АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2014 року
м.Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого
Половінкіної Н. Ю.

судді Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Давньої
Я.А.

з участю ОСОБА_1, представника
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Хотинського
районного суду Чернівецької області
від 20 серпня 2014 року,

встановила:

ОСОБА_1 у травні 2014 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів.

Зазначала, що уклала з ОСОБА_3 договір
позики 6 жовтня 2009 року, за яким
передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2000
євро, а останній зобов»язався
повернути грошові кошти в строк до 1
січня 2010 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_3
зобов»язання, просила стягнути з
відповідача позику в сумі 20000 грн.,
інфляційні в сумі 2000 грн. та три
проценти річних в сумі 878 грн.

ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги,
просила поновити строк позовної
давності.

Рішенням Хотинського районного суду
Чернівецької області від 20 серпня 2014
року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення Хотинського районного суду
Чернівецької області від 20 серпня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким поновити строк позовної
давності та стягнути з ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 22878 грн., посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

№22ц-1418 2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Руснак А.І.

Категорія: 19/27
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3
грошових коштів, суд першої інстанції
керувався правилами, передбаченими ч.4
ст.267 ЦК України, та зазначив про сплив
позовної давності.

На обґрунтування таких висновків суд
першої інстанції послався на те, що
договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позики
від 6 жовтня 2009 року визначено строк
виконання 1 січня 2010 року, тому перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Водночас суд першої інстанції вважав
недоведеним поважності причин
пропущення ОСОБА_1 позовної давності

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір
позики 6 жовтня 2009 року, за умовами
якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 2000 євро, а останній
зобов»язався повернути грошові кошти в
строк до 1 січня 2010 року.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

З приєднаної до матеріалів справи
розписки ОСОБА_3 від 6 жовтня 2009 року
вбачається, що ОСОБА_3 отримав від
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000 євро
(а.с.5).

На підставі ст.526 ЦК України
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
обґрунтовував вимоги про стягнення
інфляційних та трьох процентів річних
простроченням ОСОБА_3 виконання
грошового зобов»язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
розірвання договору, відшкодування
збитків, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов»язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 цього
Кодексу.

На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов»язання, на вимогу кредитора
зобов»язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як роз»яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30
березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» за змістом
ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування
на суму боргу за порушення боржником
грошового зобов»язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов»язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з розписки ОСОБА_3 від 6
жовтня 2009 року сторонами визначено
строк виконання зобов»язання 1 січня 2010
року.

Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено,
що за зобов»язанями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Правило ч. 5 ст. 261 ЦК України є
спеціальною нормою стосовно ч. 1 ст. 261
ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, у даному разі початок перебігу
позовної давності має обчислюватися зі
спливом строку виконання, а саме 1 січня
2010 року.

Позов ОСОБА_1 було подано до суду у
травні 2014 року, тобто після спливу
встановленого строку позовної
давності.

За правилами, встановленими частинами 3
та 4 ст.267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача ОСОБА_2
подано заяву про застосування спливу
позовної давності (а.с.23).

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом
порушеного права після спливу позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, що є
підставою для відмови в позові.

Разом з тим суд першої інстанції надав
належної оцінки поважності причин
пропуску ОСОБА_1 строку позовної
давності.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд
сприяє всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи: роз»яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов»язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Посилаючись на поважність причин
пропуску строку звернення до суду з
позовом ОСОБА_1 вказувала на
перебування за кордоном.

За змістом ч.3 ст.212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Однак, обставини перебування ОСОБА_1 за
кордоном самі по собі не свідчать про
позбавлення останньої можливості
звернення до суду з позовом.

Навпаки, з приєднаного до матеріалів
паспорта ОСОБА_1 вбачається, що
позивачка протягом з січня 2010 року по
червень 2014 року в»їзджала на територію
України.

Сама ОСОБА_1 посилалася на звернення до
ОСОБА_3 з вимогою про повернення
грошових коштів у вересні 2012 року.

До матеріалів справи приєднано
звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
повернення грошових коштів (а.с.6-8).

За таких обставин рішення Хотинського
районного суду Чернівецької області
від 20 серпня 2014 року ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду
Чернівецької області від 20 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: