АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 444/2-4349/12 22-ц/774/1830/К/14
Справа № 444/2-4349/12
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1830/К/14
суддя Філатов К.Б.
Категорія - 52 ( ІV )
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Остапенко В.О.,
Чорнобука В.І.

при секретарі: Петренко К.І.

за участі: представника позивача
ОСОБА_1 ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Приватного підприємства "Медцентр" на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Приватного підприємства "Медцентр" про
зміну формулювання причин звільнення,
стягнення заробітної плати за період
затримки розрахунку при звільненні та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу
28.12.2012 року Гах) 30 вересня 2011 року
звернулася з позовом до ПАТ «Медцентр»,
в якому зазначила, що з 14 червня 2005 року
вона працювала в ПП «Медцентр» на
посаді адміністратора. 06 січня 2011 року
старша медсестра ОСОБА_4 запропонувала
їй написати заяву про звільнення за
власним бажанням. Бажання звільнятися
в неї не було, але, розуміючи, що
працювати на приватному підприємстві у
випадку, коли власник не бажає
продовжувати трудові відносини з нею,
вона не зможе, 06 січня 2011 року вона
написала заяву про звільнення за
власним бажанням. Наказ про звільнення
їй виданий не був, і ознайомлена з ним
вона не була. Також не була видана
трудова книжка, та не був проведений
повний розрахунок. Їй пояснили, що 6
січня - передсвятковий день і тому вона
отримає розрахунок та трудову книжку 13
січня 2011 року, 06 січня 2011 року
адміністрація підприємства до роботи
її не допустила.

Після різдвяних свят 13 січня 2011 року
вона прийшла на підприємство з метою
отримати трудову книжку та повний
розрахунок. Але трудову книжку,
заробітну плату, компенсацію за
невикористану відпустку їй не видали,
запропонувавши написати заяву про
звільнення за власним бажанням з 01
жовтня 2010 року, що було зроблено для
того, щоб не виплачувати заробітну
плату за жовтень, листопад, грудень 2010
року та 6 днів січня 2011 року. Оскільки
вказана обставина значно погіршувала
її матеріальний стан, вона відмовилася
писати таку заяву та вимагала видати
трудову книжку і провести розрахунок.
Їй не тільки було відмовлено в
задоволенні вказаних вимог, але її
фактично вигнали з території установи.
Оскільки вхід в установу постійно
зачинений на кодовий замок і двері
відчиняє охоронець, то в подальшому на
територію установи її взагалі не
пропускали, і вона була змушена
неодноразово письмово звертатися з
заявами про проведення розрахунку та
видачу трудової книжки. Тільки 19
березня 2011 року вона по пошті отримала
трудову книжку. Розрахунок з нею не
проведений до цього часу.

Ознайомившись з записом в трудовій
книжці, вона дізналася про те, що
звільнена не за власним бажанням, а
згідно з п.2 ст.41 КЗпП України в зв'язку з
втратою довіри. Вважає звільнення з
вказаних підстав незаконним.
Звільнення в зв'язку зі втратою довіри
можливо тільки в наслідок винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговую грошові або товарні
цінності, якщо ці дії дають підстави
для втрати довір'я. Ніяких винних дії
під час роботи вона не вчиняла, до
дисциплінарної відповідальності за
порушення порядку обслуговування
грошових цінностей не притягалася, та
не мала будь яких зауважень з цього
приводу зі сторони адміністрації.
Вважає, що такий запис в трудовій
книжці є помстою власника за відмову
написати заяву про звільнення за
власним бажанням «заднім числом».

На підставі зазначеного позивачка
просила визнати формулювання причин
звільнення незаконним та змінити
формулювання; звільнення, зобов'язавши
ПП «Медцентр» скасувати запис у
трудовій книжці про звільнення в
зв'язку з втратою довіри за п. 2 ст. 41
КЗпП України та внести запис про те, що
вона звільнена 6 січня 2011 року за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України. Стягнути з Приватного
підприємства «Медцентр» на її користь
середню заробітну плату за весь час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 51236 гривень 64 копійки, а також
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 15000 гривень.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
21.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені.

Визнано формулювання причин
звільнення незаконним та змінено
формулювання звільнення, зобов'язано
Приватне підприємство «Медцентр»
скасувати запис у трудовій книжці про
звільнення в зв'язку з втратою довіри
за п. 2 ст. 41 КЗпГІ України та внести
запис про те, що ОСОБА_1 звільнена 6
січня 2011 року за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з Приватного підприємства
«Медцентр» на користь ОСОБА_1 середню
заробітну плату за весь час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 51236
гривень 64 копійки, а також
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 15000 гривень, а всього стягнуто
на її користь 66236 грн. 64 коп.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
по справі про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на
те, що судом першої інстанції при
ухваленні рішення не враховано акт
інвентаризації, згідно якого виявлено
факт недостачі грошових коштів, яку
спричинила ОСОБА_1, вказаний акт
позивачем не оскаржений, тому є
дійсним. Не враховано, що позивач у
зв'язку із виявленою недостачею була
звільнена у зв'язку із втратою довіри
за п.2 ст.41 КЗпП України, а не за власним
бажанням. Також не враховано, що
позивач сама не з'являлася для
отримання трудової книжки та
розрахунком.

Крім того, судом не враховано, що
позивачем пропущені строку на
звернення до суду, оскільки про
порушення свого права позивач
дізналась 06 січня 2011 року, а до суду
звернулась лише 27.04.2011 року, а розмір
моральної шкоди позивачем
необґрунтований.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційних
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга відповідача
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивачка з 14 червня 2005
року працювала в Приватному
підприємстві «Медцентр» на посаді
адміністратора. 06 січня 2011 року вона
написала заяву про звільнення за
власним бажанням і того ж дня була
звільнена по п.2 ст.41 КЗпП України в
зв'язку з втратою довіри. Вказані
обставини визнаються сторонами, тому
не потребують доказів, крім того, ці
обставини підтверджуються трудовою
книжкою позивачки.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог позивача суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
неправомірно звільнив позивача за п.2
ст.41 КЗпП України, оскільки доказів
недовіри ОСОБА_1 з боку ПП «Медцентр» не
надано, у зв'язку із чим змінено
формулювання звільнення, стягнуто з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Оскільки на працівників, з якими
укладено контракт, поширюється
законодавство про працю, що регулює
відносини по трудовому договору, за
винятком, встановленим для цієї форми
трудового договору, їх трудовий
договір може бути припинено й з інших
підстав, передбачених законодавством
(статті 36, 39-41 КЗпП).

У відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний у випадку винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Згідно роз'яснень постанови пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів», які
містяться в п.28, звільнення з підстав
втрати довір'я суд може визнати
обґрунтованим, якщо працівник, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т.п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довір'я (зокрема, порушення правил
проведення операцій з
матеріальними цінностями).

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом ПП «Медцентр» № 14/06-к від 14.06.2005
року «Про прийняття на роботу» було
прийнято ОСОБА_1 з 14.05.2005 року на роботу
на посаду адміністратора.

28.01.2008 року був переукладений
договір між сторонами по справі про
матеріальну відповідальність. Дія
даного договору розповсюджується на
весь період роботи працівника. За
умовами даного договору працівник
приймає на себе матеріальні та грошові
цінності, що будуть надходити йому під
звіт протягом терміну дії Договору.
Працівник зобов'язався дбайливо
ставитися до переданих йому на
збереження або з іншою метою
матеріальних цінностей підприємства і
вживати заходів для їх схоронності та
попередження можливих збитків.

12.05.2009 року між ПП «Медцентр» та
ОСОБА_1 був переукладений трудовий
контракт строком на три роки.

18.12.2010 року в зв'язку з підозрою на
недоотримання грошових коштів касою
підприємства від адміністратора
клініки було проведено інвентаризацію
рентген знімків за період з 01.07.2005р. по
18.12.2010р.

Внаслідок проведеної інвентаризації
було виявлено недостачу надходження
грошових коштів. Від підпису в Акті
інвентаризації (а.с.24) ОСОБА_1
відмовилася, про що був складений Акт
про відмову від підпису (а.с.21).

При цьому, 06.01.2011 року ОСОБА_1 написала
заяву про звільнення за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України.

ПП «Медцентр», враховуючи висновки
Акту інвентаризації, згідно якого
ОСОБА_1 допустила розкрадання
матеріальних цінностей, наказом № 06/01-
к від 06.01.2014р. «Про звільнення з роботи»
звільнило ОСОБА_1 з посади
адміністратора з 06.11.2011р. згідно до п.2
ст. 41 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні
рішення судом першої інстанції
допущено неповне з'ясування обставин
справи та дослідження доказів по
справі.

Так, посилання суду на те що Акт
інвентаризації від 18 грудня 2010 року є
неналежним доказом по справі, колегія
суддів оцінює критично, оскільки
вказаним актом виявлено недостачу
надходження грошових коштів, тим самим
породжено у ПП «Медцентр» недовіру до
ОСОБА_1, та на підставі цієї недовіри
останню звільнено, що не суперечить
вимогам п.2 ст. 41 КЗпП України.

Невідповідність Акту інвентаризації
інструкції по інвентаризації основних
засобів, нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей,
грошових коштів та документів і
розрахунків не є підставою для зміни
формулювання причин звільнення.

Утрата довір'я може бути не тільки
результатом скоєння певних дій, а й
такого проступку, який дає підстави
зробити висновок про те, що подальше
залишення такого працівника на роботі
з обслуговуванням грошових і
матеріальних цінностей може призвести
до утрати цих цінностей.

Неправомірні дії працівника не
обов'язково повинні мати систематичний
характер. Для звільнення достатньо і
одноразового порушення, що дає
власнику або уповноваженому ним органу
підстави розірвати з працівником
трудовий договір на підставі утрати до
нього довір'я.

Відповідно до ст.39 КЗпП працівник
вправі вимагати розірвання строкового
трудового договору при наявності для
цього поважних причин (ч.І ст.З8 КЗпП).
Спори про дострокове розірвання такого
трудового договору вирішуються в
загальному порядку, встановленому для
розгляду трудових спорів (статті 224, 231,
п.1 ст.232 КЗпП).

При цьому, подача працівником заяви з
метою уникнути відповідальності за
винні дії не може розцінюватись як
примус до цього і не позбавляє власника
або уповноважений ним орган права
звільнити його за винні дії з підстав,
передбачених законом.

Посилання позивача на ті обставини, що
адміністрація ПП «Медцентр» в
порушення трудового законодавства не
витребувала від неї письмового
пояснення з приводу виявленої
недостачі грошових коштів колегія
суддів не може прийняти до уваги,
оскільки відповідно до п. 28 постанови
Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді справ про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід
враховувати, що розірвання трудового
договору з цих підстав не є заходом
дисциплінарного стягнення і тому
вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень на ці випадки не поширюються,
тому пояснення позивачки з приводу
виявленої недостачі грошових коштів ПП
«Медцентр» не потребувало.

Таким чином, колегія суддів,
встановивши, що Акт інвентаризації від
18 грудня 2010 року є належним та
допустимим доказом того, що у
підприємства ПП «Медцентр» виникла
недовіра до ОСОБА_1, вважає за необхідне
апеляційну скаргу ПП «Медцентр»
задовольнити та скасувати рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення по справі про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні позовних вимог.

У зв'язку із відмовою у задоволені
основної позовної вимоги про зміну
формулювання причин звільнення,
колегія суддів вважає за необхідне
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку, відповідно до
вимог ч.3,4 ст. 235 КЗпП України, та
моральної шкоди, оскільки вказані
позовні вимоги є похідними від
основної вимоги позивач про зміну
формулювання причин звільнення.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
згідно якої суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Розглянувши справу суд першої
інстанції, в порушення вимог ст. 11 ЦПК
України, не уточнив позовні вимоги та
вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 235 КЗпП
України працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу у разі затримки
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу, а в діях
відповідача не вбачається вини з в
тому, що ОСОБА_1 не отримувала трудової
книжки, підприємством були прикладені
зусилля до видачі трудової книжки та у
зв'язку із неможливістю її вручення
трудова книжка була направлена
позивачу поштою.

Слід також зазначити, що відповідно до
вимог ч.3 ст. 235 КЗпП Украни, якщо
неправильне формулювання причини
звiльнення в трудовiй книжцi
перешкоджало працевлаштуванню
працiвника, орган, який розглядає
трудовий спiр, одночасно приймає
рiшення про виплату йому середнього
заробiтку за час вимушеного прогулу в
порядку i на умовах, передбачених
частиною другою цiєї статтi.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції встановлено, що
звільнення ОСОБА_1 з ПП «Медцентр» не
перешкодило їй працевлаштуватися на
іншу роботу, чого не заперечував
представник позивача. Крім того, в
матеріалах справи наявні докази тих
обставин, що позивач після звільнення
працевлаштувалась (а.с.181).

Крім того, посилання позивача на те, що
їй з вини відповідача не була видана
трудова книжка колегія суддів не може
прийняти до уваги, оскільки згідно
матеріалів справи ПП «Медцентр»
неодноразово повідомляло ОСОБА_1 про
необхідність отримання нею трудової
книжки, був складений акт про відмову
ОСОБА_1 від отримання трудової книжки
та нарахованої суми заробітної плати в
розмірі 226 грн.

Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

В ст. 116 КЗпІІ України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Так, в день звільнення ОСОБА_1
відмовилася отримувати трудову книжку
та належний їй розрахунок по
заробітній платі у розмірі 226 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне
відмовити у задоволені позову позивачу
з причин недоведеності позову, а не з
причин пропуску строку позовної
давності, згідно роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з підстав
пропуску строку, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином недоведеність позову
ОСОБА_1 є самостійною підставою для
відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303,ст.307,п.п.1,4 ч.1
ст.309,313,314,316 ЦПК України судова колегія,
-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Медцентр" задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
до Приватного підприємства "Медцентр"
про зміну формулювання причин
звільнення, стягнення заробітної плати
за період затримки розрахунку при
звільненні та стягнення моральної
шкоди.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючи:

Судді: