Справа № 462/922/14
Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/5580/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 04 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Залізнична районна адміністрація
Львівської міської ради звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа -
Львівська міська рада про демонтаж
самочинно збудованої прибудови
під.літ. «А-1» розміром 1,93*10,07+2.25*7,58м та
самочинно влаштованого фундаменту
розміром 1,30*5,00+6,00*10,00 до житлового
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 04 липня 2014 року позовні
вимоги задоволено, зобов'язано ОСОБА_2
демонтувати самочинно збудовану
прибудову під.літ. «А-1» розміром
1,93*10,07+2.25*7,58 м. та самочинно влаштований
фундамент розміром 1,30*5,00+6,00*10,00 до
будинку по АДРЕСА_1. Вирішено питання
судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає,
що таке ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповно з'ясованих обставинах
справи, що мають значення для справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Ввважає, що
підставою для винесення розпорядження
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради про демонтаж
прибудови та фундаменту була заява
сусідів, які не давали згоду на
узаконення самочинно збудованих
приміщень. Однак на даний момент між
ними досягнуто згоди щодо узаконення
самочинного будівництва. Зазначає, що
більше 20 років не проживає у Львівській
області, а тому не отримував
розпоряджень про знесення самочинного
будівництва, а тому не мав можливості
їх оскаржити та звернутись із заявою
про узаконення самочинного
будівництва. З наведених підстав
просить оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі були
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, проте до суду не
з'явилися, про поважність причини
своєї неявки суд не повідомили. У
зв'язку із цим, колегія суддів вважає
за можливе здійснити розгляд справи за
неявки вказаних осіб, без фіксування
процесу за допомогою технічних
засобів.

Заслухавши суддю - доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до адоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції оцінивши зібрані у
справі докази, прийшов до висновку, що
позовні вимоги є підставними, оскільки
у судовому засіданні доведено факт
самовільного будівництва відповідачем
прибудови та влаштування фундаменту до
житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, що належить територіальній
громаді м.Львова, яка не була відведена
для цієї мети та без належного дозволу.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч. ч. 1,2,4ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Якщо
власник (користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Під наданням земельної ділянки слід
розуміти рішення компетентного органу
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-правових договорів
із фізичною чи юридичною особою.

Під належним дозволом слід розуміти
передбачений Законом України № 3038-VI
дозвільний документ (статті 35-37), що дає
право виконувати підготовчі та
будівельні роботи саме того об'єкту і
на тій земельній ділянці, яка передана
з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від
категорії об'єкта будівництва
відповідний склад документації,
визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону
України № 687-XIV, отриманої відповідно до
статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також
будівельний паспорт та технічні умови,
отримані відповідно до статей 27, 30
зазначеного Закону.

Згідно ст. 31 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" надання
відповідно до законодавства дозволу на
спорудження об'єктів містобудування
незалежно від форм власності належить
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України
"Про планування і забудову територій"
рішення органів виконавчої влади та
самоврядування з питань забудови й
іншого використання територій,
прийняті в межах повноважень,
визначених законом, є обов'язковими для
суб'єктів містобудування.

Згідно із ст. 73 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні", акти
голови районної в місті ради,
виконавчого комітету сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради, прийняті в
межах наданих їм повноважень, є
обов'язковими для виконання всіма
розташованими на відповідній
території органами виконавчої влади,
об'єднаннями громадян, підприємствами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Відповідно до п. 3.5 розділу V Положення
про розмежування повноважень між
виконавчими органами Львівської
міської ради, затвердженого ухвалою
Львівської міської ради № 219 від 19.10.2006
року, до повноважень районної
адміністрації у галузі будівництва
належить зокрема, розгляд та вжиття
заходів у встановленому виконавчим
комітетом, департаментом
містобудування порядку щодо фактів
самовільного будівництва.

Відповідно до статті 376 ЦК суди
розглядають спори щодо самочинного
будівництва, зокрема: про знесення
самочинно збудованого нерухомого
майна. Право на звернення до суду з
позовом про знесення або перебудову
самочинно збудованого об'єкта
нерухомості мають як органи державної
влади, так і органи місцевого
самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_2 є
співвласником 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, у якому він
зареєстрований.

Актом ЛКП «Левандівка» від 15.07.2013 року
підтверджено, що будинок АДРЕСА_1
одноповерховий, двохквартирний,
загальна площа - 154,4 кв.м., житлова площа
- 81,7 кв.м., ? частина будинку належить на
праві приватної власності ОСОБА_2, а
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - належить по 1/4 частині
житлового будинку. Земельна ділянка, на
якій розташований житловий будинок не
приватизована, знаходиться у
комунальній власності. Крім того, даним
актом встановлено факт самочинного
будівництва фундаменту розміром
10.5*6+5*1,30 м біля частини житлового
будинку, що належить ОСОБА_3

Розпорядженням голови Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради №500 від 05.08.2013 р.
зобов'язано ОСОБА_2 в термін до 01.11.2013
року демонтувати самочинно здійснену
прибудову під. літ. «А-1» розміром
1,93*10,07+2.25*7,58м. та самочинно влаштований
фундамент розміром 1,30*5,00 +6,00*10,00.

Листами ЛКП «Левандівка» від 20.08.2013
року та від 09.12.2013 року ОСОБА_2
надсилалось розпорядження Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради від 05.08.2013 року про
демонтаж самочинно влаштованої
прибудови та фундаменту, проте таке ним
виконано не було, про що складений акт
ЛКП «Левандівка» від 16.12.2013 року.

Враховуючи те, що прибудова до
житлового будинку та фундамент були
збудовані ОСОБА_2 на земельній ділянці
без згоди власника земельної ділянки,
за відсутності необхідних для
здійснення будівництва дозвільних
документів, документу, який дає право
на виконання будівельних робіт,
розробленого та погодженого у
встановленому порядку проекту,
колегія суддів вважає, що висновки суду
про самочинність прибудови під. літ.
«А-1» розміром 1,93*10,07+2.25*7,58м та
фундаменту розміром 1,30*5,00 +6,00*10,00, є
вірними.

Частина 1 ст. 61 ЦПК України передбачає,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції взяв до уваги
пояснення представника відповідача,
який в суді пояснив, що відповідач
дійсно самочинно збудував прибудову
під. літ. «А-1» розміром 1,93*10,07+2.25*7,58м та
фундамент розміром 1,30*5,00 +6,00*10,00, що
свідчить про визнання ним цієї
обставини.

Посилання апелянта на те, що інші
мешканці житлового будинку дали згоду
на узаконення самочинно збудованих ним
прибудови та фундаменту не свідчить
про дотримання ним встановленого
порядку проведення такого будівництва
та не спростовують висновок суду
першої інстанції про самочинність
такого будівництва.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, п. 1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,
313, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 04 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з часу набрання ухвалою законної
сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.