22-ц/772/3357/2014Головуючий в суді першої
інстанції Вохмінова О. С.Категорія
28Доповідач Медяний В. М.
Апеляційного суду
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :
Головуючого: Медяного В.М.,
Суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,
при секретарі : Агеєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання договору підряду
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 жовтня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору підряду недійсним.

Посилається на те, що в 1993 році її
бабуся ОСОБА_5, яка була власником 1/4
частки будинковолодіння АДРЕСА_1, за
свої кошти побудувала будинок «Е» на
земельній ділянці за цією ж адресою.
Актом за №246 від 24.06.1999 року будинок
був прийнятий до експлуатації на ім`я
ОСОБА_5 Рішенням виконкому Вінницької
міської ради від 29.07.1999 року акт
прийомки до експлуатації затверджений
і зобов`язано управління
містобудування та архітектури видати
свідоцтво про право власності на
будівлю.

12.06.2002 року ОСОБА_5 розпорядилась своєю
власністю і подарувала своїй доньці -
ОСОБА_6 - 1/4 частку свого
будинковолодіння, проте 18.03.2003 року син
ОСОБА_5 - ОСОБА_7 з надуманих причин
подав позов до Ленінського райсуду м.
Вінниці і рішенням суду від 28.04.2005 року
визнано недійсним договір дарування
від 12.06.2002 року та визнано за ОСОБА_7
право власності на гараж та будинок
«Е», загальною площею 82,3кв.м., житловою -
64 кв.м. Таким чином, ОСОБА_6 - її мати -
була позбавлена права власності на
будинок, у зв'язку з чим були порушені ї
її права на житло. Рішення суду про
визнання права власності на будинок за
ОСОБА_7 ухвалене на підставі
незаконного договору підряду від 27.09.1993
року на будівництво цього будинку по
АДРЕСА_1. Замовником за цим договором
був ОСОБА_7, який не був ні користувачем
земельної ділянки, ні її власником, а
підрядником - ОСОБА_4 від ПМП «Ярина».
Тому вона вважає, що договір є
недійсним, оскільки укладений без
дозволу на будівництво користувачів
земельної ділянки та власників
будинковолодіння - ОСОБА_5, ОСОБА_8 та
укладений без дозволу на виконання
капітальних будівельних робіт у
господарській діяльності, оскільки у
ПМП «Ярина» відсутня відповідна
ліцензія на будівництво. Крім того, у
сторін договору підряду відсутні
підтверджуючі фінансові документи
щодо розрахунків по виконанню умов
договору (чеки, накладні, касові ордери,
кошториси на будівельні матеріли із
відображенням їх вартості,
товаротранспортні накладні на
придбання будівельних матеріалів,
розпорядження, накази, докази сплати
податків тощо). Також вважає, що сторони
не досягли згоди з усіх істотних умов
договору, в тому числі щодо ціни
договору, графіку виконання робіт тощо.
Зазначає, що про наявність такого
договору вона дізналась лише в березні
2014 року при ознайомленні з матеріалами
цивільної справи за позовом ОСОБА_7,
тому вважає, що строк позовної давності
вона не пропустила.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 жовтня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2
(а.с.145).

В апеляційній скарзі скаржник-позивач
у справі ОСОБА_2 просить рішення суду
першої інстанції від 24 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги.
Зазначає, що рішення суду є незаконним
і необґрунтованим через порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду щодо
обставин справи не відповідають
дійсності.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції скаржник
позивач у справі ОСОБА_2 звернулася до
суду із письмовою заявою про залишення
її позову без розгляду на підставі ст.
310 ЦПК України, та скасування у зв'язку з
цим рішення суду першої інстанції.
Посилається на те, що право на подання
такої заяви є її правом, передбаченим
нормами Закону.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
до суду апеляційної інстанції не
з'явився, хоча повідомлявся належним
чином про час і місце розгляду справи,
тому справа розглянута у його
відсутність, оскільки згідно ч. 2 ст. 305
ЦПК України його неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, заслухавши пояснення
позивача та її представника, що
з'явилися до суду, дослідивши матеріали
справи та заяву ОСОБА_2 про залишення її
позову без розгляду, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню із залишенням
позовної заяви без розгляду, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному
порядку, перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суду
першої інстанції.

Судом встановлено, що 27.09.1993 року ОСОБА_7
(замовник) та ОСОБА_4 (підрядник)
підписали договір, відповідно до якого
замовник передав підряднику суму в
еквіваленті 6000 доларам США, а підрядник
зобов'язався побудувати житловий
будинок по АДРЕСА_1 згідно наданого
плану. Крім того, сторони домовились
про ремонт врем»янки за цю ж суму,
перелік робіт визначених, договорі (а.с.
8).

В додаток до договору був письмово
складений перелік матеріалів,
необхідних для будівництва житлового
будинку і ремонту врем»янки по АДРЕСА_1
(а.с. 9).

Договір підряду був виконаний
сторонами, будинок збудований та
прийнятий в експлуатацію відповідно до
акту № 246 від 24.06.1999 року, затвердженого
рішенням виконкому Вінницької міської
ради № 911 від 29.07.1999 року. Дані обставини
визнали сторони договору підряду -
ОСОБА_7 (про що сам зазначив в позовній
заяві до Ленінського райсуду м. Вінниці
від 18.03.2003 року) та ОСОБА_4 в даному
судовому засіданні. Крім того, ці
обставини були встановлені рішенням
Ленінського райсуду м. Вінниці від
28.04.2005 року у справі про визнання права
власності на новостворене майно і
визнання недійсним договору дарування
(а.с. 37-39), яке набрало законної сили
29.05.2005року. ОСОБА_6, яка була притягнута
до участі в справі в якості
відповідача, в судовому засіданні
повідомила, що дійсно всіма питаннями
будівництва нового будинку та його
документальним оформленням займався
ОСОБА_7

Судом встановлено, що укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір відповідає
вимогам ст.ст. 153, 154 ЦК УРСР.

Враховуючи те, що дані обставини
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, вони не потребують доказуванню на
підставі ч. 3 ст. 61 ЩІК України.

Рішення суду не оскаржувалось
відповідачами - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що
підтверджується відміткою на копії
рішення із зазначенням, що воно набрало
законної сили 29.05.2005 року.

Таким чином, сама ОСОБА_6 (мати
позивачки) не вважала свої права
порушеними, погодилась із обставинами,
встановленими в судовому рішенні, дала
суду відповідні пояснення про те, що
будівництвом будинку займався ОСОБА_7,
тому у позивачки ОСОБА_2 немає підстав
стверджувати, що на момент укладення
договору підряду та на момент
ухвалення судом рішення були порушені
п права.

В судовому засіданні позивачкою не
було доведено, що укладеним договором
підряду порушені її права.

Суд дійшов висновку про те, що не є
підставою для визнання недійсним
договору підряду посилання
представника позивача на те, що він
фактично не був виконаний сторонами,
оскільки невиконання умов договору
може бути підставою для його
розірвання, а не визнання недійсним (п. 1
б Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28.04.1978 року «Про
практику в справах про визнання угод
недійсними»).

Протягом життя ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_4 не
пред'являли вимог щодо невиконання
умов договору, щодо порушення будь-яким
чином їх прав і обов'язків, а також прав
і обов'язків інших осіб, тому
твердження представника позивача про
те, що цим договором порушені житлові
права позивачки як малолітньої особи,
суд вважає є лише припущенням.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що до даних правовідносин не
можуть бути застосовані норми ст.ст. 353,
357 ЦК УРСР, Постанова Ради Міністрів
УРСР від 26.12.1986 року № 1550 «Про
затвердження Правил про договори
підряду на капітальне будівництво»,
оскільки між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не
виникали правовідносини щодо
капітального будівництва, а зміст
якого полягає в укладенні відповідного
договору між спеціальними суб'єктами -
двома організаціями.

Також суд вважав безпідставним
посилання представника при
обґрунтуванні позовних вимог на норми
ЦК України в редакції 2003 року, в тому
числі на норми щодо визнання угод
недійсними, оскільки відповідно до п. 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Оскільки Закон України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», на який
посилається представник позивача, був
прийнятий Верховною Радою України
01.06.2000 року, він також не підлягає
застосуванню до правовідносин, що
виникли в 1993 році

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
укладенням договору підряду від 27.09.1993
між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не були порушені
права, свободи чи інтереси позивачки
ОСОБА_2, а тому даний позов задоволенню
не підлягає.

Колегія суддів погоджується в цій
частині з такими висновками суду
першої інстанції, однак разом з тим
вважає їх передчасними.

Так зокрема, відповідно до ч.ч.3 і 4 ст.10
ЦПК України на сторони покладається
обов'язок доведення обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте, суд першої інстанції при
розгляді вимог ст. 10 ЦПК України
належним чином не врахував, оскільки не
з'ясував можливості притягнення до
участі у справі інших осіб, якщо
рішення в справі може в подальшому
вплинути на їх права та обов'язки щодо
однієї із сторін у даному спорі.

Частиною 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що відповідно до
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.310 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав,
визначених статтями 205 і 207 цього
Кодексу.

Згідно п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України суд
постановляє ухвалу про залишення заяви
без розгляду, якщо позивач подав заяву
про залишення позову без розгляду.

Частиною 1 пунктом 4 статті 307 ЦПК
України встановлено, що за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право постановити ухвалу по
скасування рішення суду першої
інстанції і закриття провадження у
справі або залишення зави без розгляду.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.207 ЦПК
України визначено, що особа, заяву якої
залишено без розгляду, після усунення
умов, що були підставою для залишення
заяви без розгляду, має право
звернутися до суду повторно. Тобто
допускається повторне звернення з
позовом до суду з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що заява позивача ОСОБА_2 про
залишення її позову без розгляду
підлягає до задоволення, а рішення суду
першої інстанції до скасування із
залишенням позовної заяви без
розгляду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 4, 16, 207, 303, 307, 310, 313-315, 317, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 жовтня 2014 року
скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
договору підряду недійсним - залишити
без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :підпис.
В.М. Медяний

Судді :підпис.
Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом.

Суддя :