Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5094/14
Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко
Суддя-доповідач: Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі: Остащенко О.В

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 який діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного
міськрайонного суду Запорізької
області від 18 вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3
який діє в своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_4, третя особа
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання договору дарування
квартири недійсними, витребування
майна від добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів дарування
квартири АДРЕСА_1 та витребування цього
майна від добросовісного набувача.

В позові зазначала, що їй на праві
власності належала двохкімнатна
квартира АДРЕСА_1, що було
зареєстровано в ОП ЗМБТІ, в якій після
смерті чоловіка вона проживає одна,
дітей від шлюбу не має.

Через стан здоров'я та інвалідність 2
групи, вона потребує сторонньої
допомоги, а в літній період практично
безпорадна, так як у спеку не може
готувати їжу, знаходитись у квартирі
одна через підвищення тиску,
загострення стенокардії, їй показано
перебування на свіжому повітрі.

Похилий вік, відсутність родичів,
конфлікт з особами, які вчинили побиття
позивача у 2011р., проникнення у її
квартиру невідомих, викликали тяжкий
психологічний стан позивача.

Вона потребувала захисту та підтримки,
зміни місця проживання з квартири у
багатоповерховому будинку на
приватний будинок, що розраховувала
отримати внаслідок вчинення правочину
щодо належної їй квартири.

Її дільничний лікар - ОСОБА_7, та її син
ОСОБА_3, запропонували їй поселити в
сім'ю відповідача та спільно проживати
у приватному будинку, який буде
придбаний останнім у сумісну з нею
власність.

Для цього її умовили укласти з ОСОБА_3
договір дарування спірної квартири, що
дасть можливість ОСОБА_3 отримати
кредит на купівлю приватного будинку у
спільну власність з позивачем.

На вкрай невигідних умовах, з метою
отримання підтримки від обдарованого
та зміни місця проживання вона була
вимушена укласти договір дарування
належної їй квартири.

18.01.2012 р. між нею та ОСОБА_3 був укладений
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_6

Укладений 18.01.2012 ,р. договір дарування
не відповідав її внутрішній волі щодо
правової природи й змісту правочину.

ОСОБА_3 не є її родичем або членом сім'ї,
для його обдаровування безвідплатно
вона не мала намірів та жодних
причин.

Фактично її волевиявлення було
направлено на відплатне відчуження
єдиного власного майна, оскільки
відповідач стверджував, що після
дарування йому її квартири, він придбає
приватний будинок, де будуть проживати
його сім'я та вона як член сім'ї, їй буде
належати частка у приватному будинку,
яку придбає відповідач.

Протягом 2012-2013 р. вона продовжувала
проживати у спірній квартирі та
оплачувала її утримання, при цьому
відповідач запевняв, що підшукує
приватний будинок.

Влітку 2013 р. відповідач змінив своє
ставлення до неї та погрожував
відчужити спірну квартиру іншій особі,
через що вона дізналася про порушення
своїх прав власника.

В січні 2014 р. їй стало відомо, що діючи
без її відома, відповідач подарував
спірну квартиру своєму малолітньому
сину ОСОБА_4 2012 р.н., чим створив їй
додаткові перешкоди у захисті прав, при
цьому обдарований ОСОБА_4 в спірну
квартиру ніколи не вселявся та у ній не
мешкав.

Вона була всупереч своєму
волевиявленню позбавлена власності,
оскільки укладений нею з відповідачем
18.01.2012 р. договір дарування спірної
квартири є результатом помилки щодо
змісту та предмету цього правочину, а
також прав та обов'язків сторін, які
мають істотне значення.

На теперішній час спірна квартира на
праві власності належить малолітньому
сину відповідача ОСОБА_4, який набув
право власності на підставі договору
дарування і відповідно до ст.388 ЦК
України це майно має бути у нього
витребувано шляхом скасування
реєстрації права власності на його ім'я
та поновлення реєстрації прав
власності за позивачем.

Посилаючись на викладені обставини,
просила суд визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
18. 01.2012 р. між нею та ОСОБА_3, посвідчений
нотаріально приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 12.01.2014 р. між ОСОБА_3 та його
малолітнім сином ОСОБА_4, витребувати
квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4
шляхом скасування державної
реєстрації його прав власності та
поновлення державної реєстрації прав
власності за нею.

Рішенням Шевченківського районного
міськрайонного суду Запорізької
області від 18 вересня 2014 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 18.01.2012 р.,
між ОСОБА_5, та ОСОБА_3, посвідчений
нотаріально приватним нотаріусом
Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 43.

Скасовано державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4, проведену на підставі договору
дарування від 12. 01.2014р. посвідченого
нотаріально приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим № 51.

Поновлено реєстрацію права власності
на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на
підставі рішення Апеляційного суду
Запорізької області від 29.03.2011р.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 в
інтересах малолітнього ОСОБА_4, про
визнання недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідченого
нотаріально приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 12.01.2014р. за реєстровим №51
- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
який діє в своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновку суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги залишити без розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
що18.01.2012 р. між ОСОБА_5, та ОСОБА_3 був
укладений договір дарування квартири
АДРЕСА_1, нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_6(а/с 8 т.1).

Після укладення договору дарування,
ОСОБА_5 залишилася проживати в цій
квартирі, зареєстрований в ній по
теперішній час, сплачує комунальні
послуги за проживання в квартирі,
підтримує її в належному санітарному
стані.

12. 01.2014р ОСОБА_3, згідно договору
дарування посвідченого нотаріально
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за реєстровим № 51, подарував квартиру
АДРЕСА_1, своєму малолітньому сину
ОСОБА_4, 2012 року народження та
зареєстрував на нього спірну
квартиру(а/с 192 т.1).

ОСОБА_3, фактично спірну квартиру у дар
не приймав, витрат по її утриманню не
ніс до січня 2014року, в ній не проживав і
нею не користувався, не був в ній
зареєстрований, оскільки
зареєстрований та постійно проживав в
іншій квартирі № 227 цього ж будинку.

Допитані в якості свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, підтвердили в суді
першої інстанції доводи позивача, що
ОСОБА_5 потребувала захисту та
підтримки, а в літній період практично
безпорадна, так як у спеку не може
готувати їжу, знаходитись у квартирі
одна, через підвищення тиску,
загострення стенокардії, їй показано
перебування на свіжому повітрі, тому
була необхідність зміни місця
проживання з квартири у
багатоповерховому будинку на
приватний будинок, що розраховувала
отримати внаслідок вчинення правочину
щодо належної їй квартири з сином
дільничного лікаря ОСОБА_3, який
зобов*язався підшукати їй приватний
будинок та забрати в свою сім*ю, проте
нічого для неї не зробив.

Згідно із частиною третьою статті
203 ЦК України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом
(частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в
пункті 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними",
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Отже, встановлено факт відсутності
волевиявлення ОСОБА_5, під час
укладення нею договору на безоплатну
передачу у власність ОСОБА_3, квартири,
яка є її єдиним житлом.

В своїх поясненнях апеляційному
суду ОСОБА_3, фактично підтвердив, що
договір дарування не був безоплатним
та безумовним.

Таким чином встановлено, що позивач
як особа похилого віку, інвалід 2 групи
та за станом здоров'я потребує
стороннього догляду і матеріальної
допомоги, погоджувалася на передачу
нерухомого майна у власність ОСОБА_3,
лише за умови що їй буде куплений
приватний будинок та вона буде жити в
сім*ї ОСОБА_3, й, укладаючи спірний
договір, помилялася щодо правової
природи правочину, прав та обов'язків,
які виникнуть після його укладення між
нею і ОСОБА_3

Такий висновок викладено і в
постановах Верховного суду України від
19 березня 2014 року № 6-9цс14 та від 18
червня 2014 року 6-69цс14, який відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновок суду першої
інстанції, щодо помилки позивача при
укладені договору дарування своєї
квартири відповідачу, тому підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції, яке ухвалене з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права немає.

Керуючись ст. ст.209, 218, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 який діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
міськрайонного суду Запорізької
області від 18 вересня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: