Справа № 461/5098/14
Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький
Провадження № 22-ц/783/4842/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2
ОСОБА_3,

ОСОБА_4 , її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу
Галицького районного суду м. Львова
від 02 червня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Галицького районного суду м.
Львова від 02 червня 2014 року поновлено
ОСОБА_2 строк звернення до суду та
відмовлено у задоволенні скарги.

Ухвалу суду оскаржив представник
ОСОБА_2 ОСОБА_3 Вважає, що ухвалу
постановлено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Вважає, що судом першої інстанції не
з'ясовано всі обставини справи, а тому
просить ухвалу суду скасувати та
постановити нову ухвалу, якою
задовольнити скаргу ОСОБА_2 В
апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до вимог ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження» у
постанові про відкриття виконавчого
провадження державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк
до семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання
цього рішення. Проте така постанова не
була скерована на адресу боржника. У
боржника станом на 12.05.2014 року існувала
заборгованість 169 грн. При розрахунку
заборгованості по аліментах слід
виходити з 30 % прожиткового мінімуму
для дитини віком до 6 років згідно
Закону України «Про державний бюджет
на 2014 рік», оскільки рішенням суду
присуджено стягувати з ОСОБА_2 ?
частину його заробітку (доходу).

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така не підлягає до
задоволення.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» встановлено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією чи
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що на виконанні
Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
управління юстиції перебуває
виконавче провадження ВП № 42776767 про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
аліментів на утримання ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частки його
заробітку (доходу) починаючи з дня
звернення позивачки до суду з 26
листопада 2013 року і до досягнення
дитиною повноліття, але не менше 30
відсотків прожиткового мінімуму до
досягнення дитини відповідного віку.
04 квітня 2014 року державним виконавцем
Галицького ВДВС Львівського МУЮ
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження ВП № 4277676
(а.с.6). 25 квітня 2014 року державним
виконавцем винесено постанову ВП №
42776767 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на
майно, що належить боржнику - ОСОБА_2 та
заборонено здійснювати його
відчуження в межах суми боргу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі
дії.

Згідно із ч.2 ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець протягом трьох днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк
до семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 25 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом
про стягнення періодичних платежів
або якщо рішення підлягає негайному
виконанню строк, встановлений ч.2 ст.25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, не надається.

Згідно із ч. 4 ст. 30 Закону «Про
виконавче провадження» у разі якщо
рішення підлягає негайному виконанню,
державний виконавець відкриває
виконавче провадження не пізніше
наступного робочого дня після
надходження документів, зазначених у
ст. 17 цього Закону, і невідкладно
розпочинає його примусове виконання.

Відповідно до вимог ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем,
зокрема, шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

З наведеного вище вбачається, що
державним виконавцем з метою
забезпечення реального виконання
рішення було накладено арешт на майно
боржника в спосіб та порядку
передбаченому Законом України «Про
виконавче провадження». Будь-яких
порушень вказаного Закону державним
виконавцем при винесенні оскаржуваної
постанови судом не встановлено.

Мотиви апеляційної скарги про те, що
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
винесена неправомірно, у зв»язку з
неотриманням боржником постанови про
відкриття виконавчого провадження та
відсутністю заборгованості, колегія
суддів вважає безпідставними та
такими, що висновків суду не
спростовують, оскільки він не
повідомляв державного виконавця про
сплату аліментів, а арешт майна
боржника є заходом забезпечення
виконання рішення суду.

Враховуючи обставини викладені вище,
суд дійшов вірного висновку про те, що
державний виконавець при винесенні
постанови від 25.04.2014 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження діяв в межах своїх
повноважень та у відповідності до
вимог Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до ч.3,4 ст. 74 Закону України
«Про виконавче провадження» розмір
заборгованості із сплати аліментів
визначається державним виконавцем за
місцем виконання рішення у порядку,
встановленому Сімейним кодексом
України. У разі визначення суми
заборгованості у частці від заробітку
(доходу) розмір аліментів не може бути
меншим встановленого Сімейним
кодексом України. Державний
виконавець обчислює розмір
заборгованості із сплати аліментів,
складає відповідний розрахунок та
повідомляє про нього стягувачу і
боржнику.

Окремі питання організації виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню визначає Інструкція з
організації примусового виконання
рішень, затверджена наказом
Міністерства юстиції 02.04.2012 року № 512/5
(далі -Інструкція). Пунктом 7.13.1
Інструкції передбачено, якщо боржник
не працює або відсутня інформація
про отримання боржником доходів,
державний виконавець розраховує
заборгованість виходячи із
середньомісячної заробітної плати
для відповідної місцевості.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 не працює. За таких обставин
державний виконавець правильно
розрахував заборгованість по
аліментах виходячи із
середньомісячної заробітної плати
згідно даних статистики (а.с.9).

Враховуючи наведене, ухвала суду в
частині відмови у зобов»язанні
Галицького ВДВС Львівського МУЮ
провести розрахунок аліментів на
утримання сина ОСОБА_8 взявши за
основу 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного
віку, відповідає матеріалам справи,
доказам, нормам матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду в цій частині, підстав
для його скасування колегія суддів не
вбачає.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
скарги ОСОБА_2 на дії державного
виконавця Галицького ВДВС Львівського
МУЮ є вірним, а доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційних скарг та
залишення оскаржуваної ухвали без
змін.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, п.4 ч.1
ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м.
Львова від 02 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
М.М.Шандра

Судді:
Р.В.Савуляк

Н.Л.Шумська