Провадження № 2/638/211/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

14 жовтня 2014 року
Дзержинський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого – судді           Шишкіна
О.В.,

секретаря -           Голуб
Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 лікаря
комунального закладу охорони здоров’я
«Харківська міська полікліники №18»
ОСОБА_3, медичних сестер ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у
викладенні повного рішення суду,
пов’язаного з потребою у
обґрунтуванні доводів сторін, на що
може бути витрачений значний час, суд
вважає на необхідне проголосити його
вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст.209 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 –
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення складено і
віддруковано суддею в нарадчій
кімнаті.

Головуючий: суддя

Справа № 638/14158/13-ц

2/638/211/14

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
Дзержинський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого – судді           Шишкіна
О.В.,

секретаря -           Голуб
Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 лікаря
комунального закладу охорони здоров’я
«Харківська міська полікліники №18»
ОСОБА_3, медичних сестер ОСОБА_4, ОСОБА_6
про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
Дзержинського районного суду м.
Харкова з позовною заявою до
відповідачів, у якій просить стягнути з
комунального закладу охорони здоров’я
«Харківська міська полікліники №18» на
її користь заробітну плату у розмірі
21436 грн., з яких: за проїзд на транспорті
за викликами хворих з серпня 2008 року по
21 серпня 2012 року у розмірі 4536 грн.; за
виконану роботу медичної сестри ОСОБА_4
з січня 2009 року по жовтень 2011 року у
розмірі 2000 грн.; за виконану роботу
медичної сестри на прийомі хворих на
дільниці №45 з січня 2012 року по 21 серпня
2012 року у розмірі 4500 грн.; за роботу за
викликами хворих на дільниці №44 з
січня 2012 року по 21 серпня 2012 року у
розмірі 5600 грн.; за роботу медичної
сестри на дільниці №44 з січня 2012 року
по 21 серпня 2012 року у розмірі 4800 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивачка посилалася на обставини,
викладені в позовній заяві, вказуючи
про те, що вона працювала дільничним
лікарем – терапевтом 4 терапевтичного
відділення полікліники №18. У зв’язку з
неналежним виконанням своїх
обов’язків медичними сестрами ОСОБА_4
та ОСОБА_5, вона була вимушена
виконувати їх роботу. За виконання
обов’язків медичної сестри ОСОБА_1
просить сплатити їй заробітну плату.

Представник відповідача ОСОБА_2 лікаря
комунального закладу охорони здоров’я
«Харківська міська полікліники №18»
ОСОБА_3 проти задоволення позову
заперечував, вказуючи на те, що
позивачка не укладала з головним
лікарем трудового договору, головних
лікар не є власником юридичної особи,
під час роботи у поліклініці ОСОБА_1
виконувала виключно обов’язки
дільничного лікаря-терапевта. За їх
систематичне невиконання без поважних
причин ОСОБА_1 була звільнена 21.08.2012
року за п.3 ст.40 КЗпП України.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти
задоволення позову заперечували,
вказуючи на те, що виконання посадових
обов’язків здійснювалось ними
протягом трудової діяльності у робочій
час згідно з графіками, затвердженими
табелями використання робочого часу на
кожний м’ясець. В означений позивачем
період часу, будь-яких прогулів не
здійснювали, без поважних причин на
робочих місцях відсутні не були.

Вислухавши осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено наступне.

ОСОБА_1 прийнята на посаду дільничного
лікаря – терапевта 4 терапевтичного
відділення комунального закладу
охорони здоров’я «Харківська міська
полікліники №18» з 01.08.2008 року за
наказом №117-К від 01.08.2008 року.

Згідно з наказом №164-К від 21 серпня 2012
року ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря
– терапевта 4 терапевтичного
відділення комунального закладу
охорони здоров’я «Харківська міська
полікліники №18» з 21.08.2012 року за п.3 ст.40
КЗпП України за систематичне
невиконання без поважних причин
обов’язків, покладених на неї трудовим
договором та правилами внутрішнього
трудового розпорядку.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 14 лютого
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 08 квітня 2013 року, в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1 про скасування
наказу №164-К від 21 серпня 2012 року про
звільнення її з посади за п.3 ст.40 КЗпП
України, поновлення на посаді
дільничного лікаря – терапевта 4
терапевтичного відділення
комунального закладу охорони здоров’я
«Харківська міська полікліники №18»
відмовлено.

Згідно з п.2.30 посадової інструкції
лікаря – терапевта дільничного,
затвердженої 03 березня 2011 року
головним лікарем комунального закладу
охорони здоров’я «Харківська міська
полікліники №18», лікар – терапевт
дільничних виконує накази та усні
розпорядження адміністрації
полікліники, завідуючого відділенням,
в тому числі про перерозподіл
навантаження на амбулаторному прийомі
та обслуговування населення на дому у
разі відсутності лікарів на інших
дільницях.

Відповідно акту позапланової
перевірки додержання комунальним
закладом охорони здоров’я «Харківська
міська полікліники №18» законодавства
про працю та загальнообов’язкове
державне соціальне страхування від 22 -
30 квітня 2013 року №20-01-655/0519
територіальної державної інспекції з
питань праці у Харківській області
порушень вимог чинного законодавства
про працю з питань, викладених у
зверненні ОСОБА_1, та фактів покладання
на ОСОБА_1 іншої роботи, яка не
передбачена трудовим договором,
виявлене не було.

Приписи пункту 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
р. №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз’яснюють, що належним відповідачем
у справі за позовом про оплату праці є
та юридична особа (підприємство,
установа, організація), з якою
позивачем укладено трудовий договір.

Будь-яких трудових договорів про
виконання робіт безпосередньо між
відповідачами та ОСОБА_1 не укладалось.
Відповідачі не є власниками юридичної
особи комунального закладу охорони
здоров’я «Харківська міська
полікліники №18», з якою позивачка
уклала трудовий договір.

Так, позивачкою не надано суду докази
того, що їй виконувалася робота за
інших працівників полікліники, та
вказана робота підлягає оплаті.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип
диспозитивності цивільного процесу, ч.
1 зазначеної статті вказує, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. З положення
цієї статті також випливає, що суд, за
загальним правилом, не повинен
виявляти ініціативи у збиранні
доказів, про докази, їх кількість та
якість повинні піклуватися сторони,
оскільки саме на них законом
покладений обов’язок доказування суду
тих обставин, на які вони посилаються
як на підставу своїх вимог та
заперечень, а суд, знову таки, тільки
сприяє сторонам у витребуванню таких
доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з
матеріалів справи вбачається, що
доводи позивачки не на чому не
ґрунтуються.

Таким чином, з врахуванням наведених
обставин суд відмовляє в задоволення
вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 147, 209, 212 – 215, 218
ЦПК України, п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
р. №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 –
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею
в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя