АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6668/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 426/448/14-ц
Категорія - розірвання шлюбу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії -
Бровченка І.О., Піддубного Р.М.

при секретарі -
Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Сватівського районного суду
Луганської області від 09 липня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та
визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з дійсним позовом, у якому просила
розірвати шлюб між нею та відповідачем,
а також визначити місце проживання їх
малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з нею.

В обґрунтування посилалась на те, що з 05
вересня 2008 року вона з ОСОБА_3
зареєструвала шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2
народився їх спільний син, ОСОБА_6.

Оскільки подружні стосунки між
сторонами у справі не склались, з 28
лютого 2014 року ОСОБА_4 разом зі своїм
сином від першого шлюбу ОСОБА_7 почала
проживати окремо від відповідача, при
цьому син ОСОБА_5 залишився із батьком
виключно з причин перебування у
дитячому садочку та небажання матері
травмувати його психіку. Ввечері того ж
дня вона дізналась, що ОСОБА_3 відвіз
ОСОБА_6 до місця проживання своїх
батьків і згодом він не віддав ні сина,
ні його речі.

У зв'язку із цим, просила розрвати шлюб
між сторонами та визначити місце
проживання сина з нею.

Відповідач проти задоволення позову в
частині визначення місця проживання
дитини з позивачкою заперечував.
Посилався на те, що після припинення
шлюбних відносин позивач сама залишила
сина проживати з ним, життям його до
подачі позову не цікавилась,
травмувала дитину своїми невиконаними
обіцянками та недбайливим до нього
ставленням. Він має тісний
психологічний та духовний зв'язок з
дитиною. Може забезпечити сина всім
необхідним для фізичного та
інтелектуального розвитку. Відповідач
має належні умови проживання,
стабільний дохід та необхідні навички
для виховання дитини, тому просив
визначити місце проживання дитини
разом з ним.

Згідно висновку служби у справах дітей
Сватівської районної державної
адміністрації Луганської області про
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_5 від 22.04.2014 року,
житлово - побутові умови,
характеристика кожного з батьків
малолітнього та їх відношення до
дитини свідчать про можливість
визначення місця проживання дитини як
з бітьком так із матір'ю, тому служба у
справах дітей залишила вирішення
спірного питання на розсуд суду.

Рішенням Сватівського районного суду
Луганської області від 09 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено.
Розірвано зареєстрований між
сторонами у справі шлюб, визначено
місце проживання ОСОБА_5 разом з матір'ю
та стягнуто з відповідача судовий збір.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій
він просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову. В обгрунтування
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді та пояснення сторін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши
наведені в скарзі доводи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами
справи, сторони у справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2008
року (а.с. 4) , від шлюбу мають
малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с .5).

Задовольняючи позов про розірвання
шлюбу та визначення місця проживання
дитини з матір'ю, суд першої інстанції
керувався ст.ст. 112, 160, 161 СК України,
принципом 6 Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року та виходив з того ,
що шлюбні відносини між сторонами у
справі припинилися з 28 лютого 2014 року,
спільного побуту вони не ведуть,
примирення між ними не можливо. Обидва
з батьків позитивно характеризуються,
працевлаштовані, мають стабільний
заробіток, умови для проживання, дитина
виявляє особисту прихильність до обох
із батьків та до брата ОСОБА_7 (дитини
ОСОБА_4 від попереднього шлюбу), тому
дитина повинна проживати з матір'ю.

ОСОБА_3 позовні вимоги про розірвання
шлюбу у суді першої інстанції визнав
(а.с. 93-95). В апеляційній скарзі просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, проте
фактично просив переглянути його лише
в частині задоволення позову про місце
проживання дитини.

Колегія суддів вважає не
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги щодо невідповідності вимогам
закону рішення суду в частині
визначення місця проживання дитини з
матір'ю з наступних підстав.

Відповідно до ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Згідно з ст. 141 СК України мати і батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Згідно зі ч. 1 ст. 160, ст. 161 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (в тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд, виходячи з
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
ураховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій та не
заперечується сторонами у справі, їх
спільна дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
після фактичного припинення шлюбних
відносин, з 28 лютого 2014 року залишився
проживати з батьком за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідач у справі має
тісний психологічний зв'язок з дитиною
та забезпечив сину належні умови
проживання, харчування та розвитку (а.с.
207-208). Хлопчик відвідував дитячий садок
і отримав базовий рівень дошкільної
освіти ( а.с. 209), фактично догляд за ним у
час знаходження батька на роботі
здійснює бабуся по батьківській лінії
споріднення, яка має педагогічну
освіту. Відповідач у справі має
постійну роботу, стабільний дохід та
позитивну характеристуку з боку
керівництва ( а.с.45,46,125). Своє прохання
визначити місце проживання дитини з
собою мотивує відсутністю у позивачки
належних умов проживання, її поганим
ставленням до сина та небажанням
останнього проживати разом з матір'ю.

Відповідно до висновку Сватівської
районної державної адміністрації
Луганської області № 22/28-2153 від 06
листопада 2014 року доцільно визначити
місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з батьком, ОСОБА_3 ( а.с. 195).

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
також має постійне місце роботи, працює
медичною сестрою поліклінічного
відділення КУ «Сватівська ЦРЛ», за
місцем роботи та проживання
характеризується позитивно, є люблячою
матір'ю, на обліку у лікря-нарколога та
лікаря-психіатра не перебуває ( а.с.
71,72,77,79)

При цьому ОСОБА_4 пояснила суду, що не
могла забрати дитину до вирішення
спору судом тому, що вона цивілізована
людина і хотіла уникнути скандалів і
сварок, що могли у зв'язку з цим
виникнути. В матеріалах спрви
містяться докази застосування
насильства до неї з боку ОСОБА_3 ( а.с.
48,49,54). ОСОБА_4 також вважала, що
відповідач категорично не бажає, щоб
дитина проживала з нею, у зв'язку з чим
налаштовує дитину проти матері.
Останній раз вона бачила сина на його
день народження 24 жовтня 2014 року у
присутності батька. Хлопчик
спілкуючись з мамою озирався на тата та
був напружений. Відповідач дозволив їм
поспілкуватися лише десять хвилин.

Згідно характеристики ОСОБА_5, наданої
Комунальним дошкільним навчальним
закладом (ясла-садок) № 2 «Веселка»
Сватівської міської ради, від 18 квітня
2014 року (а.с. 55) хлопчик однаково
захоплюється і матір'ю, і батьком, однак
останнім часом став хвилюватися та
більше заїкатися.

Прихильне ставлення дитини до ОСОБА_4
також підтверджується поясненнями
бабусі, ОСОБА_10, відповідно до яких
ОСОБА_5 дуже чекає на прихід матері (а.с.
34-41).

Судова колегія суду апеляційної
інстанції враховує висновок органу
опіки та піклування щодо доцільності
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_5 разом із батьком,
але вважає, що відповідачем не
доведено існування виняткових
обставин, які б свідчили про
можливість розлучення дитини з матір'ю.

При складанні вказаного висновку думка
дитини щодо бажання проживати разом з
матір'ю або разом з батьком не
викладена. Хлопчик лише зауважив на те,
що не сумує за мамою та братом, що не
свідчить про його небажання жити разом
з ними. Вислухати дитину у залі суду
апеляційної інстанції не виявилося
можливим, оскільки орган опіки і
піклування, посилаючись на
відділеність апеляційного суду
Харківської області та відсутність
коштів на відрядження, у судове
засідання не прибув (а.с. 205). А допит
малолітнього у присутності батьків без
участі органу опіки та піклування
відповідно до ст. 182 ЦПК України був
неможливим, оскільки батьки
зацікавлені у результаті розгляду
справи.

Не можуть також бути враховані доводи
апеляційної скарги щодо неможливості
застосування Декларації прав дитини
від 20 листопада 1959 року, оскільки
Українська РСР, правонаступницею
міжнародних зобов'язань якої є Україна
(статті 6, 7 Закону України № 1543-XII від 12
вересня 1991 року «Про правонаступництво
України»), була країною-учасницею
Організції Об'єднаних Націй з 24 жовтня
1945 року. Вказана декларація була
проголошена у 1959 році, застосовувалась
в Українській РСР та не потребує
ратифікації в Україні.

Таким чином, судова колегія не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги, оскільки судом першої
інстанції було прийнято законне та
обґрунтоване рішення і апеляційна
скарга висновків суду не спростовує.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.4 ч.1 ст. 314,
ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сватівського районного суду
Луганської області від 09 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді-