Справа № 127/898/14-ц
Провадження № 2/127/1523/14
та резолютивна частини
Вінницький міський суд Вінницької
у складі головуючого - судді
при секретарі Мартинюк Т.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
від права на спадкування - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ

Справа № 127/898/14-ц

Провадження № 2/127/1523/14

Р
І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі головуючого - судді
Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права
на спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про усунення від
права на спадкування, мотивуючи позов
тим, що 18.08.1976 року між нею та ОСОБА_3 був
зареєстрований шлюб, про що в книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу
зроблено запис за № 1288, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу НОМЕР_1. Починаючи з 1976
року вона та ОСОБА_3 постійно проживали
однією сім'єю, вели спільне
господарство та постійно мешкали по
АДРЕСА_1. Квартира належала їй, ОСОБА_3
та їх спільній дочці ОСОБА_4 на праві
спільної власності з визначенням
рівних часток по 1/3 частці кожному, що
підтверджується Свідоцтвом на право
власності на житло виданим виконкомом
Вінницької міської ради 25.01.2001 року
згідно з рішенням від 25.01.2001 року №59 та
зареєстрованого в Комунальному
підприємстві "Вінницьке обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації" 25.04.2001 року, записано в
реєстрову книгу №490 за реєстровим
№782/44434. За час перебування позивача та
ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі в них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4,
яка проживала з ними. Починаючи з 1995
року, коли дочка вступила до вузу у м.
Київ, вона з батьками не проживала і в
спірній квартирі не проживає по даний
час. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у м.
Вінниці. До складу спадщини, у
відповідності до ст. 1218 ЦК України
ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_3,
що належали йому на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті, а саме майнові права на
майно, яке належало йому на праві
власності: 1/3 частка квартири АДРЕСА_1,
яка належала спадкодавцю. 18.08.2005 року
ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до
якого вся належна йому частка квартири
АДРЕСА_1, заповідається дружині -
ОСОБА_1. Дданий заповіт було посвідчено
нотаріусом Третьої вінницької
державної нотаріальної контори та
зареєстровано в реєстрі за №1-1648. Таким
чином, позивач має право на спадкування
за заповітом. Крім того, ОСОБА_3, до
укладення шлюбу з позивачем, перебував
в шлюбі з ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3. За час перебування ОСОБА_3
та ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, в
них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син -
відповідач ОСОБА_2, який є сином
спадкодавця, тому відповідно до ст. 1261
ЦК України, входить до числа
спадкоємців першої черги на
спадкування за законом. В зв'язку з цим,
позивач та відповідач відповідно до
ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, звернулися до
Третьої вінницької державної
нотаріальної контори в шестимісячний
строк з часу відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття
спадщини. Однак позивач вважає, що
відповідача як спадкоємця необхідно
усунути від права на спадкування з
наступних підстав. ОСОБА_3, починаючи з
2000 року, постійно скаржився на здоров'я,
час від часу перебував, як на
лікарняному так і в лікарні. З 2005 року
йому був поставлений діагноз
"Дисциркуляторна енцефалопатія III
ступеня змішаного ґенезу з
вестебуло-атактичними порушеннями".
14.03.2003 року ОСОБА_3 було видане
посвідчення ветерана війни - учасника
бойових дій, серії НОМЕР_2 відповідно до
якого ОСОБА_3 мав право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни - учасників бойових
дій. Окрім того 27.04.2005 року ОСОБА_3 було
видане посвідчення інваліда війни
серії НОМЕР_3, відповідно до якого
ОСОБА_3 являвся інвалідом І групи і мав
право на пільги, встановлені
законодавством України, для ветеранів
війни - інвалідів війни. В 2005 році
ОСОБА_3 була присвоєна І група
інвалідності в зв'язку із загальним
захворюванням, про що була видана
довідка акта огляду МСЕК Серії 2-18АВ за
№081018 де зазначено, що він потребує
сторонньої допомоги. В подальшому, на
підставі Акту огляду МСЕК Міністерства
охорони здоров'я України була видана
довідка Серії 2-18АВ за №081018, яка
свідчить про надання ОСОБА_3 І групи
інвалідності внаслідок загальних
захворювань з 27.04.2004 року і безстроково,
а також одночасно було надані висновки,
що ОСОБА_3 потребує сторонньої
допомоги. Починаючи з 2005 року та по день
смерті, здоров'я ОСОБА_3 з року в рік все
більш погіршувалося, виникало ряд
інших захворювань, постійно виникали
ускладнення від захворювань, що
змушувало по декілька раз на рік
перебувати в лікарні на стаціонарному
лікуванні. Крім того, позивач постійно
просила інших людей про матеріальну
допомогу та стороннього догляду за
ОСОБА_3, несла витрати на утримання
свого покійного чоловіка, доглядала за
ним та вчиняла всі необхідні дії щодо
його догляду, матеріального
забезпечення та утримання. Проте
відповідач, починаючи з 1987 року по день
смерті ОСОБА_3 жодного разу не
запропонував своєї допомоги, не
надавав кошти на його лікування та
утримання, не провідував та не
зателефонував батькові. Відповідач,
починаючи з 1987 року і по день смерті
ОСОБА_3 з'являвся в Україні лише 3 рази -
в 1987 році, протягом 5 днів в 2006 році та
протягом семи днів в 2010 році.
Відповідач не надавав матеріальної
допомоги батькові ОСОБА_3 в той час коли
він перебував у тяжкому стані та
потребував лікування як стаціонарного
так і амбулаторного, не надавав йому
допомоги по догляду в період повної
непрацездатності, не відвідував та не
цікавився його здоров'ям, хоча
усвідомлював необхідність надання
такої допомоги. Крім того відповідач не
надав матеріальної допомоги на
організацію поховання ОСОБА_3 та не
брав участі у похованні. Просить
усунути відповідача ОСОБА_2 від права
на спадкування після смерті ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали з наведених у позові
підстав та суду пояснили, що позивач
здійснювала постійний догляд за
чоловіком, який був інвалідом І групи,
постійно хворів, з 2006 року перебував в
безпорадному стані. Також доглядати за
батьком допомагала дочка. Відповідач
не пропонував своєї допомоги, не
надавав кошти на лікування та
утримання батька, не провідував та не
телефонував батькові. Відповідач,
починаючи з 1987 року і по день смерті
батька з'являвся в Україні лише 3 рази -
в 1987 році, в 2006 році та в 2010 році.
Відповідач також не надавав
матеріальної допомоги на організацію
поховання батька та не брав участі у
похованні. До відповідача з проханням
надати матеріальну допомогу по
утриманню батька позивач не
зверталася, однак телефонувала
відповідачу та повідомляла про стан
здоров'я батька, повідомляла скільки
витрат йде на ліки. Вважають, що
відповідач мав обов'язок надавати
допомогу батькові, однак ухилявся від
надання допомоги. Відповідач
пенсіонер, не інвалід. Крім того, ще за
життя спадкодавця відповідач говорив,
що претензій на дану квартиру немає.
Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився. Як вбачається з матеріалів
виконаного судового доручення
Вінницького міського суду Вінницької
області відповідач був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи. В протоколі судового засідання
Василеостровського районного суду м.
Санкт-Петербурга від 03.06.2014 року
зазначено, що відповідач позовні
вимоги не визнає та зазначає, що раніше
він регулярно приїжджав до батька,
батько його матеріальної допомоги не
потребував та не просив надати
матеріальну допомогу, оскільки в нього
була велика військова пенсія. В останні
роки батька не провідував в зв'язку з
віддаленістю місця проживання. Вважає,
що позивач має намір продати квартиру,
а він хоче отримати належну йому
частину коштів. Він має право як
непрацездатний на обов'язкову долю в
спадщині після смерті батька.
Повідомив, що він немає наміру особисто
приймати участь в судовому засіданні
та немає можливості направити в суд
свого представника, згоден на розгляд
справи у його відсутності.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що тривалий час проживає по
сусідству з позивачем, вони знайомі. Їй
відомо, що позивач проживала з
чоловіком, він хворів, позивач
доглядала за чоловіком, їй ніхто не
допомагав. Їй не було відомо, що у
чоловіка позивача є син, сина не бачила.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснила, що проживає по сусідству з
позивачем, їй відомо, що позивач
проживала з чоловіком, який важко
хворів, позивач сама доглядала за
чоловіком, їй ніхто не допомагав.
Інколи до них приїжджала дочка. Про те,
що у чоловіка позивача є син їй відомо
не було, сина не бачила.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що тривалий час проживає по
сусідству з позивачем та їй відомо, що
позивач проживала з чоловіком, він
хворів, чоловік потребував догляду. В
2013 році чоловік помер. Позивач
доглядала за чоловіком, їй ніхто не
допомагав, інколи приїжджала дочка. Їй
було відомо, що у чоловіка позивача є
син, однак сина вона ніколи не бачила,
на похорони син не приїжджав.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, свідків, оцінивши надані
докази в їх сукупності, прийшов до
висновку, що позов є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Як вбачається із свідоцтва про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1, 18.08.1976
року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб,
прізвище дружини після укладення шлюбу
ОСОБА_1.

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4
вбачається, що ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вінниці.

Відповідно до свідоцтва на право
власності на житло від 25.01.2001 року
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 належало на
праві приватної власності по 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1. Право приватної
власності на квартиру зареєстровано в
Комунальному підприємстві "Вінницьке
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації" 25.04.2001 року, записано в
реєстрову книгу №490 за реєстровим
№782/44434.

Як вбачається технічного паспорту
виданого на квартиру АДРЕСА_1,
власниками на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності і запису у реєстровій
книзі за №782/4434 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1

З посвідчень виданих на ім'я ОСОБА_3
серії НОМЕР_3 виданого 27.04.2005 року та
серії НОМЕР_2 виданого 14.03.2003 року
вбачається, що ОСОБА_3 був інвалідом І
групи та мав право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни - інвалідів війни
та ветеранів війни- учасників бойових
дій.

Відповідно до довідки до акту огляду
МСЕК серії 2-18 АВ № 081018 від 27.04.2005 року
ОСОБА_3, 1924 року народження був
інвалідом І групи безстроково
внаслідок загального захворювання,
потребував сторонньої допомоги.

Із оглянутої в судовому засіданні
копії спадкової справи № 120/2013 до майна
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, яку було
заведено в Третій вінницькій державній
нотаріальній конторі, вбачається, що
позивач ОСОБА_1 у встановлений законом
строк 14.03.2013 року звернулася із заявою
до нотаріальної контори про прийняття
спадкового майна після смерті чоловіка
ОСОБА_3

Крім того, у встановлений законом строк
14.03.2013 року ОСОБА_4 звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
відмову від належної їй частки в
спадщині після смерті батька ОСОБА_3 на
користь дружини померлого ОСОБА_1

Крім того, у встановлений законом строк
відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою
до нотаріальної контори про прийняття
спадкового майна з будь-яких підстав
після смерті батька ОСОБА_3

З копії Витягу про реєстрацію в
Спадковому реєстрі №33486454 від 14.03.2013
року виданого Третьою вінницькою
державною нотаріальною конторою
вбачається, що після смерті ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано
спадкову справу.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_3 від
18.08.2005 року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої вінницької
державної нотаріальної контори 18.08.2005
року зареєстрованого в реєстрі за №
1-1648, ОСОБА_3 заповів належну йому
частину квартири АДРЕСА_1 дружині
ОСОБА_1

13.09.2013 року державним нотаріусом
Третьої вінницької державної
нотаріальної контори Березовською В.С.
на підставі заповіту ОСОБА_3,
посвідченого державним нотаріусом
Третьої вінницької державної
нотаріальної контори 18.08.2005 року
зареєстрованого в реєстрі за № 1-1648,
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом його дружині ОСОБА_1.
Спадщина складається з 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1. В даному свідоцтві
зазначено, що на 1/6 частку зазначеного у
цьому свідоцтві спадкового майна
свідоцтво про право на спадщину ще не
видане.

Частиною 1 статті 1 Конвенції про
правову допомогу і правові відносини у
цивільних, сімейних і кримінальних
справах від 22 січня 1993 року учасниками
якої є Російська Федерація та Україна,
громадяни кожної з Договірних Сторін,
а також особи, що проживають на її
території, користуються на територіях
всіх інших Договірних Сторін у
відношенні своїх особистих і
майнових прав таким же правовим
захистом, як і власні громадяни цієї
Договірної Сторони.

Відповідно до положень ст. 45 Конвенції
про правову допомогу і правові
відносини у цивільних, сімейних і
кримінальних справах право
спадкування майна, крім випадку,
передбаченого пунктом 2 цієї статті,
визначається за законодавством
Договірної Сторони, на території якої
спадкоємець мав останнє постійне місце
проживання. Право спадкування
нерухомого майна визначається за
законодавством Договірної Сторони, на
території якої знаходиться це майно.

Відповідно до ст. 48 Конвенції про
правову допомогу і правові відносини у
цивільних, сімейних і кримінальних
справах провадження по справах про
спадкування рухомого майна
компетентні вести установи Договірної
Сторони, на території якої мав місце
проживання спадкодавець у момент своєї
смерті. Провадження по справах про
спадкування нерухомого майна
компетентні вести установи Договірної
Сторони, на території якої знаходиться
майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї
статті застосовуються також при
розгляді спорів, що виникають у
зв'язку з провадженням по справах про
спадщину.

Відповідно до ст. ст. 70, 71, п. 6 ч. 1 ст. 76
Закону України «Про міжнародне
приватне право» з урахуванням положень
статей 71, 72 цього Закону спадкові
відносини регулюються правом держави,
у якій спадкодавець мав останнє місце
проживання, якщо спадкодавцем не
обрано в заповіті право держави,
громадянином якої він був. Вибір права
спадкодавцем буде недійсним, якщо
після складання заповіту його
громадянство змінилося. Спадкування
нерухомого майна регулюється правом
держави, на території якої знаходиться
це майно, а майна, яке підлягає
державній реєстрації в Україні, -
правом України. Суди можуть приймати до
свого провадження і розглядати
будь-які справи з іноземним елементом
зокрема у випадку, якщо у справі про
спадщину спадкодавець у момент смерті
був громадянином України або мав в
Україні останнє місце проживання.

Як встановлено в судовому засіданні,
спадкодавець ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, мав останнє місце
проживання в Україні, а саме в м.
Вінниці, у момент смерті був
громадянином України, нерухоме майно,
яке є спадковим майном, знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Отже, право
спадкування нерухомого майна
визначається за законодавством
Договірної Сторони, на території якої
знаходиться це майно.

Згідно ст. ст. 1216 - 1218, 1221-1224, 1233
Цивільного кодексу України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті. Спадкоємцями за заповітом
і за законом можуть бути фізичні особи,
які є живими на час відкриття спадщини,
а також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини. Право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини. Місцем відкриття спадщини є
останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Згідно положень ст. 1241 Цивільного
кодексу України малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка). Розмір
обов'язкової частки у спадщині може
бути зменшений судом з урахуванням
відносин між цими спадкоємцями та
спадкодавцем, а також інших обставин,
які мають істотне значення. До
обов'язкової частки у спадщині
зараховується вартість речей
звичайної домашньої обстановки та
вжитку, вартість заповідального
відказу, встановленого на користь
особи, яка має право на обов'язкову
частку, а також вартість інших речей та
майнових прав, які перейшли до неї як до
спадкоємця. Будь-які обмеження та
обтяження, встановлені у заповіті для
спадкоємця, який має право на
обов'язкову частку у спадщині, дійсні
лише щодо тієї частини спадщини, яка
перевищує його обов'язкову частку.

Відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст.1224 ЦК
України за рішенням суду особа може
бути усунена від права на спадкування
за законом, якщо буде встановлено, що
вона ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані. Положення цієї
статті поширюються на всіх
спадкоємців, у тому числі й на тих, хто
має право на обов'язкову частку у
спадщині, а також на осіб, на користь
яких зроблено заповідальний відказ.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п.6 постанови від 30.05.2008 року №7 "Про
судову практику у справах про
спадкування" факт ухилення особи від
виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця встановлюється судом за
заявою заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

Позивач в позовній заяві посилається
на те, що відповідач, який є сином
спадкодавця ОСОБА_3, не надавав
матеріальної допомоги батькові в той
час, коли він перебував у тяжкому стані
та потребував лікування, не надавав
йому допомоги по догляду в період
повної непрацездатності, не відвідував
та не цікавився його здоров'ям, хоча
усвідомлював необхідність надання
такої допомоги. Крім того відповідач не
надав матеріальної допомоги на
організацію поховання ОСОБА_3 та не
брав участі у похованні. Позивач
просить усунути відповідача ОСОБА_2 від
права на спадкування після смерті
ОСОБА_3.

Суд зазначає, що ухилення особи від
надання допомоги спадкодавцеві, який
потребував допомоги полягає в умисних
діях чи бездіяльності особи,
спрямованих на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане
з винною поведінкою особи, яка
усвідомлювала свій обов'язок, мала
можливість його виконувати, але не
вчиняла необхідних дій.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично чи
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

За правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні доводи позивача
щодо того, що спадкодавець перебував у
безпорадному стані та потребував
стороннього догляду не підтверджені
належними та допустимими доказами.
Обставини щодо умисного ухилення
відповідача від надання допомоги на
утримання спадкодавця, на які
посилалася позивач, не знайшли свого
підтвердження належними та допустими
доказами, а тому відсутні правові
підстави для позбавлення відповідача
права на спадкування, оскільки за
змістом ч.5 ст.1224 ЦК України лише при
одночасному настанні наведених у ній
обставин і доведеності зазначених
фактів у їх сукупності спадкоємець
може бути усунений від права на
спадщину. Крім того, позивачем не
надано жодних доказів про те, що
спадкодавець потребував допомоги від
спадкоємця та що спадкоємець мав
матеріальну та фізичну змогу надавати
таку допомогу. Позивачем також не
надано жодних доказів того, що
спадкодавець або вона зверталися до
відповідача із проханням про надання
такої допомоги.

Суд зазначає, що та обставина, що
відповідач протягом тривалого часу не
приїжджав до батька, враховуючи вік
відповідача та віддаленість його місця
проживання, не є доказом умисного
ухилення від надання допомоги.

При цьому суд не бере до уваги
твердження позивача про те, що за життя
спадкодавця відповідач повідомляв, що
претензій на квартиру мати не буде,
оскільки порядок відмови від прийняття
спадщини визначений ст.1273 ЦК України,
якою встановлено, що спадкоємець за
заповітом або за законом може
відмовитися від прийняття спадщини
протягом строку, встановленого ст.1270
цього Кодексу, заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини, тобто така відмова можлива
лише після відкриття спадщини, що, в
свою чергу, можливо лише після смерті
особи або оголошення її померлою та
протягом певного періоду (шести
місяців) з часу відкриття спадщини.
Відмова спадкоємця від спадщини за
життя спадкодавця є нікчемною і не
тягне за собою ніяких юридичних
наслідків, як і усунення такого
спадкоємця від права на спадкування
після відкриття спадщини.

Отже, враховуючи вищезазначені
положення законодавства та
встановлені під час судового розгляду
обставини справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказування підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд враховує, що
відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" позивач
звільнена від сплати судового збору як
інвалід ІІ групи, в задоволені позову
відмовлено, тому судові витрати слід
віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 57, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
від права на спадкування - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ