22-ц/775/1601/2014(м)
Головуючий першої інстанції Сараєва
Доповідач: Осипчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„13" листопада 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого: Осипчук О.В.

суддів: Супрун М.Ю., Мироненко І.П.,

при секретарі: Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 16 жовтня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,
зобов'язання вчинити певні дії та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, після
уточнення якого в червні 2014 року просив
стягнути з ОСОБА_1 на його користь
грошову суму у розмірі 16000 грн., та
зобов'язати відповідачку належним
чином виконати свої зобов'язання
шляхом відчуження на його користь
земельну ділянку в ск «Нептун», яка
раніше належала його сину ОСОБА_3.

В обґрунтування позову посилався
на те, що після смерті сина ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, він є спадкоємцем
першої черги і претендує на 13 частину
спадкового майна. Коли він звернувся до
державного нотаріуса Приморського
району м. Маріуполя, то дізнався, що
спадкова справа вже відкрита, оскільки
відповідачка звернулася із заявою до
приватного нотаріуса ОСОБА_4, і
приховала той факт, що крім неї ще є
спадкоємці. Між ним і відповідачкою
було досягнуто згоди, що він не буде
подавати заяву до нотаріуса про
прийняття спадщини, а вона сплатить
йому 16000 грн., та переоформить на його
ім'я земельну ділянку АДРЕСА_1, про що у
присутності нотаріуса відповідачкою
було складено розписку. Проте до цього
часу ОСОБА_1 не виконала свої
зобов'язання по розподілу спадщини,
тому він вимушений звернутися до суду.

ОСОБА_1 подала до суду зустрічний
позов про стягнення з ОСОБА_2 5000 грн. у
відшкодування моральної шкоди, яка
спричинена їй внаслідок неправомірної
поведінки свекра, який вимагає з неї
гроші, які ще при житті йому віддав його
син та її чоловік.

Рішенням Приморського
районного суду м. Маріуполя від 16
жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено
повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 16000 грн.
Зобов'язано ОСОБА_1 виконати
зобов'язання у вигляді відчуження на
користь ОСОБА_2 земельної ділянки
АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_3.

У задоволені зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

З ухваленим рішенням частково не
погодилась ОСОБА_1 і подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволені цих
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права.

В обґрунтування доводів скарги ОСОБА_1
посилається на те, що, ухвалюючи
рішення, суд не визначив правову
природу позовних вимог ОСОБА_2, не
з'ясував які правовідносини виникли
між сторонами та які норми права
підлягають застосуванню. Той факт, що
фактично ніяких грошей від позивача
вона не отримувала підтвердив в суді і
сам ОСОБА_2, який пояснив, що спірна сума
є компенсацією вартості його частки у
спадковому майні як спадкоємця за
законом після смерті сина. Надана
позивачем розписка написана нею під
тиском з його боку, оскільки ОСОБА_2
стверджував, що її покійний чоловік
заборгував 2000 доларів США. Таким чином
суд не зважив на те, що правовідносин
позики між сторонами не виникло.
Позивач в межах шестимісячного строку
не подав нотаріусу заяву про прийняття
спадщини, тому між ними не може бути
ніякої домовленості щодо розподілу
спадкового майна, оскільки позивач є
таким, що не прийняв спадщину. Спадкове
майно йому не належить, між сторонами
не виникло право спільної сумісної
власності на спадкове майно, тому
ОСОБА_2 не має права вимагати від неї
будь-якої компенсації вартості частки
у спадковому майні. Рішення суду в
частині зобов'язання її передати у
власність позивачеві земельну ділянку
взагалі не грунтується на вимогах
закону, порушує її право на володіння,
користування та розпорядження
належним їй майном, примусово
позбавляє її цього майна, що є
неприпустимим.

Рішення суду в частині відмови у
задоволені зустрічного позову ОСОБА_1
ніким не оскаржується, тому законність
та обґрунтованість рішення суду в цій
частині апеляційним судом не
перевіряється.

В апеляційному суді ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_5 заперечували проти
апеляційної скарги і просили рішення
суду залишити без змін.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд
справи у її відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення присутніх осіб, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду в оскаржуваній частині -
скасуванню з ухваленням нового рішення
з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права
є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, що
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмету спору на
власний розсуд.

Частини 2 та 3 ст. 27 ЦПК України
передбачають, що особи, які беруть
участь у справі позовного провадження,
для підтвердження своїх вимог або
заперечень зобов'язані подати усі
наявні у них докази або повідомити про
них суд до або під час попереднього
судового засідання. Особи, які беруть
участь у справі, зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом першої інстанції визнано
встановленим, що згідно розписки від 6
грудня 2011 року ОСОБА_1 зобов'язалася
подарувати ОСОБА_2 земельну ділянку в
кооперативі «Нептун» та повернути борг
в сумі 16000 грн. після прийняття
спадщини. Згідно інформаційної довідки
із Спадкового реєстру 13 серпня 2011 року
приватним нотаріусом ОСОБА_4 було
заведено спадкову справу після смерті
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про стягнення суми боргу та
зобов'язання відповідча вчинити певні
дії по відчуженню нерухомого майна суд
першої інстанції керувався вимогами
статей 526,527,723,1261 ЦК України і виходив з
розписки про існування боргу,
дійсність якої в суді спростовано не
було.

Проте апеляційний суд не може повністю
погодитися з висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином ст. 1046 ЦК України визначає
договір позики як реальний. Він не може
вважатися укладеним, поки не відбулося
передання позикодавцем позичальникові
грошей або речей.

Статтею 1047 ЦК України передбачає
обов'язкову письмову форму договору
позики, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Підтвердженням укладення договору
позики та його умов може бути розписка
позивальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначальної кількості речей.

З оригіналу розписки від 6 грудня 2011
року вбачається, що відповідач
зобов'язалася подарувати ОСОБА_2
ділянку в кооперативі «Нептун» і
віддати борг 16000 грн. (2000 ум. од.) по
закінченню вступу в спадщину її
померлого чоловіка ОСОБА_3.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в
апеляційному суді підтвердили те, що як
в день написання розписки, так і в
подальшому грошові кошти ним
відповідачці фактично не передавалися,
мова йшла про вартість його частки у
спадковому майні, яке залишилося після
смерті його сина, оскільки він заяву до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини не подавав.

Враховуючи, що договір позики є
консесуальним, із наданої розписки не
вбачається, що передача грошових
коштів була здійснена при підписані
договору, сторони заперечують фактичну
передачу грошей, то вимоги позивача про
стягнення суми боргу за договором
позики не підлягають задоволенню,
оскільки фактично такий договір між
сторонами укладений не був.

За вказаних обставин суд першої
інстанції помилково дійшов висновку
про наявність між сторонами укладеного
договору позики, оскільки позивачем
грошові кошти в позику не передавалися,
що є безумовною підставою для
визначення моменту укладення договору.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів фактичного отримання
відповідачем грошових сум за договором
позики, то позов задоволенню не
підлягає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
про безпідставне задоволення судом
вимог позивача про зобов'язання
відповідача відчужити на користь
позивача земельну ділянку є
обґрунтованими.

Так текст судового рішення взагалі не
містить будь-якого обґрунтування
задоволення цих позовних вимог, судом
тільки наведено зміст статей 526,527 ЦК
України про належне виконання
зобов'язань, стаття 723 ЦК, яка регулює
правові конструкції договору
дарування з обов'язком передати
дарунок у майбутньому, та ст. 1261 ЦК, яка
визначає першу чергу спадкоємців за
законом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд, Держава
не втручається у здійснення власником
права власності.

Згідно ст. 321 цього Кодексу право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином суд безпідставно з
урахуванням лише викладеного в
розписці зобов'язання в майбутньому
передати у власність земельну ділянку
зобов'язав відповідача виконати дії по
відчуженню нерухомого майна, що
суперечить нормам діючого
законодавства.

Позивач за захистом свого права на
здійснення права на спадкування в
порядку, визначеному главою 87 ЦК
України, до суду не звертався.

З огляду на наведене рішення суду в
оскаржуваній частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволені позовних
вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307,309,314,316 ЦПК України,
апеляційний суд -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
16 жовтня 2014 року в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Судді: