АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/7175/14 Справа: №
638/4828/14-ц Категорія: «житлові»
Головуючий 1 інстанції: Цвіра Д.М.
Доповідач: Малінська С.М.
Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Даниленка В.М.,

Піддубного Р.М.,

За
участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дзержинського районного
суду м.Харкова від 26 серпня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення,-

в с т а н о в и л а:

08 квітня 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з вищевказаним
позовом .

В обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те , що заочним рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 04.09.2012 р. задоволено його
позовні вимоги , звернуто стягнення на
предмет іпотеки за договором, що
містить умови позики, поруки, іпотеки,
укладений 27.07.2009 р. між ОСОБА_3 , ЗАТ "АТГ
"Спецтехніка", ОСОБА_6, який визнано
дійсним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 14.10.2011 р. ,
в рахунок сплати 3424000 гривень з
поверненням позики, шляхом визнання
права власності за ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв.м,
житловою площею 36,7 кв.м. та на квартиру
АДРЕСА_2, загальною площею 122,6 кв.м,
житловою площею 77,6 кв.м.; припинено
право власності ОСОБА_2 на зазначені
квартири. Ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 06.12.2012 р.
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 04.09.2012 р. залишено без
змін.

Позивачем в порядку ст. 40 Закону
України "Про іпотеку" було направлено
відповідачам вимоги про звільнення
квартири № 7 та № 8, які остання
отримала 19.12.2012 р. В передбачений
Законом України "Про іпотеку" місячний
термін, ОСОБА_2 квартири не звільнила,
чим порушила право позивача, як
власника приміщень, вільно володіти та
користуватися ним.

27.11.2013 р. позивач уточнив позовні вимоги
та просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
членами його родини з квартири АДРЕСА_1
без наданні іншого жилого приміщення;
виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з членами її
родини з квартири АДРЕСА_2 без надання
іншого жилого приміщення.

В обґрунтування уточнених позовних
вимог позивач зазначив, 25.06.2009 р. між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір
оренди квартири АДРЕСА_2, строком на 6
років, за умовами якого ОСОБА_5 та члени
її родини отримали право проживати в
зазначеній квартирі .

Крім того, 25.06.2009 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір оренди квартири
АДРЕСА_1, строком на 6 років, за умовами
якого ОСОБА_4 та члени його родини
отримали право проживати в зазначеній
квартирі. Про укладення зазначених
договорів оренди не було доведено до
відома іпотекодержателя ОСОБА_3, ці
договори не були зареєстровані у
передбаченому законом порядку.

Рішенням Дзержинського районного
суду м.Харкова від 26 серпня 2014 року
позовні вимоги задоволено. Виселено
відповідачів із спірних квартир.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 27
липня 2009 року між ОСОБА_3, ЗАТ «АГ
«Спецтехніка» та ОСОБА_6 було укладено
договір, за яким ЗАТ «АТГ «Спецтехніка»
отримало від ОСОБА_3 позику. На
забезпечення виконання зобов'язань за
договором позики в частині (в сумі 3424000
грн.) ОСОБА_6 передав в іпотеку власні
квартири АДРЕСА_1.

Зазначені квартири були предметом
оренди відповідно до договору від 25
червня 2009 року, за яким ОСОБА_6 передав
ОСОБА_5 у строкове платне користування
квартиру АДРЕСА_2. Цього ж дня було
укладено договір оренди про передачу
ОСОБА_6 квартири № 7 за вказаною адресою
ОСОБА_4 для проживання строком на шість
років.

29 липня 2009 року ОСОБА_6 продав зазначені
квартири ОСОБА_2

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 04 вересня 2012 року було
звернуто стягнення на предмет іпотеки
за договором від 27 липня 2009 року ,
укладеним між ОСОБА_3, ЗАТ «АГ
«Спецтехніка», фізичною особою ОСОБА_6
в рахунок сплати позики у розмірі 3424000
грн., шляхом визнання права власності
за ОСОБА_3 на квартири №№ 7, 8 припинено
право власності ОСОБА_2 на вказані
квартири. Зазначене рішення набрало
законної сили.

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 було направлено
вимогу відповідачам. про звільнення
житлових приміщень в порядку ст.40 ЗУ
Про іпотеку.

За правилами ст.40 ЗУ «Про іпотеку»
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлові
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців. Особи, які проживають у
зазначених приміщеннях на умовах
договору найму (оренди) не підлягають
виселенню, якщо: договір найму (оренди)
був укладений до моменту укладення
іпотечного договору і про наявність
такого договору було доведено до
відома іпотекодержателя або такий
договір був зареєстрований у
встановленому законом порядку; договір
найму (оренди) був укладений після
укладення іпотечного договору за
згодою іпотекодержателя.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що матеріали справи не містять
доказів на підтвердження реєстрації
договору найму спірних житлових
приміщень в порядку, встановленому
ст.158 ЖК України, як і не надано доказів
про те, що іпотекодержателя доведено
до відома про наявність такого
договору, що виключало б можливість
виселення мешканців на підставі ст.40 ЗУ
«Про іпотеку».

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України "Про
іпотеку" виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

Проте, ОСОБА_2 не є мешканцем спірних
житлових приміщень, про що і сама не
заперечувала в суді першої інстанції,а
тому висновок суду першої інстанції
про виселення останньої з квартир, які
є предметом іпотеки, не є
обґрунтованим.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
частині виселення ОСОБА_2 з квартир
АДРЕСА_1 з відмовою в позові ОСОБА_3 в
цій частині. В іншій частині судова
колегія погоджується з рішенням суду
першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м Харкова від 26 серпня 2014 року змінити,
скасувавши в частині виселення ОСОБА_2
з квартир АДРЕСА_1, відмовивши в
задоволенні позову ОСОБА_3 в цій
частині.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді