ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р.Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сирбул
О.Ф.

при секретарі - Семенченко
Я.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним шлюбного договору, -
в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року позивач звернувся з
позовом про визнання недійсним
шлюбного договору до суду, посилаючись
на те, що з відповідачкою ОСОБА_3 він
перебував в зареєстрованому шлюбі з 11
липня 2009 року. Від шлюбу є малолітня
дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Родина
позивача профінансувала придбання
однокімнатної квартири по АДРЕСА_1. Але
дружині не сподобалось, вона попросила
продати однокімнатну квартиру, та
вкласти кошти на двокімнатну, а суму, що
їй не вистачить, вона оформить як
кредит. Її забаганка була виконана,
однокімнатна квартира була продана та
всі кошти від її продажу вкладені в
покупку двокімнатної квартири. Вказану
квартиру відповідач оформила на себе.

Позивач намагався зберегти сім'ю,
прикладав для цього всі зусилля, а
відповідач використовувала це на свою
користь. Коли, відповідач ОСОБА_3
побажала укласти шлюбний договір у
серпні 2013 року, він не запідозрив
нічого, вона пояснила, що це нібито для
того, щоб уникати всіляких
формальностей та проблем при
оформленні документів в офіційних
інстанціях. Пояснювала, що там буде
прописано, що кожен з нас повністю
довіряє один одному, в т.ч. оформляти
будь-яке майно на користь родини без
згоди іншого. Позивач, повіривши
відповідачці та бажаючи зберегти
стосунки та шлюб, погодився на
підписання шлюбного контракту.

02.09.2013 р. між ним та відповідачкою, був
укладений шлюбний договір, який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 Після підписання
шлюбного договору стосунки
потеплішали, однак примирення тривало
недовго, адже дружина уже в той час
подала позов про розлучення та 18 грудня
2013 року шлюб було розірвано. Якийсь час
відповідач позивача не чіпала,
періодично надавала дитину для
спілкування, оформила її в садочок у с.
Гора. В серпні 2014 року, дружина
з'явилась на порозі маминої квартири,
де вона була зареєстрована, та
зрозумівши, що її туди вже ніхто не
пустить, поставила питання про
отримання коштів у розмірі 5 000 долларів
США, то вона випишється. Звичайно
постало питання поділу майна -
придбаної в шлюбі квартири, і тоді на
прийомі у адвоката позивач згадав про
якийсь документ, що підписували разом у
нотаріуса. При детальному ознайомленні
з допомогою юриста, з'ясувалось, що
відповідач ввела позивача в оману,
вписавши в цей договір п. 1.2., а саме
майно нажите подружжям під час шлюбу,
право власності на яке підлягає
державній реєстрації, є особистою
приватною власністю того з подружжя, на
чиє ім'я зареєстровано рухоме або
нерухоме майно. Позивач не погодився б
на такий договір, якби отримав повне
роз'яснення щодо його суті. Адже цей
договір позбавляє позивача права на
частку в подружньому майні, порушує
конституційне право та позивач вважає,
що має повне право на його половину.
Позивач зазначив, що для відповідачки
підписання оспорюваного шлюбного
договору було лише необхідним
підґрунтям для того, щоб його ошукати
та привласнити собі спільно нажите за
час шлюбу майно. Відповідач не мала
жодних намірів зберегти шлюб та сім'ю.
Також позивач зазначав, що умови даного
шлюбного договору ставлять його у
надзвичайно невигідне становище.

З підстав передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК
України, позивач просив суд визнати
шлюбний договір укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, що посвідчений приватним
нотаріусом Києвського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 02.09.2013 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 3739
недійсним. Стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримали з підстав зазначених у
позовній заяві просила їх задовольнити
в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та її представник ОСОБА_7 проти
задоволення позову заперечували в
повному обсязі, зазначила що шлюбний
контракт було укладено сторонами за
спільною згодою.

Суд, вислухавши сторін, їх
представників, вивчивши матеріали
справи, вважає, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 липня 2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб,
зареєстрований у Відділом реєстрації
актів цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у м.
Києві, актовий запис 1035.

Від шлюбу є малолітня дитина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1

З метою врегулювання майнових відносин
між подружжям, як у шлюбі так і у
випадку його розірвання ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 02 вересня 2013 року уклали шлюбний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Києвського міського
нотаріального округу, зареєстрований в
реєстрі за № 3739 (а.с. 5).

Суд, відмовляє в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним даного
шлюбного договору з підстав зазначених
в ст. 229 ЦК України виходячи з
наступного.

Стаття 229 ЦК України визначає - якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Як роз'яснено в п. 19 Постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 6 листопада 2009 року,
обставини, що до яких помилялася
сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Посилання позивача на його юридичну
необізнаність, що призвела до
помилкового розуміння ним умов
шлюбного договору суд не може вважати
підставою для визнання оспорюваного
правочину недійсним. Твердження
позивача, що йому не було роз'яснено
наслідків підписання даного договору
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні. Крім того позивач
не був обмежений в праві звернутися за
правовою допомогою до фахівців в
галузі права.

Інших обставин, що давали б можливість
суду визнати недійсним оспорюваний
правочин з підстав передбачених ст. 229
ЦК України позивач суду не надав, за
таких обставин суд відмовляє в
задоволенні позову з даної підстави.

Суд, також не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним даного шлюбного
договору з підстав зазначених в ст. 230
ЦК України виходячи з наступного.

Стаття 230 ЦК України визначає - якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Як роз'яснено в п. 20 Постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивач не надав до суду належних та
допустимих доказів, що дали б змогу
суду об'єктивно встановити наявність у
відповідачки ОСОБА_3 умислу на
заволодіння майном позивача на час
підписання шлюбного договору. Не
знайшли свого підтвердження належними
та допустимими доказами обставини що
під час підписання даного договору
відповідачка не мала намірів зберегти
шлюб та сім'ю. Позивач не довів також ту
обставину, що під час підписання
шлюбного договору пункти шлюбного
договору йому були не зрозумілі, та він
підписав даний договір оскільки
довіряв відповідачці.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову про визнання
недійсним оскаржуваного шлюбного
договору з підстав передбачених ст. 230
ЦК України.

Суд, вважає не доведеною ту обставину,
що підписання оспорюваного шлюбного
договору поставило позивача по справі
в надзвичайно невигідне матеріальне
становище, оскільки розділом першим
шлюбного контракту будь який з
подружжя не позбавляється права
набувати у власність рухоме та не
рухоме майно, що підлягає державній
реєстрації, а лише встановлюється
окремий порядок набуття кожним з
подружжя права власності на таке майно.
За таких обставин суд не вважає даний
договір таким, що ставить позивача по
справі в надзвичайно невигідне
матеріальне становище.

Зважаючи на те, що обставини викладені
в позовній заяві не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
суд відмовляє також в задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 229, 230 ЦК України, ст. 93
СК України, ст.ст. 10, 11, 27, 60, 212-215, 226 ЦПК
України, суд, -

В И Р
І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсним шлюбного
договору - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
проголошено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя: