№
Р І Ш Е Н Н Я

І М
Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2014 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд
Рівненської області в складі
головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Подерня О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача, представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Володимирець справу за
позовом ОСОБА_1 про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах, визнання правочину
недійсним та визнання права власності,
-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовною заявою про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по
липень 2012 року, визнання договору
дарування житлового будинку визнання
його співвласником ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки,
необхідної для його обслуговування. В
судовому засіданні позивач та його
представники підтримали заявлені
вимоги, в їх обґрунтування пояснили, що
ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4 з липня 1995 року, офіційно
розлучився в 1996 році, однак продовжив
проживати з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних
відносинах, веде з нею спільне
господарство, дає гроші на придбання
одягу, продуктів, розваги і т.ін. За час
спільного проживання він приймав
участь коштами та особистою участю у
будівництві житлового будинку АДРЕСА_1,
тому вважає, що даний житловий будинок
придбано під час перебування у
фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4,
у зв'язку з чим на підставі ст.74
Сімейного Кодексу України, ст.331 ЦК
України ОСОБА_1 набув право власності
на новостворене майно подружжя.
Укладаючи договір дарування житлового
будинку, ОСОБА_4, порушила право
власності позивача, оскільки даний
договір укладено без його згоди та
відома. ОСОБА_1 просив встановити факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по
липень 2012 року, визнати договір
дарування житлового будинку недійсним,
визнання його співвласником ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки, необхідної для його
обслуговування

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти
заявлених вимог, пояснила, що після
розірвання шлюбу вона з ОСОБА_1
перебуває у неприязних стосунках, він
самовільно вселився в належний їй
будинок, і був виселений з нього за
рішенням суду. ОСОБА_1 рішення суду про
виселення не виконує, продовжує
незаконно залишатись в її будинку.
Жодних шлюбних відносин вона з ОСОБА_1
не підтримує, спільного господарства
не веде. ОСОБА_1 погано ставиться до неї,
ображає її людську гідність, між ними
постійно виникають скандали, крім того
позивач постійно погрожує їй фізичною
розправою, заподіює їй тілесні
ушкодження, знищує та пошкоджує
належне їй майно, і з приводу цього
ОСОБА_4 неодноразово зверталась до
органів внутрішніх справ. Жодної
участі у будівництві житлового будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не приймав, земельна
ділянка отримана нею особисто, і
будинок споруджено на ділянці також
нею особисто за рахунок власних коштів
та зусиль. Оскільки вона є одноосібним
власником вказаного житлового будинку,
в 2007 році вона подарувала його своєму
синові - відповідачу ОСОБА_5, вважає
даний договір законним. Просила
відмовити в задоволенні позовних
вимог, в т.ч. через пропуск ОСОБА_1
строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши та
оцінивши інші

докази у справі, приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

По суті позовних вимог судом
встановлено наступне.

В період з 16.07.1995 року по 08.05.1996
року сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі, і 08.05.1996 року цей
шлюб було розірвано.

Як вбачається з акту державної
технічної комісії про готовність
закінчених будівництвом об"єктів
садибної забудови до експлуатації від
15.08.2005 року, рішення виконавчого
комітету Старорафалівської сільської
ради №88 від 30.08.2005 року, житловий
будинок АДРЕСА_1 прийнятий в
експлуатацію по завершенню його
будівництва в серпні 2005 року, і право
власності на нього визнано за ОСОБА_4

29 листопада 2007 року житловий будинок
АДРЕСА_1 на підставі нотаріально
посвідченого договору було подаровано
ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5

З довідки №51-02/27 від 18.01.2012 року, виданої
Старорафалівською сільською радою,
вбачається, що ОСОБА_1 проживав у
АДРЕСА_1 з вересня 2000 року по час видачі
довідки.

В своїх поясненнях, даних під присягою
за правилами допиту свідка, позивач
ОСОБА_1 пояснив, що після офіційного
розлучення він продовжив проживати з
відповідачем ОСОБА_4, вони проживали як
подружжя, мали спільний бюджет, вели
спільне господарство, витрачали кошти
на утримання дітей як ОСОБА_1 так і
ОСОБА_4 від попередніх шлюбів, спільно
відпочивали. Також спільно ними було
споруджено і житловий будинок в с.Стара
Рафалівка, право власності на який було
зареєстровано за ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він
добре знає сторін по справі, декілька
разів він відвідував ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в
їх житловому будинку в с.Стара
Рафалівка, де вони спільно проживали,
приймали гостей. Зокрема, ОСОБА_4
готувала їжу, частувала гостей. Також
свідок пояснив, що в 2004 році він разом
зі своєю дружиною, а також разом з
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 їздили на відпочинок в
с.Яремча, на відпочинку ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 проживали в одній кімнаті, разом
відпочивали, харчувались.

Свідок ОСОБА_6. пояснив суду, що він
надавав медичну допомогу ОСОБА_1, до
медичної установи разом з ОСОБА_1
приїхала ОСОБА_4, яка цікавилась
здоров'ям ОСОБА_1, переживала за нього.

Із наданих суду письмових доказів,
зокрема видаткових накладних та
товарних чеків вбачається, що в період
з квітня 2004 року по березень 2005 року
ОСОБА_1 було придбано ряд будівельних
матеріалів на загальну суму 100565 грн.

Враховуючи сукупність вказаних
обставин, суд приходить до висновку, що
позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу
з ОСОБА_4 фактично проживав із нею у
фактичних шлюбних відносинах в період
з 01.01.2004 року до 20.11.2008 року та приймав
участь у будівництві житлового будинку
АДРЕСА_1, що може бути підставою
визнання вказаного будинку спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у
відповідності до ст.ст.331, 368 ЦК України,
ст..74 Сімейного Кодексу України.

Доводи відповідача про вчинення ОСОБА_1
відносно неї насильницьких дій, в т.ч.
погроз, заподіяння тілесних ушкоджень,
які підтверджуються письмовими
доказами та показаннями свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8 не спростовують
висновків суду в цій частині.

Разом з тим доказів спільного
проживання сторін в період з 20.11.2008
року, позивач ОСОБА_1 суду не надав, і
судом таких доказів не здобуто. В той же
час, відповідач ОСОБА_4 надала суду
достатньо доказів того, що проживання
заявника у даному житловому будинку
після 20.11.2008 року мало незаконний
характер.

Так, у відповідності до рішення
Володимирецького районного суду від
21.07.2006 р., яке набрало законної сили,
виселено ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1.
Вказане рішення звернуто до
примусового виконання і фактично
виконано 20.11.2008 року шляхом виселення
ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1, що
підтверджується постановою про
відкриття виконавчого провадження,
постановами про привід боржника,
актами державного виконавця та іншими
документами, в т.ч. постановою про
закінчення виконавчого провадження
від 20.11.2008 року.

Таким чином, в судовому засіданні
доведено, що проживання ОСОБА_1 в
будинку АДРЕСА_1 з 20.11.2008 року
суперечить рішенню суду, крім того не
здобуто жодних доказів того, що ОСОБА_1
та ОСОБА_4 в цей період проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу.

Оскільки відповідачем ОСОБА_4 зроблено
заяву про застосування до позовних
вимог ОСОБА_1 строку позовної давності,
судом з цього приводу заслухано
пояснення сторін та досліджено докази.

Як вбачається зі ст.ст.256, 257, 261 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Представники позивача пояснили в
судовому засіданні, що про порушення
свого права ОСОБА_1 стало відомо в
листопаді 2012 року, з часу отримання
інформації про укладення договорів
дарування на запит адвоката. Разом з
тим, з такими твердженнями суд
погодитись не може, оскільки вони
спростовані іншими доказами по справі.

Так, як вже зазначалось, на протязі
2006-2008 рр. органами ДВС на підставі
рішення Володимирецького районного
суду від 21.07.2006 року проводилось
виселення ОСОБА_1 із житлового будинку
АДРЕСА_1, і про це рішення та виконавче
провадження позивачу ОСОБА_1 було
відомо, що підтверджується його
власноручними поясненнями та
документами виконавчого провадження.

07.11.2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовною заявою про визнання за ним
права власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1, що підтверджується
оглядом архівної справи №2-28/08
Володимирецького району. В матеріалах
даної справи містяться копії
Державного акту на право власності на
земельну ділянку в АДРЕСА_1, копія
оспорюваного договору дарування
житлового будинку, а також і копія
договору земельної ділянки в с.Стара
Рафалівка для обслуговування
житлового будинку. Провадження у даній
справі завершено 28.08.2008 року залишенням
позову без розгляду.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що про порушення свого права позивачу
ОСОБА_1 стало відомо вже в листопаді 2007
року, в т.ч. про укладення ОСОБА_4
договору дарування житлового будинку -
не пізніше 28.08.2008 року, що свідчить про
пропуск позивачем строку позовної
давності. При цьому суд приймає до
уваги, що у відповідності до ст..265 ЦК
України, залишення позову без розгляду
не зупиняє перебігу позовної давності.

Клопотання представника позивача про
застосування до даних правовідносин
спеціального десятирічного строку
позовної давності, який застосовується
до застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину відповідно до ч.4
ст.258 ЦК України, не підлягає
застосуванню з огляду на такі
обставини.

Так, частину 4 ст.258 ЦК України виключено
з Цивільного Кодексу України з часу
набрання чинності Законом України
№4176-У1 від 20.12.2011 року «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства», а саме з 15.01.2012 року. Таким
чином, на час розгляду даного спору
судом, спеціальний строк позовної
давності не діє, і підстав для
застосування положень ст..258 ч.4 ЦК
України у відповідності до правил ч.ч.2,3
ст.5 ЦК України суд не вбачає.

У відповідності до ст.267 ч.4 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.3,
60, 208, 209-212 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_4,
визнання ОСОБА_1 співвласником
житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки, необхідної для його
обслуговування, визнання недійсним
договору дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_9, визначення частки ОСОБА_1 у
праві спільної власності - відмовити
за пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Рівненської області
через Володимирецький районний суд.
Апеляційну скаргу може бути подано
сторонами протягом десяти днів після
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення..

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуюча:

Повний текст рішення проголошено 17
березня 2014 року