печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року Печерський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Остапчук Т.В.
,

при секретарі - Карачун С. В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Еталон" про недійсність частини
правочину та стягнення грошової суми

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом про
визнання недійсним частини правочину
та стягнення 27490,60 грн. , посилаючись на
те, що 7.08.2014 року з відповідачем був
укладений договір фінансового лізингу
№ 000936, відповідно до якого позивач мав
би отримати автомобіль. Однак вважає
п.12.11 статті 12 Договору недійсним ,
оскільки суперечить принципам
добросовісності та справедливості ,
його умови є неприйнятними та такими що
істотно порушують її права .
Представник відповідача надав хибну,
недостовірну інформацію що умов
договору та умов надання послуг.
11.08.2014р. звернулась до відповідача про
розірвання договору та повернення
авансового платежу . Однак кошти не
були повернуті . Вважає що п.12.11.
договору порушує вимоги ст.18 Закону
України "Про захист прав споживачів", не
встановлено право позивача на
одержання відповідної компенсації від
відповідача як виконавця у зв"язку з
розірванням або невиконанням ним
договору. Тому просить визнати п.12.11
статті 12 Договору недійсним та
повернути сплачені кошти в розмірі
27490,60 грн. . В судовому засіданні
позивачка, представник позивача позов
підтримав, просили задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував в повному обсязі та надав
свої заперечення.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
приходить до слідуючого.

Встановлено, що 7.08.2014 року між
сторонами був укладений договір
фінансового лізингу № 000936, відповідно
до якого відповідач придбає у свою
власність транспортний засіб і надає
його позивачу за плату у тимчасове
володіння та користування на умовах
договору.

Підтвердженням отримання позивачем
повної, необхідної та достовірної
інформації про положення договору є
особисте підписання позивачем кожної
сторінки контракту та заяви про
повноту отриманої інформації.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" договір лізингу має
бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізигну (строк
лізингу), розмір лізингових платежів,
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Ч. 1 ст.215 ЦК України передбачені
підстави, за наявності яких правочин
може бути визнаний недійсним, а саме:
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою (зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, п'ятою (правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним)
та шостою ( правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено форму
договору фінансового лізингу: "Договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі".

Окрім цього, відповідно до частини 1
статті 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Ст. 18 Закону України "Про захист прав
споживачів" містить інші самостійні
підстави визнання угоди (чи її умов)
недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі
визнання окремого положення договору,
включаючи ціну договору,
несправедливим може бути визнано
недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому
(ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі
умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів", можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України);
по-друге, умови договору призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Зі слів представника відповідача
випливає, що ані під час складання
Договору , ані після його укладення від
позивача до відповідача не надходило
звернень про надання йому роз'яснень
щодо окремих положень. Підтвердженням
отримання позивачем повної, необхідної
та достовірної інформації про
положення договору є особисте
підписання позивачем кожної сторінки
та заяви про повноту отриманої
інформації. Позивачка не вказала, на
підставі яких ознак, зазначених у ч. 2
ст. 18 Закону України "Про захист прав
споживачів", кваліфікувала умови
договору несправедливими, і чи тягне
несправедливість цих умов недійсність
договору в цілому.

Встановлено , що волевиявлення
позивача було вільним та відповідало
його внутрішній волі, оскільки
вбачається суперечність в тому, що
позивач поставив свій підпис на
договорі , тільки після відмови
відповідача повернути кошти в зв"язку з
розірванням договору звернулась з
даним позовом до суду.

Зважаючи на викладені положення
чинного законодавства, суд приходить
до висновку що при підписанні договору,
всі передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договору були
дотримані, укладений п.12.11 договуру
лізингу відповідає усім вимогам
закону, в т.ч. Закону України "Про захист
прав споживачів" , а тому не вбачається
підстав стверджувати про
невідповідність їх умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведеного, відсутні
підстави для визнання п.12.11 договору
недійсним, оскільки договір укладений
відповідно до норм чинного
законодавства, позивач добровільно
погодився на його укладення.

При таких обставинах в позові слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 692,697,799,806 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Еталон" про недійсність
частини правочину та стягнення
грошової суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Печерський районний суд м.Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя
Остапчук Т.В.