Справа № 450/136/14
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/5567/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ПАТ «Державний
ощадний банк

України - Мірошнікова П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в особі філії -
Львівське обласне управління АТ
"Ощадбанк" на заочне рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 24 червня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство
"Державний ощадний банк України" в
особі філії - Львівське обласне
управління АТ "Ощадбанк" звернулось в
суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення в солідарному порядку пені
за порушення виконання умов договору
відновлюваної кредитної лінії №2203-1629
від 21.11.2007 року у розмірі 117 769,23 грн. та
судовий збір в розмірі 1177,70 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив ПАТ "Державний ощадний банк
України".

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції помилково
дійшов висновку, що кредитний договір
укладений між сторонами спору є
договором надання споживчого кредиту.
Зазначене підтверджується п.1.2.
кредитного договору, згідно якого
кредит надається на поточні потреби, а
це є свідчить про те, що ціль
кредитування не є обставиною, яка має
істотне значення у кредитному
договорі, що у свою чергу виключає
виникнення між сторонами відносин
споживчого кредитування, зміст яких
визначено ст.ст. 1, 11 Закону України "Про
захист прав споживачів".

Також апелянт зазначає, що сторони
кредитного договору домовились про
збільшення строків позовної давності
відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до
трьох років для всіх грошових
зобов"язань позичальника, що
передбачені умовами договору - п.7.8
кредитного договору. З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ПАТ «Державний ошадний
банк України» Мірошнікова П.В. на
підтримання доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до переконання, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, враховуючи
рішення Конституційного Суду України
від 11.07.2013 р. №7-рп/2013 у справі №1-12/2013,
прийшов до висновку, що договір
відновлюваної кредитної лінії,
укладений між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_3, є споживчим
кредитом, на який поширюється дія п.7 ч.13
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з яким у спорах
щодо споживчого кредитування
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув та беручи до уваги
встановлений п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України
річний строк позовної давності щодо
стягнення неустойки, вважав умову
договору відновлюваної кредитної
лінії про збільшення строків позовної
давності нікчемною, що на думку суду є
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов»язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов»язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України
зобов»язання припиняються виконанням,
проведеним належним чином. Загальні
умови виконання зобов»язання
зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

За правилами ст. 610 ЦК України
порушенням зобов»язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов»язання
(неналежне виконання).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 554 України у
разі порушення боржником зобов»язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому самому обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що 21.11.2007 р. між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3 укладено договір відновлюваної
кредитної лінії №2203-1629, за умовами
якого позичальник отримав кредит на
поточні потреби у розмірі 460000 грн. зі
сплатою процентів за користування
кредитними коштами у розмірі 15,5% річних
на умовах відновлюваної кредитної
лінії до 21.11.2009 року з кінцевим терміном
повернення кредиту 21.11.2017 року.

30.11.2009 р. сторонами внесено зміни до
умов кредитного договору, визначено
суму фактичної заборгованості станом
на 30.11.2009 року в розмірі 460000 грн. та
відтерміновано щомісячне погашення
основного боргу по кредиту з листопада
2009 р. на травень 2010 року.

Зобов»язання позичальника за
вищезазначеним договором від 21.11.2007 р.
забезпечені договором поруки №2203-1629/1
від 21.11.2007 р., укладеним між ВАТ
«Державний ощадний банк України» і
ОСОБА_4

Однак у порушення умов кредитного
договору ОСОБА_3 належним чином не
виконує своїх зобов»язань за кредитним
договором щодо своєчасного погашення
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитними коштами, у
зв»язку з чим ПАТ «Державний ощадний
банк України» за несвоєчасне виконання
зобов»язань за кредитним договором на
підставі п.5.2, п.7.8 договору
відновлюваної кредитної лінії №2203-1629
від 21.11.2007 р. за період з 22.09.2011 р. до
10.01.2014 р. нараховано пеню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що договір відновлюваної кредитної
лінії є споживчим кредитом та зазначив,
що оскільки термін виконання договору
відновлюваної кредитної лінії №2203-1629
від 21.11.2007 р. визначено моментом
набрання законної сили рішенням
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 23.09.2011 р., про
зміну умов договору, яке набрало
законної сили 03.10.2011 р., строк позовної
давності щодо вимог, заявлених
позивачем, розпочав свій перебіг у
день, наступний після 03.10.2011 р. та згідно
вимог п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України закінчився після спливу одного
року, що свідчить про пропуск позивачем
строку позовної давності, що згідно з
положеннями ч.4 ст. 267 ЦК України є
підставою для відмови позивачеві у
задоволенні позовних вимог.

Однак погодитись з таким висновком
суду не можна з огляду на таке.

Однією із засад цивільного судочинства
є свобода договору (ст.3 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається з п. 7.8 договору
відновлюваної кредитної лінії сторони
договору домовились про збільшення
строків позовної давності відповідно
до ч.1 ст. 259 ЦК України до трьох років
для всіх грошових зобов»язань
позичальника (в тому числі, але не
виключно, щодо повернення суми кредиту,
сплати процентів за його користування,
комісійних винагород, штрафів, пені), що
передбачені умовами договору. Умова
договору відновлюваної кредитної
лінії про збільшення строку позовної
давності відповідає вимогам
цивільного законодавства, ч.1 ст. 258 ЦК
України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов»язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов»язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Як вбачається з п.1.2 договору
відновлюваної кредитної лінії №2203-1629
від 21.11.2007 р., укладеного між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3, кредит надається на «поточні
потреби», кредит надається окремими
частинами (траншами) за відновлюваною
кредитною лінією, у період до 21
листопада 2009 року.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що договір відновлюваної кредитної
лінії №2203-1629 від 21.11.2007 р., укладений між
ВАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_3, є договором про надання
споживчого кредиту, оскільки він не
укладався між ПАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_3 на придбання
продукції та не виникає з відносин між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності. Відповідачами
всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України
не надано доказів на підтвердження
використання кредитних коштів саме для
споживчих цілей.

Оскільки договір відновлюваної
кредитної лінії №2203-1629, укладений
21.11.2007 р. між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_3 не є споживчим
кредитом, невірним є висновок суду
першої інстанції про те, що на спірні
правовідносини поширюється положення
ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» про те, що умова договору
про збільшення строків позовної
давності є нікчемною, несправедливою
та ставить боржника у становище, гірше,
ніж визначене законом - п.1 ч.2 ст. 258 ЦК
України.

Оскаржуване рішення про відмову у
задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк України» з підстав
пропуску строку позовної давності, суд
першої інстанції ухвалив, не
зазначивши у мотивувальній частині
рішення про правомірність вимог
позивача про солідарне стягнення з
ОСОБА_3, ОСОБА_4 117769.23 грн.
заборгованості по пені, оскільки сплив
позовної давності може бути підставою
для відмови у позові лише у випадку
підставності позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності суд першої інстанції
не врахував вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України,
згідно з якими позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, а така заява
відповідачів у матеріалах справи
відсутня.

За таких обставин невірним є висновок
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позову за пропуском
позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України
зобов»язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом.
Такі підстави, зокрема, зазначені у
статтях 599-601, 604 - 609. ЦК України.

Як ствердив в суді апеляційної
інстанції представник ПАТ «Державний
ощадний банк України» Мірошніков П.В.,
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23.09.2011 р.,
про солідарне стягнення з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 460476.21 грн. заборгованості за
договором відновлюваної кредитної
лінії за період до 23.09.2011 р. та звернення
стягнення на предмет іпотеки,
залишилось не виконаним.

Згідно з роз»ясненнями п.17 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконане боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов»язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов»язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Оскільки п.5.2 договору відновлюваної
кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007 р.,
укладеного між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_3, передбачено
відповідальність сторін за
невиконання умов договору, а саме,
сплата позичальником на користь Банку
пені в розмірі 0,043% від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення за порушення взятих на
себе зобов»язань по своєчасному
поверненню основної суми кредиту
та/або сплати відсотків за
користування кредитом, нарахування ПАТ
«Державний ощадний банк України» пені
за період з 22.09.2011 р. до 10.01.2014 р., є
правомірним.

Як вбачається з розрахунку суми боргу,
наданого ПАТ «Державний ощадний банк
України» на підтвердження позовних
вимог, розмір пені за період з 22.09.2011 р.
до 10.01.2014 р. (а.с.13) становить 117866.57 грн.
Згаданий розрахунок пені всупереч
вимогам ст. 10, 60 ЦПК України
відповідачами не спростований
належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
нарахована ПАТ «Державний ощадний банк
України» заборгованість по пені за
період з 22.09.2011 р. до 10.01.2014 р. підлягає
солідному стягненню з боржника, ОСОБА_3
та поручителя, ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов ПАТ
«Державний ощадний банк України», суд
апеляційної інстанції врахував
обставини, встановлені рішенням
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 23.09.2011 р., яке
відповідачами не оскаржувалось і
набрало законної сили, які відповідно
до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України не
потребують доказування. Договір
відновлюваної кредитної лінії №2203- 1629
від 21.11.2007 р., договір поруки №2203-1629/1 від
21.11.2007 р. були предметом оцінки
Пустомитівським районним судом
Львівської області при ухваленні
рішення від 23.09.2011 р., яке має
преюдиційне значення, яким стягнуто
солідарно з боржника ОСОБА_3,
поручителя ОСОБА_4 га користь АТ
«Ощадбанк» 460474.21 грн. заборгованості за
кредитним договором, в тому числі пені,
нарахованої за 22 місяці прострочення
боржника, яка нарахована в межах строку
позовної давності, визначеного
сторонами в п.7.8. договору
відновлюваної кредитної лінії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
апеляційної інстанції враховує і те, що
недійсність умов договору
відновлюваної кредитної лінії №2203- 1629
від 21.11.2007 р.,укладеного між ПАТ
«Державний ощадний банк України та
ОСОБА_3, договору поруки №2203-1629/1 від
21.11.2007 р., укладеного між ПАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_4, не
були предметом судового розгляду, такі
відповідачами не оспорювались.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення:1) неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи неповне з»ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, оскаржуване
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову ПАТ «Державний
ощадний банк України», солідарне
стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 117769.23 грн.
заборгованості по пені за період з
22.09.2011 р. до 10.01.2014 р. за договором
відновлюваної кредитної лінії №2203- 1629
від 21.11.2007 р., оскільки про стягнення
саме такої заборгованості просив
позивач.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" - задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
24 червня 2014 року - скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
«Державний ощадний банк України» -
задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Державний ощадний банк
України» 117769.23 грн. пені за договором
відновлюваної кредитної лінії,
укладеного 21.11.2007 року між ПАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 588.35 грн.
судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.