Провадження №2/761/5399/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,

в с т а н о в и в:

В вересні 2013 р. позивачка ОСОБА_1
звернулася до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики. Свої позовні
вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 4
квітня 2011 р. відповідач взяв у неї в
борг грошові кошти в розмірі 16000,00 грн.
на строк до 24 листопада 2011 року та
зобовязувався сплатити проценти за
користування коштами в розмірі 1600.00
грн. Того ж дня між нею та відповідачем
був укладений ще один договір позики,
згідно якого вона передала відповідачу
14500,00 грн., які він зобов'язувався
повернути до 24.11.2011 року з виплатою
процентів в розмірі 1500,00 грн. В
зазначений термін відповідач борг їй
не повернув, у зв'язку з чим позивачка
вимушена звернутися до суду, за
захистом свого порушеного права.
Просила суд стягнути з відповідача на
її користь 30500 грн. основного боргу, та
проценти за користування коштами в
розмірі 3100 грн.

В судовому засіданні представник
позивачки позов підтримав в повному
обсязі та просив його задовольнити в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 зявившись в судове
засідання 07.08.2014 просив відкласти
розгляд справи для врегулювання даного
спору мирним шляхом. Однак після
оголошення у справі перерви на жоден із
викликів суду в судове засідання не
з'явився, про час та місце судового
засідання оповіщався, за місцем
проживання, про причини своєї неявки
суду не повідомив, заперечень та
клопотання про відкладення розгляду
справи не надіслав, представника до
суду не направив, а тому суд вважає за
можливе провести розгляд справи в його
відсутності на підставі наявних у
справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши надані докази,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Як вбачається з матеріалів справи і це
встановлено судом, що 7 квітня 2011 року
між сторонами було укладено договір
позики на суму 16000,00 грн. із строком
повернення до 24 квітня 2011 року та
сплатою процентів за користування
грошовими коштами в розмірі 1600 (а.с.3).

Також того ж дня, між сторонами був
укладений ще один договір позики,
згідно з яким позивачка передала
відповідачу грошові кошти в розмірі 14500
грн., які він зобов'язувався повернути в
строк до 24.04.2011 року та сплатити
проценти за користування грошовими
коштами в розмірі 1500,00 грн. (а.с.3а).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, такої позиції
дотримується Верховний Суд України у
правовому висновку прийнятого у
Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі
6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Факт укладення договорів позики між
позивачем та відповідачем, отримання
відповідачем від позивача позики на
загальну суму 30500,00 грн., а також
волевиявлення відповідача повернути
отримані в борг гроші у визначені
строки, підтверджується розписками,
підписаними відповідачем ОСОБА_2

Проте у зазначений, у розписці строк
відповідач борг не повернув.

У відповідності з ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Судом достовірно встановлено, що
договори позики (дві боргові розписки
від 7 квітня 2011 р.) відповідачу
повернуті не були і знаходиться у
позивача, оскільки їх оригінали
надавалися суду для огляду, що
підтверджує наявність зобов'язання
відповідача перед позивачем.

У судовому засіданні знайшов
підтвердження той факт, що
відповідачем зобов'язання за
договорами позики не були виконані в
повному обсязі, грошові кошти в
загальному розмірі 30500,00 грн. не
повернуті та підлягають до стягнення в
судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

В боргових розписках від 07.04.2011 року
зазначено, що за користування
грошовими коштами відповідач
зобов'язується сплати позивачу
проценти в розмірі 1600,00 грн. та 1500,00 грн.,
а отже дана сума також підлягає до
стягнення з відповідача.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши докази, які є у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах закону, а тому
підлягають задоволенню.

З урахуванням задоволення позовних
вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача,
підлягає до стягнення судовий збір в
розмірі 336,00 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 533, 545, 625,
1046, 1048, 1050 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (і/н НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (і/н НОМЕР_2) борг у
розмірі 30500,00 грн., проценти в розмірі
3100,00 грн., судовий збір в сумі 336,00 грн., а
всього 33936 (тридцять три тисячі
дев'ятсот тридцять шість) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: