Справа №592/5197/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Фоменко І. М.Номер
провадження 22-ц/788/1879/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 5
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Шевченка В. А. , Семеній Л.
І.

за участю секретаря судового засідання
-

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 25 вересня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Реєстраційної служби Сумського
міського управління юстиції, третя
особа: садівниче товариство «
Будівельник » про визнання свідоцтва
про право власності частково недійним,
визнання права власності на ? частину
майна,

В С Т А Н О
В И Л А :

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з даним позовом, свої уточнені
вимоги мотивувала тим, що з липня 1978 по
грудень 2007 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який
було розірвано в судовому порядку. За
час шлюбу відповідачу в садівничому
товаристві « Будівельник »,
розташованому на території Піщанської
сільської ради, надано земельну
ділянку НОМЕР_1, площею 0,1088 га. на якій
сторонами побудовано садовий будинок,
загальною площею 49,1 кв.м, житловою
площею 37,8 кв.м. з господарськими
спорудами. ОСОБА_5 в 2000 році, на підставі
рішення ІV сесії ХХ11 скликання
Піщанської сільської ради від 14 квітня
1999 року, приватизована вказана
земельна ділянка. Між тим, 11 червня 2014
року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про
право власності на вказаний будинок на
своє ім'я.

Оскільки відповідач створює перешкоди
в користуванні земельною ділянкою та
садовим будинком, позивач просила
визнати частково недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 11 червня 2014 року та визнати за нею
право власності на ? частину вказаною
земельної ділянки, садового будинку та
господарських споруд.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 вересня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково, визнано частково недійсним
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 11 червня 2014 року.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на ?
частину садового будинку НОМЕР_1,
загальною площею 49,1 кв.м. житловою
площею 37,8 кв.м. та на ? частини
господарських споруд, які розташовані
в м. Суми « Будівельник » садівнице
товариство Сумської міської
громадської організації.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено в зв'язку з пропуском
позовної давності.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
порушення норм матеріального права,
просить рішення суду в частині відмови
в задоволенні позову скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що судом першої інстанції при
винесенні оскаржуваного рішення не
взято до уваги, що після розірвання
шлюбу і до травня 2014 року ОСОБА_4
постійно користувалась даною
земельною ділянкою. Зазначає, що
позовна давність має обчислюватись не
з моменту розірвання шлюбу, а з дня коли
особа дізналась про порушення свого
права. В даному випадку це буде травень
2014 року, коли відповідач почав
створювати їй перешкоди в користуванні
спірною земельною ділянкою.

ОСОБА_5 також було подано апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов
до помилкового висновку, що строк
позовної давності слід обчислювати з
моменту, коли ОСОБА_4 дізналась про
існування правовстановлюючого
документу на садовий будинок, оскільки
позивач про спірне майно знала ще на
час розірвання шлюбу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення апелянтів та їх
представників, які підтримали доводи
своїх апеляційних скарг та
заперечували проти задоволення скарг
іншої сторони, дослідивши
матеріали цивільної справи №592/10351/14-ц,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню, а в
задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5
належить відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого
суду відповідає не у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, що з
08 липня 1978 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
перебували у шлюбі ( а.с. 4 ).

Під час перебування в шлюбі,
відповідачу в садівничому товаристві
« Будівельник »,
розташованому на території Піщанської
сільської ради, надано земельну
ділянку НОМЕР_1, площею 0,1088 га. на якій в
1991 році сторонами побудовано садовий
будинок, загальною площею 49,1 кв.м,
житловою площею 37,8 кв.м. та
господарські споруди ( а.с. 28-31 ).

У 2000 році ОСОБА_5, на підставі рішення ІV
сесії ХХ11 скликання Піщанської
сільської ради від 14 квітня 1999 року,
приватизована вказана земельна
ділянка та 16 травня 2000 року видано
державний акт на право приватної
власності на землю І-СМ №005388 ( а.с. 11-12 ).

Окрім того, 24 березня 2010 року на спірну
земельну ділянку було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серія ЯИ №649730 нового
зразку, в якому зазначено її
кадастровий номер :01:012:0546 ( а.с. 36 ).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 27 листопада 2007 року, яке
набрало законної сили 10.12.2007 р., шлюб між
сторонами було розірвано.

Колегія суддів критично відноситься до
доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 з
огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 60 та ч. 1 ст. 61 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до положень ст.ст. 256-257
та 261 ч. 1 ЦК України, позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 72 СК України,
а також роз»яснень, які містяться у
п. 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року
« Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя », до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

У п. 19 зазначеної постанови роз»яснено
також, що саме по собі розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте на
час шлюбу. Проте, розпорядження таким
майном після розірвання шлюбу
здійснюється колишнім подружжям
виключно за їх взаємною згодою.

З вищенаведеного та з матеріалів
справи слідує, що спірний садовий
будинок є спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розірвання шлюбу не
тягне за собою припинення даного права,
строк позовної давності обчислюється
від дня коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатись про
порушення свого права.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується сторонами, що після
розірвання шлюбу, за домовленістю з
ОСОБА_5, спірною земельною ділянкою та
садовим будинком продовжувала
користуватися саме позивач. Однак, у
квітні 2014 року між сторонами виник спір
навколо користування спірним майном, а
відповідач почав чинити перешкоди
ОСОБА_4 в користуванні ним.

З цього приводу позивачка зверталася
до правоохоронних органів ( а.с. 13 ) та
такі обставини відповідачем не
заперечуються.

Окрім того, зі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 11
червня 2014 року ( а.с. 32-34 ) слідує, що
ОСОБА_5, оформивши на себе зазначений
правовстановлюючий документ, не визнає
право власності позивача на дане майно,
чим порушено права позивача, як
співвласника.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції в тій частині, що
строк позовної давності слід
обчислювати не з дати розірвання шлюбу,
а з моменту, коли між сторонами виник
спір, тобто з квітня 2014 року.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог в частині визнання
права власності на ? частині земельної
ділянки НОМЕР_1, площею 0,1088 га, яка
розташована на території Піщанської
сільської ради, суд першої інстанції
виходив з того, що на момент звернення
позивача з даним позовом сплив строк
позовної давності.

З таким висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитись з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною в спорі, є
підставою для відмови в позові.

Як роз'яснено у п. 11) постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 « Про судове рішення в
цивільній справі », встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі (
принцип диспозитивності цивільного
судочинства ).

Частинами 1 та 2 статті 119 ЦПК України
передбачено, що позовна заява
подається до суду в письмовій формі
та повинна обов»язково містити
складові частини позову : підставу
позову ( виклад юридичних фактів, тобто
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги ), а також предмет позову (
матеріально-правову вимогу позивача до
відповідача, тобто зміст позовних
вимог ).

Отже, суд повинен розглянути цивільну
справу відповідно до тих підстав
( обставин, якими
обґрунтовуються вимоги ), які були
зазначені позивач у позові. Змінювати
підстави позову без згоди позивача суд
на вправі.

Як вбачається з копії державного
акту про право приватної власності на
землю серія І-СМ №005388, виданого 16
травня 2000 року, ОСОБА_5 згідно рішення
Піщанської сільської ради від 14 квітня
1999 року одержав безоплатно у приватну
власність, шляхом приватизації,
земельну ділянку для садівництва,
площею 0,1088 га.

Зі змісту позовної заяви ( а.с. 2, 53
), апеляційної скарги ( а.с. 81 ), а також із
пояснень сторони позивача в суді
апеляційної інстанції вбачається, що
виникнення права спільної власності
сторін на спірну земельну ділянку,
позивачка пов»язує саме з подіями 2000
року, тобто з безоплатною передачею
земельної ділянки позивачу, а не з
іншими обставинами.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 та ст. 24
КпШС України, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Майно, яке належало кожному
з подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Зі змісту положень ст.ст. 6, 17 ЗК України
( 1991 р. ) слідує, що земельна ділянка
одержана громадянином в приватну
власності шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки така земельна ділянка не є
майном, набутим подружжям під час
шлюбу, а отримана громадянином у
власність шляхом здійснення свого
права на приватизацію.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним Судом України,
зокрема, у постанові від 15.02.2012 року у
справі №6-98цс11, яка є обов»язковою для
всіх судів України в силу ст. 360-7 ЦПК
України.

Таким чином, оскільки спірна земельна
ділянка отримана відповідачем
безоплатно у 2000 році шляхом
використання свого права на
приватизацію, тому земельна ділянка не
є майном, набутим подружжям за час
шлюбу, отже, в задоволенні позовних
вимог в частині визнання права
власності на ? частини вказаної
земельної ділянки, належить відмовити
за необґрунтованістю.

Також, у п. 18-2) постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року №7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» роз»яснено,
що відповідно до положень статей 81, 116
ЗК окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між
подружжям та виділу конкретної частини
будинку, будівлі, споруди до особи, яка
не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у
розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у
відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Проте питання поділу чи виділу частини
з нерухомого майна, що є спільною
власністю сторін, не є предметом
даного спору.

З урахуванням викладеного, у
відповідності до п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, колегія суддів дійшла до
висновку про необхідність зміни
рішення місцевого суду, шляхом
виключення мотивів про відмову від
позову за строками давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 25 вересня 2014 року в даній
справі змінити, виключивши з його
мотивувальної та резолютивної частини
вказівки суду щодо пропуску строку
позовної давності за позовом ОСОБА_4
про визнання права власності на 1/2
частину земельної ділянки.

В інших частинах рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 25 вересня 2014 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили з моменту його
проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з
дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -