АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7330/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Борисов С. А. Доповідач - Тамакулова
В.О. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Макарова М.О.

при секретарі: Поляковій Н.О.,

яка розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 1 липня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Третя особа: Відділ
паспортно-реєстраційної та
міграційної роботи Дніпропетровського
РВ про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням,-

В С Т А Н
О В И Л А:

В жовтні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом та після уточнення
позовної заяви просила суд визнати
відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив
право користування житловим будинком
розташованим за адресою АДРЕСА_1,
зобов'язати Відділ
паспортно-реєстраційної та
імміграційної роботи
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області зняти
відповідача з реєстрації у будинку.

Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 1 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення й
постановити нове, яким задовольнити
вимоги.

Колегія суддів перевірила законність,
обґрунтованість рішення суду в межах
заяв-лених вимог та апеляційної скарги
і дійшла до висновку, що скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
придбала домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 27 червня 2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_4 за реєстром за № 431 (а.с.5-6).

На час укладання договору в будинку
був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 з
15 червня 2006 року згідно домової книги
форма №18 (а.с.40-41).

За актом про не проживання в будинку
від 12 січня 2014 року з підписом
сусідів-свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Голови
квартального комітету №23 с. Кіровське,
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області -Кряж Р.Н.,
відповідач ОСОБА_3 не проживає по
АДРЕСА_1 з жовтня 2012 року по час видачі
акту (а.с.39).

Статтею 55 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 серпня
2012 року ОСОБА_3 було усунено перешкоди у
користуванні будинком АДРЕСА_1, вселено
його в будинок та зобов'язано ОСОБА_13
передати ОСОБА_3 ключі від вхідних
дверей у будинок.

Способи захисту права власності
передбачені ст.ст. 16, 386 ,391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, а згідно ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Частиною першою ст. 165 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Власник житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання та проживання
членів своєї сім'ї (ст. 383 ЦК України).

Стаття 3 Сімейного кодексу України
визнає сім'єю спільне проживання осіб,
що пов'язані спільним побутом та мають
взаємні права та обов'язки.

Частина 2 статті 415 Цивільного кодексу
України встановлює, що член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом. .

Крім того, згідно ст. 7 Закону України
від 11 грудня 2003 року "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження обставин, з якими норма
ч.2 ст. 415 ЦК України пов'язує можливість
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановленого законом терміну.

Крім того, позивач не надала доказів
того, що відповідач не проживає в
спірному приміщенні та не веде
господарства в домоволодінні.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм
матеріального, процесуального права,
встановленим обставинам і матеріалам
справи.

Доводи скарги не спростовують
правильність висновків у рішенні суду,
проти- річать вимогам законодавства,
яке регулює спірні правовідносини,
встановленим обставинам і матеріалам
справи, не є суттєвими для правильного
вирішення спору, зводяться до
переоцінки доказів по справі.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Позивач не надала суду першої та
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів, передбачених ст.ст.
57-59 ЦПК України на підтвердження
позовних вимог.

Судом першої інстанції у повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм надана належна оцінка,
справа розглянута у межах позовних
вимог та на підставі доказів, наданих
сторонами, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2-
відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 1
липня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Третя особа:
Відділ паспортно-реєстраційної та
міграційної роботи Дніпропетровського
РВ про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням-
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:
Тамакулова В.О.

С у д д і:
Болтунова Л.М.

Макаров М.О.