Справа № 594/1153/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2014 року

Борщівський районний суд
Тернопільської області

у складі: головуючого
Зушман Г. І.

з участю секретаря
Кушнір Т.І.

представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Борщеві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про
визнання недійсним договору
фінансового лізингу, стягнення
майнової та моральної шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ТОВ
«Лізингова компанія «ЕТАЛОН» із
вищезазначеними позовними вимогами.

Позивач вказав, що в серпні 2014 року в
мережі Інтернет знайшов рекламне
оголошення відповідача з пропозицією
укласти договір фінансового лізингу
трактора марки «Білорус 1523.4 » 2013 року
випуску за 520 000 грн. В телефонній
розмові представник регіонального
відділення підтвердив, що трактор є в
наявності і отримати його можна шляхом
безплатної доставки протягом трьох
днів з часу укладення договору.
Погодившись з такими умовами він 19
серпня 2014 року здійснив авансовий
платіж у розмірі 52 000 грн. за договором
фінансового лізингу, який готували
працівники компанії. Після цього він,
не читаючи, підписав договір
фінансового лізингу № 000986, оскільки
консультанти поспішали на обід та
запевнили його, що зміст договору
відповідає попередній домовленості.
Однак, трактор в узгоджений строк
відповідач не поставив. Коли він потім
детально вивчив договір, то виявив, що
його умови не відповідають змісту
усної домовленості з консультантом, а
сам трактор не відповідає його
потребам, тому вважає, що даний договір
слід визнати недійсним, як такий,що
укладений під впливом помилки.

З огляду на те, що предметом договору є
транспортний засіб, а одна із сторін -
фізичною особою, договір відповідно до
вимог ст.799 ЦК України підлягав
нотаріальному посвідченню, однак
укладений у простій письмовій формі,
тому є нікчемним.

Позивач також вважає, що спірний
договір не містить таких істотних умов
як предмет та відповідальність сторін
за невиконання та неналежне виконання
умов договору, тому не може вважатися
укладеним.

Крім того, позивач зазначає, що
порушено його права споживача,
оскільки умови договору порушують
принцип добросовісності, призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов»язків сторін, завдають шкоди,
здійснений з використанням нечесної
підприємницької практики за
відсутності у відповідача ліцензії на
даний вид діяльності, тому договір
підлягає визнанню недійсним у цілому.

Позивач також вказує, що договір
містить ряд положень, які не
відповідають чинному законодавству,
тому підлягає визнанню недійсним на
підставі ч.1 ст.203 ЦК України.

На виконання договору ним було
сплачено 52 000,00 грн. та комісійний збір
банку 520,00грн, які він просить стягнути
з відповідача на свою користь. Також
позивач просить стягнути на свою
користь 5000 грн. завданої йому
неправомірними діями відповідача
моральної шкоди, що полягає в душевних
стражданнях, постійному хвилюванні
через втрату грошей.

В ході судового розгляду справи, до
початку розгляду судом справи по суті
позивач уточнив підстави позову,
подавши письмову заяву, в якій просить
позовні вимоги задовольнити з тих
підстав, що спірний договір суперечить
чинному законодавству, не відповідає
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» , укладений за
відсутності в позивача необхідної
ліцензії на залучення фінансових
активів у фізичних осіб з метою надання
фінансової послуги (фінансового
лізингу), що є ознакою нечесної
підприємницької практики.

В судовому засіданні представник
позивача його вимоги підтримала,
зіславшись на обставини, викладені в
позовній заяві, просить позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надіслав
клопотання про розгляд справи за його
відсутності та заперечення на позовну
заяву, в якому позовні вимоги не визнав,
зазначивши, що 19 серпня 2014 року між
позивачем та відповідачем був
укладений договір фінансового лізингу
№000986, кожну сторінку якого особисто
підписано позивачем. Предметом
договору є трактор Білорус 1523.4. На
виконання умов договору позивач 19.08.2014
року сплатив комісію за організацію
згідно договору в розмірі 52 000,00 грн.
Оскільки позивачем не сплачено
передбачений договором авансовий
платіж згідно додатку № 1 до договору в
розмірі 50% від вартості предмета
лізингу та комісію за передачу
предмета лізингу в розмірі 3 % від його
вартості, то у відповідача не настав
обов»язок щодо передачі предмета
лізингу позивачу. В договорі
передбачено усі істотні умови, при його
укладенні дотримано норми,
передбачені ЦК України, Законом
України «Про фінансовий лізинг».
Відповідач також вказав, що позивачем
не зазначено жодної несправедливої
умови договору, визначеної ч.3 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», отримання ліцензії на
здійснення послуг фінансового лізингу
не потрібно, також чинне законодавство
не вимагає нотаріального посвідчення
договорів лізингу. За таких обставин,
вважає позов безпідставним і
необґрунтованим.

Судом в межах заявлених позовних вимог
і на підставі наданих доказів
встановлено наступні обставини та
визначені відповідно до них
правовідносини.

19 серпня 2014 року між ТОВ «Лізингова
компанія «ЕТАЛОН» та позивачем ОСОБА_2
укладено договір фінансового лізингу
№000986 з додатками до нього (далі
Договір).

Відповідно до умов укладеного Договору
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
трактор Білорус 1523.4, зазначений у п. 3.1
Договору та специфікації, що є додатком
№ 3 до Договору, вартістю 520 000 грн. у
власність та передати предмет лізингу
на умовах фінансового лізингу в
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
але не більше 12 місяців з моменту
підписання договору, платежами
визначеними в додатку №1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

Даний договір підписаний позивачем та
представником відповідача, діючого на
підставі довіреності, як вказано в
договорі. Додатками до договору є
графіки сплати першого та другого
лізингового платежу, специфікація
обраного транспортного засобу, які є
невід'ємною частиною договору.

19 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 сплатив
ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 52 000
грн., як комісію за організацію
договору, про що свідчить квитанція про
здійснення касової операції № Пн 34482.

Крім сплати вищевказаної суми в
розмірі 52 000 грн. позивачем умови
договору не виконувалися.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов»язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов»язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлено законом.

Згідно ст..1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг
- це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Статтею 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України
про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст.16 Закону України
«Про фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а)
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; б) платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; в) компенсацію відсотків
за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Таким чином, укладений між сторонами
Договір за своєю правовою природою є
змішаним договором та містить елементи
договору найму (оренди) та договору
купівлі-продажу, що випливає зі змісту
договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

Отже, закріпивши принцип свободи
договору, ЦК України разом з тим
визначив, що свобода договору не є
безмежною, оскільки відповідно до абз. 2
ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при
укладенні договору, виборі
контрагентів, визначенні умов договору
сторони не можуть діяти всупереч
положенням цього Кодексу та інших
актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочинів є суперечність
їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», тобто умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Перелік несправедливих умов у
договорах із споживачами наведено в
частині третій статті 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», який не є
вичерпним, що передбачено ч.4 цієї
статті.

Дослідивши спірний Договір, суд
погоджується з доводами позивача про
те, що він містить умови, які є
несправедливими та які суперечать п.1 -
4, 7, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист
прав споживачів», виходячи з
наступного.

Пунктом 1.4 Договору передбачено, що
лізингоодержувач має право самостійно
обирати ТЗ та продавця (постачальника)
ТЗ і несе пов»язані з цим ризики.
Продавцем (постачальником) ТЗ є особа,
що, як правило, зазначається у
Специфікації (надалі Продавець). В
такому випадку Лізингоодержувач подає
лізингодавцю письмову заяву із
зазначенням назви продавця
(постачальника).

З врахуванням того, що як вбачається з
матеріалів справи та встановлено в
судовому засіданні, позивач таким
правом не скористався та заяви про
вибір продавця ТЗ самостійно
відповідачу не подавав, вибір продавця
предмету лізингу в даному випадку
згідно умов договору здійснює
лізингодавець. Однак, у Договорі та
додатках до нього відсутні будь-які
відомості про продавця товару, його
найменування та місцезнаходження, а
пункт 3.5 Договору суперечить
положенням ст. 808 ЦК України щодо
солідарної відповідальності продавця
і лізингодавця, і водночас обмежує
права споживача стосовно лізингодавця
у разі невиконання або неналежного
виконання ним договірних зобов'язань
(п. 2 ч.З ст.18 ЗУ «Про захист прав
споживачів»).

Також несправедливими є умови
Договору, передбачені :

- п.6.4, яким порушено п.1 ч.3 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
про звільнення або обмеження
юридичної відповідальності продавця
(виконавця, виробника) у разі смерті або
ушкодження здоров'я споживача,
спричинених діями чи бездіяльністю
продавця;

- п.4.1, п.п. 4.2.2, п.п.4.3.1. п. 4.3, п.5.5, п.
6.5., п. 6.6., п. 6.7., п. 6.15., п. 8.З., п. 8.6., п.
8.10.,п.10.6, п.11.4, п. 12.3., п. 12.5, якими порушено
п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» про встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця;

- п.12.5, п.12.10, п.12.11, якими порушено п.
4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» про надання
можливості продавцю (виконавцю,
виробнику) не повертати кошти на
оплату, здійснену споживачем, у разі
відмови споживача укласти або виконати
договір, без встановлення права
споживача на одержання відповідної
компенсації від продавця (виконавця,
виробника) у зв'язку з розірванням або
невиконанням ним договору;

- п.8.15, яким порушено п.7 ч.3 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» про надання продавцю
(виконавцю, виробнику) права не
повертати кошти на оплату ненаданої
продукції у разі розірвання договору з
ініціативи продавця (виконавця,
виробника);

- п.5.4, п.8.3, п.8.13, якими порушено п.13 ч.3
ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів» про визначення ціни товару
на момент його поставки споживачеві
або надання продавцю (виконавцю,
виробнику) можливості збільшувати ціну
без надання споживачеві права
розірвати договір у разі збільшення
ціни порівняно з тією, що була
погоджена на момент укладення
договору.

Несправедливі умови також встановлені
п. 5.1, п.п.8.2.1 Договору.

Так, п.5.1 Договору встановлює
необгрунтовано великий - 90 робочих
днів, строк для передачі предмету
лізингу та не встановлена
відповідальність лізингодавця за
порушення цього строку.

П.8.2.1 передбачає комісійну винагороду
лізингодавця за організаційні заходи,
пов»язані з підготовкою та укладенням
Договору згідно Додатку № 1 в розмірі 10
% від вартості предмета лізингу, що
становить 52 000 грн. та комісійну
винагороду за передачу предмета
лізингу в розмірі 3 % від вартості
предмета лізингу, що становить 15 600 грн.
Дана умова договору порушує принцип
добросовісності, встановлений п.6 ч.1
ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, завдає шкоди
позивачу, оскільки встановлені
Договором суми комісійних винагород є
неспівмірними із затратами
лізингодавця при укладенні Договору та
послузі щодо передачі ТЗ.

Суд вважає, що вищенаведені умови
договору порушуть принцип
добросовісності, призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін, завдають шкоди
позивачеві, як слабкій стороні, якій
об»єктивно бракує знань для оцінки
умов договору в короткий строк.

Відповідно до п.2 ч.6 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» у разі,
коли зміна положення або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача
договір може бути визнаним недійсним у
цілому.

Враховуючи, що зміна чи визнання
недійсним наведених вище положень
Договору фінансового лізингу, які
містять несправедливі умови, зумовлює
зміну інших положень зазначеного
договору, такий договір слід визнати
недійсним у цілому відповідно до
пункту 2 частини шостої статті 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п»ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із
сторін, або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що ряд положень
Договору не відповідають вимогам
закону.

Так, п. 6.5 Договору не відповідає ч.3 ст.
778 ЦК та ч.3 ст.15 ЗУ «Про фінансовий
лізинг», які встановлюють, якщо
поліпшення речі зроблено за згодою
лізингодавця, лізингоодержувач має
право на відшкодування вартості
необхідних витрат або на зарахування
їх вартості у рахунок лізингових
платежів.

Пункти 6.7, 8.7 та 8.10 Договору суперечать
ч. 6 ст. 762 ЦК України, яка встановлює, що
наймач звільняється від плати за весь
час, протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Пункт 6.9 Договору суперечить ч.2 ст. 780
ЦК, згідно якої умова договору найму
про звільнення наймодавця від
відповідальності за шкоду, завдану
внаслідок особливих властивостей чи
недоліків речі, про наявність яких
наймач не був попереджений наймодавцем
і про які він не знав і не міг знати, є
нікчемною.

Пункт 12.7 Договору не відповідає ч. 3 ст.
549 ЦК України, так як встановлює за
затримку повернення предмету лізингу
лізингоодержувачу пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що діє
в період, за який сплачується пеня, від
суми вартості предмета лізингу за
кожен день прострочення, включаючи
день сплати. Проте, відповідно до ч. З
ст. 549 ЦК, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Тобто чинним
законодавством передбачено можливість
встановлення пені лише за несвоєчасно
виконане грошове зобов'язання.

Пункт 12.11 Договору встановлює за
дострокове розірвання договору
відповідальність у вигляді штрафу та
неповернення комісії за організацію
договору.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 штрафом є
неустойка, яка обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Тобто, штраф, як вид неустойки є
способом забезпечення зобов'язання і
стягується лише у випадку невиконання
чи неналежного виконання боржником
свого обов'язку.

З огляду на наведене спірний договір
слід визнати недійсним і на підставі ч.1
ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Під час розгляду справи з наданої
відповідачем копії довідки про взяття
на облік юридичної особи від 08.10.2013 року
судом встановлено, що Державною
комісією з регулювання ринків
фінансових послуг відповідача взято
на облік як фінансову установу з правом
надання послуг фінансового лізингу.
Надання таких послуг за чинним
законодавством не передбачає
отримання ліцензії, отже посилання
позивача на те, що відсутність ліцензії
та неповідомлення відповідачем про це
позивача в момент укладення Договору є
ознакою нечесної підприємницької
практики в розумінні ст..19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
не ґрунтується на матеріалах справи та
чинному законодавстві.

З огляду на наведене позовні вимоги
слід задовольнити частково, з
вищенаведених підстав визнати
недійсним договір №000986 фінансового
лізингу, укладений 19.08.2014 року між ТОВ
"Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_2
та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія
"Еталон" на користь ОСОБА_2 52 000,00 грн.

Позивачем не наведено і в судовому
засіданні не здобуто доказів
заподіяння йому відповідачем
моральної шкоди, а тому вимоги щодо
стягнення моральної шкоди в розмірі 5000
грн. в користь позивача до задоволення
не підлягають.

Також за недоведеністю слід відмовити
в задоволенні вимог позивача про
стягнення з відповідача завданих
збитків у сумі 520,00 грн.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави слід
стягнути 520,00 грн. судового збору.

На підставі ст..ст.6, 203, 215, 216, 509, 549, 627, 628,
762, 780, 806-809, Законів України «Про
фінансовий лізинг», «Про захист прав
споживачів», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209,
212 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №000986
фінансового лізингу, укладений 19.08.2014
року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь ОСОБА_2 52 000,00
(п»ятдесять дві тисячі) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь держави судовий
збір у сумі 520,00 грн.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення, через Борщівський
районний суд до апеляційного суду
Тернопільської області.

Головуючий: підпис

З оригіналом згідно

Суддя Борщівського районного суду
Зушман Г. І.