Справа №490/2757/14-ц 17.11.2014 17.11.2014 17.11.2014
Провадження №22-ц/784/2426/14
Провадження №22-ц/784/2426/2014
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційної інстанції
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Харитоновою І.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 27 червня 2014 року, описку в
якому виправлено ухвалою того ж суду
від 22 серпня 2014 року, ухваленого за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 21
вересня 2002 року по 02
серпня 2012 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

За час спільного проживання у шлюбі
ними було придбано у спільну сумісну
власність квартиру АДРЕСА_1, яка
зареєстрована на праві власності за
відповідачем на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі -
продажу від 13 грудня 2006
року.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що між сторонами виник спір з приводу
вказаного нерухомого майна та вони не
можуть поділити зазначене майно
добровільно, позивач просила позов
задовольнити, провести поділ майна
подружжя, визнавши за нею право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Також просила виділити їй у власність
наступне майно: вагончик торговий,
вартістю 18 000 грн. 00 коп., конвекційну
піч, вартістю 4 000 грн. 00 коп.,
розстоєчну шафу, вартістю 2 000 грн. 00
коп., холодильник «Vestfrost», вартістю 3 000
грн. 00 коп., морозильну камеру, вартістю
800 грн. 00 коп., хлібопічку, вартістю 600
грн. 00 коп., фільтр для води, вартістю 900
грн. 00 коп.

Окрім того, за ОСОБА_5 просила визнати
право власності на ? частку
спірної квартири та виділити йому у
власність студію звукозапису
«Серебряный дождь», вартістю 47 900 грн. 00
коп.

Провести взаєморозрахунок різниці
вартості спільного майна та стягнути з
ОСОБА_5 на її користь 18 600 грн. 00 коп.
компенсації за різницю у вартості
майна.

Ухвалою Центрального районного суду
міста Миколаєва від 23
червня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 в
частині поділу вище перерахованого
майна, окрім спірної квартири, залишено
без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК
України (а.с.40).

Рішенням Центрального районного суду
міста Миколаєва від 27
червня 2014 року, описку в якому
виправлено ухвалою того ж суду від
22 серпня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
посилаючись на неправильну оцінку
наявним у справі доказам та невірне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також порушенням
судом норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
місцевий суд виходив з того, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
сторін та їх частки, як дружини та
чоловіка, є рівними.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4
Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» - майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом, зокрема, об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, а також ним можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності повинно
беззастережно дотримуватися
подружжям.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 21
вересня 2002 року по 02
серпня 2012 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі (а.с.8,9).

Перебуваючи у шлюбі, сторони набули у
спільну сумісну власність квартиру
АДРЕСА_1 на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі -
продажу від 13
грудня 2006 року (а.с.10,11).

Кошти, використанні на придбання
спірної квартири, було отримано в
кредит, наданий відповідачу
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» (а.с.58-63).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором між банком та ОСОБА_3 у той же
день був укладений договір поруки
(а.с.54-55).

13 грудня 2006 року між ОСОБА_5, як
іпотекодавцем, та Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк», як
іпотекодержателем, було укладено
договір іпотеки предметом якого була
обумовлена квартира, відповідно до
якого іпотекою за цим договором
забезпечується виконання зобов'язань
ОСОБА_5 щодо повернення кредиту
(а.с.101-102).

З урахуванням викладеного, виходячи з
визначених ст.70 СК України рівності
часток кожного з подружжя та
встановлених ст.71 СК України правил
поділу спільного майна, суд
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю сторін та вірно визначив
частки сторін у цьому майні рівними.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, має довести протилежне
(спростувати матеріально - правову
презумпцію).

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України) .

Отже, доводи апеляційної скарги про те,
що оскільки кредитний та іпотечний
договори створюють обов'язок для
відповідача перед банком щодо
повернення заборгованих сум, в тому
числі за рахунок квартири, переданої в
іпотеку, то таке унеможливлює її поділ
у судовому порядку шляхом визнання за
одним із подружжя права власності на
неї, є помилковим. Проведення поділу
майна між подружжям, в т.ч. того, яке є
предметом іпотеки, не може вважатись
розпорядженням таким майном і свідчити
про порушення прав іпотекодержателя.

Окрім того, в силу ч.3 ст.61 СК України
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані ним за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Відповідачем не доведено, що спірна
квартира була придбана не для сім'ї, а
для його особистих потреб.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції, ухваленого з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрального районного суду
міста Миколаєва від 27
червня 2014 року, описку в якому
виправлено ухвалою того ж суду від
22 серпня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: