22-ц/773/1689/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 31 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представників позивача
Турчинської О.А., Сергіюк Ю.П.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Комунального
підприємства "Луцьке електротехнічне
підприємство-Луцьксвітло" до ОСОБА_5,
Товариства з додатковою
відповідальністю (далі - ТДВ) "Страхова
компанія "Провіта" про відшкодування
матеріальної шкоди за апеляційною
скаргою ТДВ "Страхова компанія
"Провіта" на рішення Луцького
міськрайонного суду від 01 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

Комунальне підприємство "Луцьке
електротехнічне підприємство -
Луцьксвітло" звернулось в суд з позовом
до ОСОБА_5, Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" про відшкодування майнової
шкоди.

Покликалося на те, що 30.06.2012 року
відповідач ОСОБА_5, керуючи автомобілем
марки "Мерседес" д.н.з. НОМЕР_1 по вул.
Шопена в м. Луцьку, виїхав за межі
проїзджої частини, скоїв наїзд на
турнікетне огородження та металеву
опору зовнішнього освітлення, яке
знаходиться на балансі Комунального
підприємства "Луцьксвітло".

Постановою Луцького міськрайонного
суду від 10.08.2012 року ОСОБА_5 було визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбачених ст.ст.124,
139 ч. 1 КУпАП та накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 425 грн.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_5, згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності № АВ/7670927 власників
наземних транспортних засобів,
застрахована у Товаристві з додатковою
відповідальністю "Провіта".

Позивач неодноразово звертався до
Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" з заявами щодо виплати
страхового відшкодування, проте,
остання відмовила у виплаті.

Після ДТП пошкоджена опора була
демонтована та передана на зберігання
підприємству-балансоутримувачу - КП
"Луцьксвітло".

Згідно акту від 04.07.2012 року балансова
вартість пошкодженої опори становить
6300,00 грн., вартість відновлення
освітлення згідно кошторису становить
18500,00 грн.

Просило суд стягнути з відповідачів
суму в розмірі 18500,00 грн. за завдану
матеріальну шкоду та понесені судові
витрати по справі, зокрема судовий збір
та 1568,00 грн. витрат на проведення
будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 01.08.2014 року позов задоволено
частково.

Постановлено стягнути з Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Провіта" на користь
Комунального підприємства "Луцьке
електротехнічне підприємство -
Луцьксвітло" - 16569 грн. на
відшкодування майнової шкоди, 1568 грн.
витрат за проведення експертизи, 229 грн.
40 коп. витрат, пов'язаних зі сплатою
судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції відповідач ТДВ "СК "Провіта"
подало апеляційну скаргу, в якій,
покликаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги
та стягуючи з ТДВ "СК "Провіта" в користь
позивача майнову шкоду в розмірі,
визначеному експертом при проведенні
судової будівельно-технічної
експертизи суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст.
988 ЦК України, ч. 2 ст. 8 Закону України
"Про страхування" обов'язок
відшкодувати майнову шкоду в повному
обсязі лежить на страховій компанії.

Однак, таких висновків суд дійшов без
повного з'ясування усіх обставин
справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
30.06.2012 року відповідач ОСОБА_5, керуючи
автомобілем марки "Мерседес" д.н.з.
НОМЕР_1 по вул. Шопена в м. Луцьку, не
вибрав безпечної швидкості для руху,
виїхав за межі проїзджої частини,
скоїв наїзд на турнікетне огородження
та металевий стовп - опору зовнішнього
освітлення.

Постановою Луцького міськрайонного
суду від 10.08.2012 року ОСОБА_5 було визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбачених ст.ст 124,
139 ч. 1 КУпАП та накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 425 грн. (а. с. 12).

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_5, згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності № АВ/7670927 власників
наземних транспортних засобів,
застрахована у Товаристві з додатковою
відповідальністю "СК"Провіта"(а.с.17).

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземного транспорту" (далі-
Закону) страховим випадком є
дорожньо-транспортна пригода, що
сталася за участю забезпеченого
транспортного засобу, внаслідок якої
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована, за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або
майну потерпілого.

Отже, 30.06.2012 року сталася
дорожньо-траспортна пригода з вини
ОСОБА_5, що в розумінні ст. 6 Закону є
страховим випадком.

За змістом п. 22.1.Закону, у разі
настання страхового випадку страховик
у межах страхових сум, зазначених у
страховому полісі, відшкодовує у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Тому обов'язок відшкодувати шкоду,
заподіяну КП "Луцьке електротехнічне
підприємство "Луцьксвітло" лежить на
відповідачеві - ТДВ "СК "Провіта".

Рішенням Луцької міської ради від
28.02.2007 № 11/16 та актом приймання-передачі
основних засобів від 20.03.2007 року (а. с. 25,
76) стверджується, що металева опора
зовнішнього освітлення перебуває на
балансі позивача Комунального
підприємства "Луцьксвітло", що надає
цьому підприємству права вимагати
відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 22, ч. 1 ст.
1192 ЦК України з урахуванням обставин
справи суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди
майну, відшкодувати її в натурі
(передати річ того ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ тощо)
або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі.

Тобто, право вибору способу
відшкодування належить позивачеві.

Зі змісту позовної заяви та складеного
позивачем кошторису вбачається, що
заподіяна КП "Луцьксвітло" шкода
полягає у пошкодженні металевої опори
і зовнішнього освітлення частини
вулиці Шопена в м. Луцьку та у витратах,
які необхідно понести підприємству
для відновлення освітлення на цій
ділянці, а саме у витратах на демонтаж
опори, її ремонт та відновлення
зовнішнього освітлення.

Для визначення розміру відшкодування
на підприємстві була утворена комісія
та складено кошторис, згідно з яким
розмір заподіяної шкоди становить 18500
грн.

Проте, під час розгляду справи в суді
першої інстанції за клопотанням
позивача було призначено судову
будівельно-технічну експертизу для
визначення розміру витрат, які позивач
змушений понести для відновлення
свого порушеного права, а саме, для
визначення вартості відновлювальних
робіт.

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
18.06.2014 року № 7017-7018 стверджується, що
пошкоджена металева опора підлягає
відновленню і вартість усіх необхідних
відновлювальних робіт становить 12637
грн.

Відповідно до п. 9.2 ст. 9 Закону, Полісу,
розмір страхової суми за шкоду,
заподіяну майну потерпілих, становить
50 тисяч гривень на одного потерпілого.
Отже, розмір заподіяної позивачу
шкоди не перевищує розміру страхової
суми.

Однак, зі складеного експертом
кошторису вбачається, що при
визначенні вартості відновлення
освітлення експертом включено варість
світильника вуличного освітлення в
розмірі 618 грн. (а. с. 110).

При цьому, ні в матеріалах цивільної
справи, ні в справі про притягнення
ОСОБА_5 до адміністративної
відповідальності відсутні будь-які
докази про пошкодження внаслідок ДТП
світильника. Також і сам позивач,
складаючи кошторис, не включав до нього
витрат на придбання світильника (а. с.
13).

Тому, від визначеної експертом суми
витрат слід відняти вартість
світильника 12637 грн. - 618 грн. = 12019 грн.

Статтею 12 Закону встановлено, що
страхове відшкодування завжди
зменшується на суму франшизи.

При постановленні рішення судом першої
інстанції вказана норма не врахована.

Згідно з п. 5 Полісу, франшиза становить
510 грн. (а. с. 17).

Тому 12019 грн. - 510 грн. = 11509 грн.- розмір
відшкодування, який підлягає стягненню
з страхової компанії.

Виходячи з положень ст. 1194 ЦК України,
стягнення вартості відновлювального
ремонту з страхової компанії не
виключає обов'язку винної особи
відшкодувати завдану ним шкоду в
повному обсязі. Тому з ОСОБА_5 підлягає
стягненню в користь КП "Луцьксвітло" 510
грн. частини заподіяної шкоди, що
дорівнює розміру франшизи.

В апеляційній скарзі страхова компанія
покликається на порушення судом вимог
ст. 31 Закону, яким визначено поняття
шкоди, пов'язаної з пошкодженням дороги
чи дорожніх споруд. Однак такі доводи є
безпідставним з огляду на таке.

Поняття збитків складається із двох
груп витрат:

Перша група - це витрати, які особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі. В даному випадку
мова йдеться про ті фактичні витрати,
які вже зроблені особою. Це може бути
вартість знищеної речі, інші реальні
втрати, які зазнала особа у зв'язку із
знищенням речі.

Друга група - це витрати, які особа
зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права.
Тут береться до уваги перш за все
вартість ремонту речі, причому як
такого, який особа вже зробила та може
підтвердити проведені витрати
відповідними документами, так і такого,
який особа ще має зробити.

Як вказано вище, позивач при зверненні
до суду обрав спосіб відшкодування
шкоди шляхом стягнення витрат, які він
змушений буде понести і які
складаються з вартості робіт і
матеріалів, необхідних для відновлення
зовнішнього освітлення на ушкодженій
ділянці дороги внаслідок ДТП.
Зокрема,такий спосіб захисту права
пов'язаний із специфікою пошкодженого
об'єкта - металевого стовпа-опори
зовнішнього освітлення вулиці, його
функціонального призначення. Юридично
правова сутність позову полягає не у
стягненні вартості майна, а у стягненні
коштів для відновлення
функціонального призначення металевої
опори.

Так як позивач не вимагає
відшкодування вартості пошкодженого
майна, то положення ст. 31 Закону в
даному випадку до застосування не
підлягають.

Покликаючись на відсутність акта
введення в експлуатацію металевої
опори та документа про право власності,
апелянт не врахував тієї обставини, що
металева опора є однією із об'єктів, які
в своїй сукупності становлять мережу
зовнішнього освітлення, тому в
експлуатацію приймалась не металева
опора, а мережа в цілому.

Та обставина, що позивачу належить
право вимоги в даному спорі
стверджується Статутом підприємства,
рішенням Луцької міської ради від
28.02.2007 № 11/16 та актом приймання-передачі
основних засобів від 20.03.2007 року (а. с. 25,
28-30, 76) з яких вбачається, що КП
"Луцьксвітло" є комунальним
підприємством, функціонує в інтересах
територіальної громади м. Луцька, все
наявне в нього майно належить до
комунальної власності, в тому числі і
передані на його баланс відповідно до
рішення Луцької міської ради мережі
зовнішнього освітлення, частиною яких
є пошкоджена металева опора.

Щодо документів про вартість
аналогічної нової опори - то позивачем
надано локальний кошторис (а. с. 13), в
якому зазначені такі відомості.
Всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України відповідач не подав належних і
допустимих доказів на спростування
цієї обставини та не довів, що ціна
аналогічної нової металевої опори є
іншою.

Виходячи із предмету заявленого
позову, експертом вірно обрано метод
проведення дослідження з врахуванням
вимог Національного стандарту ДСТУБ
Д.1.1-1:2013 Правила визначення вартості
будівництва, обгрунтування чого
містяться в досліджувальній частині
висновку.

Оскільки згідно з положеннями ч. 2 ст.
1192 ЦК України, розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню
визначається виходячи з реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі, то покликання
апелянта на необхідність застосування
Правил, що діяли на час заподіяння
шкоди не ґрунтуються на законі.

Страхова компанія безпідставно
стверджує, що для визначення розміру
заподіяної шкоди необхідно
застосовувати Методику оцінки майна,
затверджену Постановою Кабінету
Міністрів України від 10.12.2003 року № 1891,
оскільки згідно з п. 1 ,8 цієї Методики,
вона застосовується виключно для
проведення оцінки майна, у разі
необхідності обґрунтування наявності
або установлення фактів розкрадання,
нестачі чи знищення майна
територіальної громади. В даній справі,
виходячи з предмету і підстав позову,
встановленню і доведенню підлягав
розмір заподіяної шкоди, яка полягає у
витратах, необхідних для відновлення
пошкодженого майната його
функціонального призначення.

ТДВ "СК "Провіта" помилково вважає про
необхідність врахування коефіцієнта
зносу пошкодженого майна, оскільки
зношеність пошкодженого майна
враховується у випадках стягнення на
користь потерпілого його вартості. Про
наведене роз'яснено в Постанові
Пленуму Верховного Суду України від
27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди", в Постанові
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки».

Подаючи апеляційну скаргу, Страхова
компанія обмежилася лише своїми
суб'єктивними доводами, які всупереч
принципам диспозитивності і
змагальності, закріпленим
Цивільно-процесуальним Кодексом
України, не підтверджені жодними
належними і допустими доказами.

Незважаючи на роз'яснення судом
апеляційної інстанції обов'язку
довести обставини , на які посилається
апелянт, належними доказами,
роз'яснення права заявити клопотання
про призначення експертизи, подати
свій розрахунок шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, відповідач вважав, що
такої необхідності не має, будь-яких
клопотань про долучення доказів або ж
про їх витребування в суді не заявляв.

Судові витрати, які складаються з
витрат на проведення експертизи в
розмірі 1568 грн.(а.с.148), судового збору в
сумі 229.40 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК
України, пропорційно до задоволених
позовних вимог підлягають стягненню з
Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" в сумі 1717 (одна тисяча сімсот
сімнадцять) грн. 78 коп. та з ОСОБА_5 на
користь Комунального підприємства
"Луцьке електротехнічне
підприємство-Луцьксвітло" 79 (сімдесят
дев'ять) грн. 62 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ТДВ
"Страхова компанія "Провіта"
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 01 серпня 2014 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" на користь Комунального
підприємства "Луцьке електротехнічне
підприємство-Луцьксвітло" 11509
(одинадцять тисяч п'ятсот дев'ять) грн.
на відшкодування шкоди та 1717 (одна
тисяча сімсот сімнадцять) грн. 78 коп.
судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
Комунального підприємства "Луцьке
електротехнічне
підприємство-Луцьксвітло" 510 (п'ятсот
десять) грн. на відшкодування шкоди та 79
(сімдесят дев'ять) грн. 62 коп. судових
витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: