Справа № 466/7653/13
Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/5236/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса
В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика
Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, представника
відповідача - Першого українського
театру для дітей та юнацтва та третьої
особи - ОСОБА_4 - ОСОБА_5, третьої особи -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Першого українського театру для дітей
та юнацтва на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 12 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Першого українського театру для дітей
та юнацтва, третя особа - ОСОБА_4, про
поновлення на роботі та стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

встановила:

рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 червня 2014 року
вищевказаний позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді
слюсаря-сантехніка 6-го розряду Першого
українського театру для дітей та
юнацтва. Стягнуто з Першого
українського театру для дітей та
юнацтва на користь ОСОБА_2 12 581 грн. 81
коп. середньомісячної заробітної плати
за час вимушеного прогулу з 06 вересня
2013 року по 12 червня 2014 року та 114 грн. 80
коп. судового збору в доход держави.

Рішення суду оскаржив відповідач,
просить його скасувати й ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволені
вимог позивачу, посилаючись на те, що
рішення районного суду винесене
внаслідок порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. Так, зокрема,
апелянт зазначає, що суд виходив з того,
що суду не надано доказів, з яких саме
обставин виходили завідувач
господарської частини та в.о.
художнього керівника театру,
визначаючи завантаженість ОСОБА_2 в 10%,
хоча це суперечить встановленим
адміністрацією обставинам; судом не
враховано, що скорочення чисельності
штату проведено з метою економії
коштів та посада позивача була єдиною,
а відтак переважне право на залишенні
на роботі при скороченні не могло
застосовуватись; відмова профспілки у
дачі згоди на звільнення позивача була
визнана адміністрацією не
вмотивованою. Крім того, апелянт
посилається на те, що при визначені
розміру середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, який підлягає
стягненню з відповідача, судом не
враховано отриману позивачем допомогу
по безробіттю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника відповідача -
Першого українського театру для дітей
та юнацтва та третьої особи - ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, третю особу - ОСОБА_4 на
підтримання апеляційної скарги,
позивача ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3 на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши обставини та
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Частина 6 ст. 43 Конституції України
гарантує громадянам захист від
незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового
договору з ініціативи власника
передбачені у статтях 40, 41 КЗпП.

Встановлено, що 22 вересня 2006 року
позивача ОСОБА_2 прийнято на роботу на
посаду художника по світлу Першого
українського театру для дітей та
юнацтва, наказ № 195-к від 22 вересня 2006
року (а.с.20 т.1).

Наказом № 195-к від 01 грудня 2006 року
ОСОБА_2 переведено на посаду
слюсаря-сантехніка 6-го розряду (а.с.21
т.1).

Наказом № 153-к від 05 вересня 2013 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку зі
скороченням чисельності штату
працівників (п.1 ст.40 КЗпП) (а.с.4 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що
не заперечувалось сторонами, позивач
був єдиним слюсарем-сантехніком у
театрі, тобто єдиним робітником, що
обслуговував громадську будівлю, де
загальна довжина труб холодного,
гарячого водопостачання, опалення,
каналізації становить понад сім тисяч
метрів.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовій договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва праці, у тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 19 постанови від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідно до наказу № 100-к від 05 червня
2013 року «Про попередження про
звільнення та скорочення чисельності
штату працівників» Першого
українського театру для дітей та
юнацтва було прийнято рішення про
внесення змін в штатний розпис театру
та виведення з нього посад
директора-розпорядника та посади
слюсаря-сантехніка 6-го розряду (а.с.28
т.1).

Розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 1 ч. 1 статті 40
КЗпП, може бути здійснено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник, відповідно до
ч. 1 статті 43 КЗпП.

Згідно із ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч.6 ст.
39 Закону України «Про професійні
спілки, їх права та гарантії
діяльності» рішення виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема протоколу № 3 засідання
профспілкового комітету працівників
культури Першого українського театру
для дітей та юнацтва від 23.08.2013 р.,
профспілковий орган розглянув подання
керівника театру про надання згоди на
звільнення позивача і прийняв рішення
про відмову у наданні такої згоди.

Як вбачається зі змісту вказаного
протоколу рішення профспілкового
органу про відмову в наданні згоди на
розірвання трудового договору містить
правове обґрунтування такої відмови.

Відповідно до зазначених вище норм та
вказаного роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України суд не має
права давати оцінку обґрунтованості
самого рішення профкому та
обговорювати правомірність такого
обґрунтування, оскільки це лежить поза
межами компетенції суду.

За таких обставин, звільнення
роботодавцем позивача є неправомірним,
оскільки лише у разі відсутності в
рішенні обґрунтування відмови в
наданні згоди на розірвання трудового
договору власник або повноважений ним
орган має право звільнити працівника
без згоди виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника).

Із роз'яснень, викладених у п.15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» вбачається, що розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
допускається лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених статтями 43 і 43-1
КЗпП. Звільнення погоджується з
органом профспілки, яка утворена і діє
на підприємстві, і членом якої є
працівник. Відмова профспілкового
органу в згоді на звільнення є
підставою для поновлення працівника на
роботі.

А відтак, твердження апелянта на те, що
вище наведеною нормою закону
передбачено, що власник або
уповноважений ним орган має право
звільнити працівника без згоди
профспілкового комітету у разі
неправильного обґрунтування відмови
не ґрунтується на чинному
законодавстві, оскільки без згоди
можна звільнити лише у разі, якщо в
рішенні цього виборного органу взагалі
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, а не за неправильного її
обґрунтування.

В той же час посилання апелянта на те,
що судом неправильно застосовано до
спірних правовідносин сторін
положення ч.2 ст.235 КЗпП України та
безпідставно стягнуто з відповідача в
користь позивача втрачений заробіток
за час вимушеного прогулу без
вирахування отриманої позивачем
допомоги по безробіттю, є
обґрунтованим.

Так, ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачає,
що при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» повернення виплачених
безробітному коштів здійснюється
роботодавцем, з якого утримується сума
виплаченого забезпечення та вартість
наданих соціальних послуг
безробітному у разі поновлення його на
роботі за рішенням суду.

В п. 32 своєї постанови від 06.11.1992 р. № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що при присудженні оплати за
час вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи
(одержана допомога за тимчасовою
непрацездатністю, вихідна допомога,
середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав у цей
час.

Таким чином, стягуючи на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням, суд повинен
був не тільки визначати його за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, але врахувати
одержану ним допомогу по безробіттю,
який працівник мав у цей час.

Відповідно до повідомлення
Львівського міського центру
зайнятості від 29.10.2014 р. № 13/6601 позивач
набув статусу безробітного 30.09.2013 року
та рішенням центру зайнятості від
18.06.2014 року був знятий з обліку у зв'язку
із поновленням на роботі за рішенням
суду і за період з 07.10.2013 р. по 05.06.2014 р.
йому було нараховане матеріальне
забезпечення на випадок безробіття в
сумі 7 791 грн. 59 коп.

Відтак, на зазначену суму слід зменшити
розмір середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, який підлягає
стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.1, 4 ст.309,
ч.2 ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Першого
українського театру для дітей та
юнацтва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 червня 2014 року
змінити.

Зменшити суму середньомісячної
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, яка підлягає стягненню з
Першого українського театру для дітей
та юнацтва на користь ОСОБА_2 з 12 581 грн.
81 коп. до 4 790 грн. 22 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий :
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.