Справа № 201/3091/14-ц
Провадження № 2/201/1209/2014р.
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014р.

Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді -
Ткаченко Н.В.

при секретарі – Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 (треті особи: Жовтневий відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції, орган опіки та
піклування Жовтневої районної у
м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_5) про
визнання договору дарування
недійсним, про визнання договору
купівлі - продажу недійсним, про
застосування наслідків недійсності
правочину, шляхом скасування державної
реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

18.03.2014р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська з
позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_6
(треті особи: Жовтневий відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції) про визнання
договору дарування АДРЕСА_1, укладеному
20.06.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним
(а.с. № 2-5).

24.06.2014р. позивач доповнив свої позовні
вимоги вимогами про визнання договору
купівлі-продажу АДРЕСА_1, укладеного
02.02.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсним, а також вимогами про
застосування наслідків недійсності
правочину, шляхом скасування державної
реєстрації права власності за ОСОБА_4
на АДРЕСА_1 (а.с. № 105-110). Серед
відповідачів була вказана додатково
ОСОБА_4, а серед 3-х осіб - орган опіки та
піклування Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради.

Ухвалою суду від 23.09.2014р., винесеною без
виходу до нарадчої кімнати, в якості 3-ї
особи, яка не заявляє самостійних
вимог, на боці відповідачки ОСОБА_4 до
розгляду справи було залучено ОСОБА_5
(а.с. № 147-149).

Позивач у позовній заяві, а також в
ході судового розгляду, його
представники – ОСОБА_7 та ОСОБА_8
(діяли за дорученням від 05.03.2014р. – а.с.
№ 28) в обґрунтування позовних вимог
посилалися на те, що у липні 2013р.
позивачу стало відомо, що ОСОБА_2
20.06.2012р. подарував АДРЕСА_1 своїй матері
ОСОБА_3 Вони вважають, що ця угода
фіктивна, укладена без наміру
створити справжні права та обов’язки
сторін, бо відповідач був повинен
сплатити за рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
27.10.2011р. на користь позивача суму 246
673грн., моральну шкоду 500 грн. та судові
витрати по справі. На думку позивача, та
його представників, він переоформив
квартиру на матір для того, що уникнути
звернення стягнення на цю квартиру в
порядку виконання судового рішення.
Пізніше, а саме 02.02.2013р. квартира була
вже продана ОСОБА_4 Оскільки угоду
дарування від 20.06.2014р. квартири вони
вважали фіктивною, а для укладення
02.02.2013р. договору купівлі-продажи
квартири вже не було достатніх
правових, отже ці дві угоди просили
визнати недійсними та застосувати
наслідки недійсності правочину, шляхом
скасування державної реєстрації права
власності за ОСОБА_4 на АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_9 (діє за дорученням від 18.09.2014р.
- а.с. № 143 ) позовні вимоги не визнала,
вважала, що не має підстав для визнання
угоди дарування квартири від 20.06.2012р.,
укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
оскільки угода не містить ознак
фіктивної. Після цієї угоди, ОСОБА_3 в
цій квартирі проживала реально,
отримувала поштову кореспонденцію
сплачувала комунальні послуги. Просила
в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_10 (діє за дорученням від
12.05.2014р. - а.с. №72 ) позовні вимоги не
визнала, вважала, що ОСОБА_3 набула
права власності на АДРЕСА_1 без
будь-яких ознак фіктивності договору.
Після розірвання шлюбу 12.10.2011р. зі своїм
чоловіком ОСОБА_11 вона бажала
проживати окремо. Після дарування їй
квартири з боку сина, вона в ній
фактично проживала, отримувала пошту,
сплачувала комунальні послуги,
викликала лікарів. Продати 4-х кімнатну
квартиру пізніше вона виявила бажання,
оскільки зрозуміла, що самотужки не
може сплачувати за неї всі необхідні
витрати та вона для неї однієї тепер
завелика. Саме тому, 02.02.2013р. вона її
продала ОСОБА_4, а за іншою угодою від
07.02.2013р. придбала собі іншу, вже
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.
Просила в позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги не
визнала, посилаючись на те, що вона є
добросовісним набувачем права
власності на АДРЕСА_1, вона придбала
квартиру у ОСОБА_3 02.02.2013р. за суму
еквівалентну 90 000 доларів США, виконала
всі умови угоди, ніяких перешкод для
укладення цієї угоди не існувало. У цій
квартирі вона проживає з чоловіком та
двома доньками 2008р. народження та 2013р.
народження.

Інтереси відповідачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні також представляв
ОСОБА_12 за довіреністю від 07.07.2014р. (а.с.
№ 146), який в задоволені позовних вимог
також просив відмовити в повному
обсязі.

Представник 3-ї особи – ОСОБА_5 –
ОСОБА_12 (діє за дорученням від 22.09.2014р.
- а.с. № 144 ) проти задоволення позовних
вимог заперечував, пояснюючи, що вони з
дружиною ОСОБА_4 02.02.2013р. за 90 000 доларів
США придбали квартиру за договором
купівлі-продажу, угода була укладена з
ОСОБА_3, квартира оформлена на дружину.
Підстав для її визнання недійсною не
існує, оскільки при укладанні угоди
дотримані всі вимоги чинного
законодавства.

Представники 3-тіх осіб - Жовтневий
відділ державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції – в судове
засідання 04.09.2014р. та 23.09.2014р. не
з’явилися, про розгляд справи були
повідомлені належним чином, в справах
є відповідні розписки та поштові
повідомлення (а.с. № 114, 120, 124, 138-141), про
причини неявки суд не сповістили.

Ухвалою суду від 23.09.2014р., винесеною без
виходу до нарадчої кімнати, було
вирішено слухати справу без участі
представників саме цих 3-х осіб
відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
(а.с. № 147-149).

Представник 3-ї особи - орган опіки та
піклування Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради – ОСОБА_13 (діє
за дорученням від 22.09.2014р.- а.с. № 145)
приймала участь у судових засіданнях
по справі, які відбулися 23.09.2014р. та
15.10.2014р. (а.с. № 147-148, 180-182 ). Вирішення
спору покладала на розсуд суду.

В судове засідання по справі 11.11.2014р. не
з’явилася, про слухання справи була
повідомлена належним чином, в справі є
відповідна розписка (а.с. № 183), про
причини неявки суд не сповістила.

Ухвалою суду від 11.11.2014р., винесеною без
виходу до нарадчої кімнати, було
вирішено закінчити розгляд справи без
участі представника 3-ї особи – органу
опіки та піклування - відповідно до
вимог ст. 169 ЦПК України (а.с. № 199-202).

Суд, вислухав представника
позивача, представників відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачку ОСОБА_4,
третю особу - ОСОБА_5, представника
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, представника органа
опіки та піклування, вивчивши
матеріали справи, вважає, що в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 20.06.2012р.
подарував АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_3
Договір було посвідчено приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_14 за реєстровим
номером № 3615 (а.с. № 66, 67-70).

В подальшому, а саме 02.02.2013р. ОСОБА_3 за
договором купівлі-продажу продала
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 Договір було
посвідчено приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_14 за реєстровим номером № 141 (а.с.
№ 62, 63).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у
разі його порушення, невизнання або
його оспорювання, а також має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового права та
інтересу.

ОСОБА_1, посилаючись на те, що угода від
20.06.2012р., згідно якої ОСОБА_2 подарував
своїй матері ОСОБА_3 АДРЕСА_1, є
фіктивною, оскільки укладена без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином, тому
є недійсною в силу ст. ст. 215, 234 ЦК
України, а отже і договір дарування від
20.06.2012р., і договір купівлі-продажу від
02.02.2013р., просив рішенням суду визнати
недійсними та застосувати наслідки
недійсності правочину шляхом
скасування державної реєстрації права
власності за ОСОБА_4 та відновлення
державної реєстрації права власності
за ОСОБА_2

Між тим, суд прийшов до висновку про
необґрунтованість таких позовних
вимог з огляду на наступне.

Презумпція правомірності
правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може
бути спростована насамперед нормою
закону, яка містить відповідну
заборону. У випадках, прямо не
передбачених у законодавстві,
презумпція правомірності правочину
може бути спростована судом.

У правочині зовнішнє
волевиявлення особи має відповідати
його внутрішній волі. Вона має бути
спрямована на досягнення відповідного
юридичного наслідку, тому не можуть
розглядатися як правочини ті фактичні
дії особи, які не призводять
безпосередньо до виникнення, зміни чи
припинення цивільних прав та
обов’язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, що зумовлювалися
цим правочином.

В постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», зазначено, що
розглядаючи цивільні справи про
визнання правочинів недійсними за
такою підставою, судам слід
враховувати, що фіктивний правочин не
відповідає загальним підставам
дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5
ст. 203 ЦК України, оскільки не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, зумовлених ним. У
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно. При розгляді справ
слід враховувати, що ознака
фіктивності повинна бути властива діям
обох сторін правочину. Якщо одна
сторона діяла лише про людське око, а
інша — намагалася досягти правового
результату, то такий правочин не
визнається фіктивним.

Так, в п. 24 цієї постанови
зазначено, що у разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Судом же було встановлено,
що ОСОБА_3 (обдарована) після укладення
угоди 20.06.2012р. в квартирі АДРЕСА_1
реально мешкала, тобто реалізувала
свої права та обов’язки, які випливали
з правочину.

Так, судом встановлено, що за
цією адресою ОСОБА_3 отримувала пошту
особисто 30.05.2012р. (виклик ДВС від
28.05.2012р. - а.с. № 18), викликала лікаря
03.09.2012р. (відповідь медичного закладу
від 10.07.14р. - а.с. № 171 ), сплачувала
комунальні платежі протягом 2012року та
січня 2013р. (квитанції про оплату різних
комунальних платежів - а.с. № 158-167).

Дійсно, судом встановлено, що рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27.10.2011р. по справі
№ 2-7046/2011р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
стягнуто грошові кошти у розмірі 246
673грн., моральну шкоду 500грн. та судові
витрати. На виконання цього рішення,
17.04.2012р. ОСОБА_1 отримані виконавчі
листи, а 07.05.2012р. державним виконавцем
Жовтневого ВДВС ДМУЮ ОСОБА_15 відкриті
виконавчі провадження ВП № 32710773, ВП
№31711320, ВП № 32711096 (а.с. № 11-16).

Між тим, цього факту недостатньо, що
зробити висновок про фіктивність
угоди, оскільки на виконання правочину
ОСОБА_3 було реально передано майно, та
вона, як обдарована сторона угоди
досягла правового результату цієї
угоди.

Крім того, для правильного вирішення
спору має значення, що заборони на
відчуження квартири станом на 20.06.2012р.
(день укладання договору дарування між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3К.), не існувало.
Постанова державного виконавця
Жовтневого ВДВС ДМУЮ ОСОБА_15 про арешт
майна боржника з’явилася тільки
27.06.2012р. (а.с. № 17).

Оцінюючи зібрані по справі докази,
беручи до уваги заперечення
представника позивача ОСОБА_8 щодо
оцінки свідчень, які надали допитані
судом свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19 (а.с. № 174-177, 189-192) та допитані в
якості свідків відповідачка ОСОБА_4 та
третя особа – ОСОБА_5 (а.с. № 193-196), суд,
керуючись принципами, встановленими
ст. 59 ЦПК України щодо допустимості
доказів, не бере до уваги при
вирішенні цього цивільно-правового
спору ці показання, оскільки всупереч
вимогам ст. 165 ЦПК України
відповідачка ОСОБА_4 та третя особа –
ОСОБА_5 (які також допитувались як
свідки 11.11.2014р.) були присутніми в
судових засіданнях 15.10.2014р. та 11.11.2014р. ,
коли допитувались свідки ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Висновок суду про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 судом зроблено
на підставі інших доказів та
аргументів, які наведені вище.

Що стосується позовних вимог про
визнання договору купівлі - продажу
від 02.02.2013р. недійсним, про застосування
наслідків недійсності правочину,
шляхом скасування державної
реєстрації права власності (дивись
уточнену позовну заяву від 24.06.2014р. –
а.с. № 105-110), то вони не підлягають
задоволенню як з огляду на те, що суд
не находить підстав для визнання
фіктивним, а тому недійсним договору
дарування квартири від 20.06.2012р., так із
огляду на те, що позивачем вибрано
неналежний спосіб захисту порушеного
права (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. 10. Постанови Пленуму
Верховного Суду України 06.11.2009р. N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права (ч. 1
ст. 216 ЦК України) застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача
- з підстав, передбачених частиною
першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й
те, що продавець не мав права
відчужувати майно, це може свідчити
про недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації
права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27
Закону України від 01.07.2004р. N
1952-IV "Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх
обмежень").

На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК України
норми гл. 29 ЦК України є спеціальними. У
них закріплено основні способи захисту
права власності, що можуть
застосовуватися власником майна,
зокрема з метою повернення майна в
натурі, переданого за недійсним
правочином. Ст. 330 ЦК України чітко
розмежовує випадки, в яких належним
способом захисту порушеного права є
визнання правочину недійсним та
застосування наслідків його
недійсності, від випадків, коли має
заявлятися позов про витребування
майна з чужого незаконного володіння.
Якщо майно передане власником за
правочином, який є нікчемним або
оспорюваним, то позов про визнання
правочину недійсним та (або) про
застосування наслідків недійсності
правочину має пред’являтися тоді, коли
майно залишається у набувача. Тобто
якщо вчинений один правочин і
повернути майно можна шляхом
застосування реституції, то ефективним
способом захисту буде визнання
правочину недійсним. Якщо ж набувач,
який набув майно за недійсним
правочином, надалі відчужив таке майно
іншій особі, потрібно звертатися з
віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного
правочину було укладено ще декілька, то
вбачається правильним визнавати
недійсними не всі правочини, а лише
перший і заявляти позов про
витребування майна в останнього
набувача. Проте в цьому випадку немає
перешкод для задоволення лише
віндикаційного позову, оскільки право
на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, що
й повинно бути доведено в суді.
Застосування реституції та повернення
майна за недійсним правочином,
враховуючи положення ст. 216 ЦК України,
є можливим тоді, коли предметом спору є
правочин за участю власника і першого
покупця (набувача).

Оскільки судом прийнято рішення про
відмову у задоволені позовних вимог
ОСОБА_1, суд вважає за необхідне
скасувати і вжиті ухвалою судді
Ткаченко Н.В. від 28.04.2014р. заходи
забезпечення позовних вимог, які
виразилися у накладні заборони на
вчинення дій, спрямованих на
відчуження в будь який спосіб квартири
АДРЕСА_3 (а.с. № 39). В цій ухвалі було
зазначено, що квартира належить ОСОБА_3
за договором дарування від 20.06.2012р.,
посвідченим приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_14 за реєстровим номером № 3615,
між тим пізніше з’ясувалося, що за
договором купівлі продажу від 02.02.2013р.
ОСОБА_6 її продала ОСОБА_4

Обговорюючи питання розподілу судових
витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, у
зв’язку із відмовою у задоволені
позовних вимог, суд не находить підстав
для повернення позивачу за рахунок
відповідачів понесених ним судових
витрат по сплаті судового збору при
подачі первісного позову та доповнень
до нього (243грн.60коп. та 1200грн. – а.с. а.с.
№ 1, 111).

На підставі викладеного,
керуючись постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними, ст. ст. 15, 16, 202,
203, 215, 216, 234 ЦК України,
ст. ст. 8, 10, 57-60, 74-76, 88, 154, 169, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд ,

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (треті особи:
Жовтневий відділ державної виконавчої
служби Дніпропетровського міського
управління юстиції, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції, орган опіки та
піклування Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, ОСОБА_5) про
визнання договору дарування
недійсним, про визнання договору
купівлі - продажу недійсним, про
застосування наслідків недійсності
правочину, шляхом скасування державної
реєстрації права власності –
відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог,
які були вжиті ухвалою судді Ткаченко
Н.В. від 28.04.2014р., та які виразилися у
накладні заборони на вчинення дій,
спрямованих на відчуження в будь який
спосіб квартири АДРЕСА_3 (в ухвалі
зазначено, що квартира належить ОСОБА_3
за договором дарування від 20.06.2012р.,
посвідченим приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_14 за реєстровим номером № 3615) –
скасувати.

Рішення суду може бути
оскаржене в апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів.

Суддя
:

Н.В.Ткаченко