни
акти на право приватної власності на
землю в розмірі по 0,265 га для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства(а.с. 15, 16-20, 25-16, 119-120).

22.09.2006 ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу продала ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 2650 кв.м. (а.с.87-88).

Свою частину будинку відповідач
зареєстрував також як окремий об"ект
(ціла частка) (а.с. 89).

На підставі цього договору відповідач
отримав державний акт серії ЯГ №790023 на
ділянку площею 0,2500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд з
кадастровим номером :03:003:0050 та
державний акт серії ЯГ №790024 на ділянку
площею 0,0149 га для ведення особистого
селянського господарства з
кадастровим номером :03:003:0051 (а.с.
81-84).

Твердження позивача, що ОСОБА_4 продала
ОСОБА_2 лише 0,0265 га є неґрунтовними.
Так з копії договору, наданої
нотаріусом вбачається, що площа
ділянки виправлена на 2650 кв.м. (а.с. 98-99).
На користь такого варіанту свідчить і
копія попереднього договору від 19.08.2006,
за умовами якого сторони зобов'язалися
укласти договір купівлі-продажу саме
щодо ділянки плошею 0,265 га (а.с. 86). Саме
ділянка площею 0,265 га є половиною від
ділянки спадкодавця і за таким
розміром земельної ділянки ОСОБА_4
виготовила державний акт.

Сторони не надали доказів про
недійсність наведеного правочину,
питання про його недійсність у суді
також не порушували.

Окрім цього, свідок ОСОБА_5 з боку
позивача показала, що вона, як
землевпорядник ради, поділила земельну
ділянку розміром 0, 53 га між позивачем і
ОСОБА_4 в рівних частках. Свою частину
остання продала ОСОБА_2 Вважає, що
кожний зі співвласників на даний час
може отримати для обслуговування
житлового будинку по 0,25 га, оскільки
спадкодавець ОСОБА_6 отримував від
колгоспу в користування земельну
ділянку загальною площею 0, 53га. без
визначення цільового призначення.

Даючи відповідь на питання з приводу
накладання спірних земельних ділянок,
а також наявність інших порушень
землекористувачів, експерт допустив
припущення та суперечностей. Окрім
цього, експертиза проведена на
підставі ЗК України 2001 року, а
державний акт відповідач виготовляв у
2006 році, за наявною копією державного
акту, виданого на ім"я ОСОБА_4. Окрім
цього ч.1 ст.328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонено законом,
зокрема з правочинів. Єксперт не сміг
встановити землекористувачів
земельних ділянок. Що на думку суду
робить сумнівним і висновок, про
невідповідність технічної
документації із землеустрою на ділянки
ОСОБА_2 та про невідповідність меж його
ділянок межам ділянки попереднього
власника ( т.1 а.с. 219-251). Клопотання про
проведення додаткової або повторної
експертизи сторони не заявляли.

Згідно із вимогами ч.4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. У п.6 ст.147 ЦПК України
встановлено, що висновок експерта для
суду не є обов"язковим і оцініються
судом, за правилами ст.212 цього Кодексу,
тобто у сукупності із іншими
дослідженими доказами. А тому суд
вважає, що твердження позивача про
накладання земельної ділянки ОСОБА_2
на її земельну ділянку є недоведеним.

Суд також дійшов висновку, що фактично
між сторонами виник спір щодо
визначення меж земельних ділянок, що
згідно із ч.3 ст. 158 ЗК України належить
до компетенції суду після вирішення
цього питання органом місцевого
самоврядування. Належних і допустимих
доказів про звернення до сільської
ради з цього питання сторони не надали.
А тому звернення до суду є передчасним.
Левківська сільська рада не була
залучена до справи. Відповідно до ст.33
ЦПК України, вимоги якої сторонам
роз"яснювалися ( т.1 а.с.166 зв.). Суд
позбавлений можливості за власної
ініціативою залучати відповідачів до
розгляду справи.

Посилання представника позивача на
постанову судової палати у цивільних
справах ВСУ від 26.09.2012(копія витягу з
ЄДРСР), як на підставу задоволення
позову про визнання недійсним
державних актів відповідача у даному
випадку, на думку суду, є недоречним,
оскільки, в постанові йдеться, про
видання державного акту на право
приватної власності на землю не
уповноваженим органом.

Окрім цього у п.3 розділу "Спори, що
виникають з земельних правовідносин"
"Висновків від 01.03.2013 Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, за II півріччя 2012 р", надається
роз'яснення судам, що виходячи з норм
ст. 116 ЗК України рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки є
необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку. За
змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як
правовстановлюючого документа
зазначеною нормою не передбачено.
Захист порушених прав власника на
землю здійснюється заінтересованою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою про визнання недійсним
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки.
Аналогічна позиція викладена у
постанові ВСУ 31 жовтня 2012 року (№ 6-53 цс
12, в рішенні колегії суддів ВССУ від
26.12.2012 головуючий Симоненко В.М.тощо).

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними
та безпідставними.

Керуючись: ст. ст. 90, 120, 121, 152-155, 158 ЗК
України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 328, 369, 391 ЦК
України, ст. ст. 3, 11, 33, 57-61, 88, 130, 197, 212, 213,
214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р
І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
Управління Держземагенства в
Житомирському районі про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, визнання недійсними
державних актів та скасування їх
державної реєстрації відмовити за
безпідставністю.

Рішення суду вступає в законну силу
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Житомирської області через
Житомирський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:
С.Г. Баренко