Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4172/14
Головуючий у 1-й інстанції: Редько Ж.Є.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Спас О.В.,

Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Димитровського
міського суду Донецької області від 04
липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання правомірним
договору позики,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні ОСОБА_4 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним, в
обгрунтування якого вказала, що з 25.10.2008
року по 17.12.2013 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

У зв'язку з тим, що мати відповідача
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, їй стало відомо про
те, що 15.08.2011 року ОСОБА_3 надала в борг
своєму синові 100 000 грн. Між тим, при
укладенні договору позики ОСОБА_5 не
отримував від неї згоди на його
укладення відповідно до ч.2 ст.65
Сімейного кодексу України. Більш того,
вона вважає, що ОСОБА_5 взагалі не
отримував від своєї матері за цим
договором ніяких коштів.

06.02.2014 року вона звернулася до суду із
заявою про забезпечення доказів шляхом
витребування від ОСОБА_5 договору
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1. Після того, як
відповідачам стало відомо про її намір
розділити придбане під час шлюбу майно,
15.02.2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу
за договором позики.

28.02.2014 року вона подала позов до ОСОБА_5
про поділ вищевказаної квартири. Таким
чином, вважає, що розписка від 15.08.2011
року була складена відповідачами після
12.02.2014 року з метою перешкоджання їй у
реалізації її майнових прав і без
наміру сторін, що вказані у договорі
позики, створити правові наслідки, що
обумовлені в договорі. Вважаючи даний
договір позики недійсним, позивач
просила суд визнати його таким та
стягнути з відповідачів понесені нею
судові витрати зі сплати судового
збору та витрат на правову допомогу у
розмірі 1 500 грн.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3
про визнання правомірним договору
позики, в обґрунтування якого вказала,
що у липні 2011 року до неї звернувся її
син ОСОБА_5 з проханням зайняти йому
грошову суму у розмірі 100 000 грн. на
покупку квартири, у зв'язку з чим вона
15.08.2011 року зайняла відповідачу вказану
суму. У підтвердження цього займу
ОСОБА_5 написав їй розписку, у якій він
зобов'язався повернути їй борг у
розмірі 100 000 грн. до 15.08.2013 року. Під час
надання грошей були присутні ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 Про цю угоду знала і
ОСОБА_4, бо вона була присутня в місці
складання розписки і передачі грошей,
разом з сином просила зайняти ці гроші
і пропонувала поставити свій підпис на
розписці. Але, коли була написана
розписка, її син сказав, що вони, як
чоловік та жінка, довіряють один
одному. Тому ОСОБА_4 не стала ставити
свій підпис на розписці. Під час
розгляду справи ОСОБА_5 став віддавати
їй зайняті гроші, повернувши 14.05.2014 року
5 000 грн. Гроші, які були взяті ОСОБА_5 в
присутності ОСОБА_4 були використані
для купівлі квартири, тобто для
інтересів подружжя, тому цей договір є
в інтересах сім,ї. Статтями 203, 215
Цивільного кодексу України визначено
вичерпний перелік підстав для визнання
договору недійсним і ні одна із них не
дає можливості визнати вказаний
договір недійсним. Відповідно до ст.1046
ЦК України до договору позики
застосовується проста письмова форма,
тому нотаріальної чи іншої згоди від
ОСОБА_4 не потрібно. Недодержання
сторонами письмової форми правочину не
має наслідками його недійсності. Тобто,
якщо і припустити, що ОСОБА_4 не знала,
що її чоловік бере у неї гроші, то це не
означає, що він їх не брав і не укладав з
нею договір. Тому ОСОБА_3 просить суд
визнати правомірним договір позики від
15.08.2011 року, укладений між нею та ОСОБА_5
на суму 100 000 грн., та віднести судові
витрати на відповідачів.

Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 04 липня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на суму
100 000 грн. на підставі розписки від 15.08.2011
року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 121, 8 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 121, 8 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити, в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає,що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 з
25.10.2008 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який за
рішенням Димитровського міського суду
Донецької області зід 05.12.2013 року було
розірвано (а.с.9, 17).

Відповідно до ухвали Димитровського
міського суду Донецької області від
09.04.2014 року позивач ОСОБА_4 притягнута у
якості третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
боці відповідача, у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про стягнення
боргу за договором позики від 15.08.2014
року, оскільки ОСОБА_10 позичались кошти
під час шлюбу з ОСОБА_4 на придбання
квартири (а.с.12-13, 16).

Згідно розписки від 15 серпня 2011 року
ОСОБА_9, зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2, та мешкаючий за адресою:
АДРЕСА_3, отримав у борг на придбання
квартири від своеї матері ОСОБА_3,
зареєстрованої та мешкаючої за
адресою: АДРЕСА_2, 100000 (сто тисяч) грн.,
зобов'язуючись повернути дану суму 15
серпня 2013 року а.с.11.

Згідно за ч.2 ст.65 СК України
при укладанні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового

Відповідно до абз.2 п.1 ч. І ст.31 ЦК
України правочин вважається дрібним
побутовим, якщо він задовольняє
побутові потреби особи, відповідає її
фізичному, духовному чи соціальному
розвитку та стосується предмету, який
має невисоку вартість.

Суд першої інстанції обґрунтовано
визначився що вказаний договір
виходить за межі дрібного побутового,
оскільки сума договору більш ніж у 100
разів перевищує мінімальну заробітну
плату (960 грн.), встановлену на час
укладання угоди, а тому позивач має
право на звернення до суду про визнання
вказаного договору недійсним.

За змістом ч. З ст.65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально посвідчена.

Районний суд вірно дійшов висновку , що
договір позики від 15.08.2011 року на суму
100000 грн. є договором стосовно цінного
майна, а тому на нього розповсюджується
ч. З ст.65 СК України і укладення спірної
угоди відбулося у порушення вимог ч. З
ст.65 СК України, оскільки це було
зроблено без письмової згоди іншого
подружжя, тобто позивача.

Згідно за ч.І ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ч. І ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Судом обґрунтовано , як неналежні не
прийняти до уваги покази свідків у
правовідносинах за договором позики.

Окрім цього матеріалами справи не
доведено, що отримання грошей за
договором мало місце в інтересах сім"ї
,тому що в розписці не зазначено на
придбання якої квартири передавалися
гроші.

На підставі
вищенаведеного,судова колегія
вважає,що доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права,які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307,308,317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Димитровського міського
суду Донецької області від 04 липня 2014
року по цій справі - залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України
протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: