Справа №487/7145/14-ц 13.11.2014 13.11.2014 13.11.2014
Провадження №22-ц/784/3032/14
Головуючий у першій інстанції: Павлова
Доповідач в апеляційній інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В, Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Богуславській О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його
представника - ОСОБА_4, представника
відповідача - Саламатіна О.В.,
представника третьої особи - Красних
А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 9 жовтня 2014 року,
ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

Міністерства оборони України,

третя особа - 1301 Головне військове
представництво Міністерства оборони
України (далі - 1301 ГВП МО України),

про захист трудових прав,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до Міністерства Оборони
України, третьої особи - 1301 ГВП МО
України, про захист трудових прав.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначав, що з 4 грудня 2012 року
він працював у 1301 ГВП МО України на
посаді помічника провідного інженера.
При прийнятті на роботу, з ним було
укладено строковий трудовий договір,
згідно умов якого договір вважається
укладеним з 4 грудня 2012 року та до
настання визначеної події -
«укомплектування військової посади
помічника ведучого інженера
військовослужбовця».

25 листопада 2013 року адміністрацією
позивач був повідомлений про те, що
його посада скорочується, відповідно
до Директиви Міністерства оборони
України від 22 жовтня 2013 року за №
Д-322/1/8/дск, та його буде звільнено з
посади з 30 грудня 2013 року за п.1 ст.40 КЗпП
України за скороченням штату. Наказом
№ 370 від 30 грудня 2013 року позивача було
звільнено з займаної посади.

Посилаючись на те, що дії 1301 ГВП МО
України є неправомірними та такими, що
порушують діюче трудове законодавство,
оскільки роботодавцем не було
дотримано вимог ст.ст. 49-2, 43 КЗпП
України, позивач просив поновити строк
звернення до суду, визнати незаконним
наказ № 370 від 30 грудня 2013 року про
звільнення, поновити його на роботі на
посаді помічника провідного інженера,
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 15 200 грн. 90 коп., та 3 000
грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 9 жовтня 2014 р.
позов задоволено частково. Поновлено
строк звернення до суду. Змінено дату
звільнення ОСОБА_3 з посади помічника
провідного інженера 1301 ГВП МО України з
30 грудня 2013 року на 27 січня 2014 року.
Стягнуто з Міністерства оборони
України на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 30 грудня 2013 року по 27 січня 2014
року в сумі 1987 грн. 81 коп., визначеного
без утримання прибуткового податку та
інших обов'язкових платежів. В
задоволенні позовних вимог про
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди відмовлено. Розподілені судові
витрати.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на ті ж самі обставини, які
стали підставою звернення до суду,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення його
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія судів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню на підставі
наступного.

Так, судом встановлено, що 4 грудня
2012 року згідно наказу № 311 ОСОБА_3 був
прийнятий на роботу в 1301 ГВП МО України
на посаду помічника провідного
інженера. В цей же день з ним було
укладено трудову угоду. Пунктом 7.1
трудового договору передбачено, що цей
договір діє на визначений термін - з 4
грудня 2012 року і до часу настання
певної події - укомплектування
військової посади помічника
провідного інженера
військовослужбовцем.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до спільної директиви
Міністерстві оборони України та
Генерального штабу Збройних сил
України від 22 жовтня 2013 р. № Д-322/1/8дск
відбулися зміни в організації
виробництва і праці, зокрема у 1301 ГВП МО
України скорочувалось 12 посад
військовослужбовців за штатом мирного
часу, одну з яких на той час займав
позивач.

Листом від 22 листопада 2013 року № 940, з
яким ОСОБА_3 ознайомився 25 листопада 2013
року (а.с.17), позивача повідомили про
скорочення його посади з 31 грудня 2013
року.

Наказом № 370 від 30 грудня 2013 року ОСОБА_3
було звільнено з роботи з 30 грудня 2013
року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України,
у зв'язку зі скороченням штатів.

Отже звільнення позивача за п. 1 ст. 40
КЗпП України, було здійснено
відповідачем без додержання строку
попередження працівника про
звільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП
України.

При недодержані строку попередження
працівника про звільнення, якщо він не
підлягає поновленню на роботі з інших
підстав, суд змінює дату його
звільнення, зарахувавши строк
попередження, протягом якого він
працював (абзац 6 п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року №9).

Оскільки при звільненні позивача
судом не встановлено підстав для
поновлення його на роботі, але
встановлено, що відповідачем порушено
процедуру, передбачену ст. 49-2 КЗпП
України, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про необхідність
змінити дату звільнення позивача з 30
грудня 2013 р. на 27 січня 2014 р. та стягнути
за цей період середню зарплату за час
вимушеного прогулу.

Доводи позивача про те, що він мав
переважне право на залишення на роботі
та йому повинні були запропонувати
іншу посаду, не можуть бути підставою
для визнання наказу про звільнення
незаконним, оскільки на час скорочення
посади позивача в 1301 ГВП МО України
була вакантною лише одна посада
економіста, яку за своїм фахом позивач
не міг обіймати.

Посилання позивача на те, що оскільки
він перебував у трудових
правовідносинах з Міністерством
оборони України, то йому повинні були
запропонувати всі вакантні посади саме
Міністерства оборони України, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
позивач перебував у трудових
відносинах з 1301 ГВП МО України, а
Міністерство оборони України залучено
відповідачем у справі - як юридична
особа, так як 1301 ГВП МО України є
відокремленим підрозділом та не має
статусу юридичної особи.

Не можуть бути підставою для
поновлення на роботі й посилання
позивача на те, що після його
звільнення в штатний розпис були
внесені нові посади, які за своїм фахом
міг би обіймати і він, оскільки ці
обставини виходять за межі предмету
спору про поновлення на роботі. Проте,
це не позбавляє позивача захищати свої
права в порядку, передбаченому ст. 42-1
КЗпП України.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування судового
рішення, ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 9 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: