РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10677/14-ц

пр. № 2/759/4151/14

11 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Журибеди О.М.,

при секретарі -
Павлишиній
А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні власністю, заборону
вчинення дій, відшкодування
матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
просили зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у користуванні
належної їм на праві власності частки
квартири АДРЕСА_1 шляхом звільнення від
свого майна приміщень квартири,
заборонити відповідачам та членам їх
сімей будь-яким способом перешкоджати
позивачам у здійсненні їх права
користування, володіння та
розпорядження своїм майном, заборонити
відповідачам та членам їх сімей
псувати місця загального користування,
стягнути з відповідачів на користь
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 90
000 грн. у якості відшкодування збитків,
завданих внаслідок порушення права
володіння, користування та
розпорядження належним їм майном та
стягнути з відповідачі на їх користь
судовий збір в розмірі 900 грн.

В позові посилаються на те, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набули права власності
на 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтв про право на
спадщину за заповітом. Інші 35/100 частин
належать на праві часткової власності
відповідачам. Загалом квартира
складається з трьох жилих кімнат.

В момент заселення в квартиру
відповідачі були повідомлені
продавцем щодо існування порядку
користування побутово-господарськими
приміщеннями та розмежування площі
квартири. З моменту заселення
відповідачі істотно погіршили стан
квартири, повністю зіпсували кухонне
обладнання, самовільно повністю
зайняли належні позивачам площі
квартири. Добровільно звільнити площі
відмовились, мотивуючи своїм правом
власності на 35/100 частин квартири.

На думку позивачів, своїми діями
відповідачі систематично порушують
порядок користування квартирою і
унеможливлюють проживання з ними в
одній квартирі для інших.

У липні 2013 року позивачі знайшли
орендаря, який був готовий строком на
три роки орендувати квартиру у
позивачів за 2 500 гривень, щомісячно. Для
здійснення ремонтних робіт, виконавцем
ремонтних робіт був складений
дефектний акт. Однак, відповідачі
відмовились прибирати своє майно з
належної позивачам площі та ремонтні
роботи не були проведені. Від
зазначених дій відповідачів,
позивачами був втрачений дохід, який
вони могли б отримати в розмірі 90 000 грн.
Просять позов задовольнити в повному
обсязі.

В судовому засіданні позивачі
вимоги підтримали посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачі в судовому засіданні
стосовно задоволення позову
заперечували, посилаючись на
відсутність підстав для задоволення
позову, оскільки ними не чиняться
будь-які перешкоди у користуванні
власністю позивачами.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши думку учасників процесу,
допитавши свідків, приходить до
наступних висновків.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи із змісту ч. 1 ст.57
ЦПК України, доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
24 травня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
успадкували в рівних частках, а саме по
1/2 частині 65/100 частин квартири АДРЕСА_1.
Вказана квартира складається з трьох
житлових кімнат, загальною площею 92,20
кв.м. у точу числі житловою площею 55,3
кв.м. (а.с.9 - копія свідоцтва про право на
спадщину за заповітом).

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частинами 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України
визначено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власник розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
свої прав.

Згідно ч. 1, 2 ст.358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України,
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Допитані в судовому засіданні в якості
свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили
обставини викладені в позовній заяві.

Як зазначено в п.14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року №20 (із змінами і доповненнями)
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

В судовому засіданні не встановлено, що
між сторонами був встановлений
конкретний порядок користування
спірною квартирою, а наданий
позивачами висновок щодо технічної
можливості поділу об'єкта нерухомого
майна, суд вважає неналежним доказом
встановлення порядку користування
жилим приміщенням, тому вимоги
позивачів в цій частині задоволенню не
підлягають.

07.08.2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5
укладено договір про наміри укласти
договір оренди частини квартири (а.с. 41).

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 підтвердив факт укладання угоди
з позивачами договору про наміри
укласти договір оренди частини
квартири, однак пояснив, що укладення
договору не відбулось з причини
невиконання умов зазначеного договору
саме позивачами, а тому позовні вимоги
про стягнення з відповідачів на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових
коштів у сумі 90 000 грн., суд вважає
такими, що не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду.

Таким чином, вимоги позивачів є
необґрунтованими та не ґрунтуються на
законі.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 358 ЦК
України, ст.ст. 9 ЖК України, п.14
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
ст. 10, 11, 57-60, 88, 208-209, 212-215, 292-294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні власністю,
заборону вчинення дій, відшкодування
матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя: