АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 197/1037/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2296/К/14
суддя Шевченко О.В.
Суддя-доповідач - Чорнобук
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що вона 27.03.2013 року за
договором позики передала у власність
відповідача грошові кошти у розмірі 8000
грн. зі строком їх повернення 01 квітня
2014 року. Факт укладення сторонами цього
правочину, його сума, умови та строки
повернення позичальником на користь
позикодавця вказаного боргу
підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 27
березня 2013 року.

В зазначений термін відповідач свого
зобов'язання не виконала, у зв'язку з
чим, позивач просила стягнути з ОСОБА_2
на свою користь суму боргу за договором
позики у розмірі 8000 грн. та 3 % річних від
суми цього боргу, за період з 02 квітня
2014 року до 30 червня 2014 року включно у
розмірі 59,18 грн., а всього стягнути 8059,18
грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивача витрати на правову допомогу в
сумі 3 000 грн та на оплату судового збору
в розмірі 250 грн.

Рішенням Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено в
повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 борг у сумі 8000 грн., 3%
річних від суми боргу у сумі 59,18 грн.,
судовий збір в сумі 243,60 грн., витрати на
правову допомогу в сумі 3000 грн.

В апеляційній скарзі відповідача
ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення, яким
відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її
позовних вимог. Зокрема судом не
враховано, що крім розписки має
обов'язково існувати сам договір
позики. Пред'явлення розписки
позивачем не свідчить про те, що вона
має право на повернення боргу, оскільки
відповідачем заперечується укладення
договору позики та отримання грошових
коштів у позику. Суд безпідставно
стягнув з відповідача понесені
позивачем витрати на правову допомогу,
оскільки ОСОБА_6 не був допущений до
участі в розгляді справи ухвалою суду,
як особа, що надає правову допомогу.
Позивачу була надана представницька
допомога, яка не відноситься до судових
витрат і не підлягає розподілу між
сторонами.

Заслухавши суддю-доповідача,
відповідача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_4, які кожен окремо підтримали
доводи апеляційної скарги і просили її
задовольнити, позивача ОСОБА_3, яка
заперечувала проти апеляційної скарги
і просила її відхилити, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2013 року
позивач надала відповідачу у борг
грошові кошти у розмірі 8000 грн., строком
повернення до 01.04.2014 року, що
підтверджується розпискою ОСОБА_2 (а.с.6)

Як вбачається з матеріалів справи, борг
за розпискою до теперішнього не
повернуто.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із
доведеності факту отримання
відповідачем ОСОБА_2 грошової суми за
розпискою.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Одже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Зазначені положення викладені у
Постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, які
відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК
України, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
який визначив правову природу
договору, незалежно від найменування
документа та дійшов вірного висновку,
що між сторонами був укладений саме
договір позики, розписка засвідчує
отримання боржником від кредитора
грошових коштів, а тому позовні вимоги
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
розпискою та 3% річних підлягають
задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що
пред'явлення розписки не свідчить про
право позивача на повернення боргу,
оскільки відповідачем заперечується
укладення договору позики та отримання
грошових коштів у позику, не можуть
бути взяті колегією суддів до уваги,
так як письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Відповідачем ОСОБА_2
не заперечується факту написання
розписки від 27.03.2014 року, дана розписка
містить особистий підпис відповідача
та підтверджує отримання нею грошових
коштів у розмірі 8000 грн. і факт
укладення сторонами договору позики.

Не заслуговують на увагу і доводи
відповідача щодо безпідставності
стягнення з неї понесені позивачем
судових витрат на оплату правової
допомоги, виходячи з наступного.

Право на правову допомогу гарантовано
статтями 8, 59 Конституції України,
офіційне тлумачення якого надано
Конституційним Судом України (Рішення
від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000;
Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009;
Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

У пункті 47 Постанови Пленуму ВССУ №10
від 17 жовтня 2014 року «Про застосування
судами законодавства про судові
витрати у цивільних справах» надано
роз'яснення, що при стягненні витрат на
правову допомогу слід враховувати, що
особа, яка таку допомогу надавала, має
бути адвокатом (стаття 6 Закону України
від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»)
або іншим фахівцем у галузі права
незалежно від того, чи така особа брала
участь у справі на підставі
довіреності, чи відповідного договору
(статті 12, 42, 56 ЦПК).

Підстави, межі та порядок
відшкодування судових витрат на
правову допомогу, надану в суді як
адвокатом, так і іншим фахівцем у
галузі права, регламентовано у пункті 2
частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89
ЦПК. Витрати на правову допомогу,
граничний розмір якої визначено
відповідним законом, стягуються не
лише за участь у судовому засіданні при
розгляді справи, а й у разі вчинення
інших дій поза судовим засіданням,
безпосередньо пов'язаних із наданням
правової допомоги у конкретній справі
(наприклад, складання позовної заяви,
надання консультацій, переклад
документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені.

Позивач уклала договір-доручення №
№018-YI/2014 від 25 червня 2014 року на надання
правових (адвокатських) послуг з
адвокатом ОСОБА_6 (а.с.7, а.с.23 - зворот),
який надав їй зазначені послуги
правового характеру згідно договору,
що вбачається з акту на підтвердження
виконання та прийняття робіт (а.с.7 -
зворот). ОСОБА_3 було надано до суду
докази на підтвердження розміру витрат
на правову допомогу, а саме: розрахунок
№018-YI/2014 (а.с.8), розрахункову квитанцію
№001256 на суму 100 грн. (а.с. 9), розрахункову
квитанцію №001257 на суму 2900 грн. (а.с. 10).

Так як, витрати на правову допомогу
відносяться до судових витрат, які
несуть сторони та враховуючи, що
позивачем було доведено розмір
понесених нею витрат, то відповідно до
ст. 88 ЦПК України, суд дійшов
правильного висновку про задоволення
вимог ОСОБА_3 про стягнення ОСОБА_2 3000
грн. у відшкодування витрат на правову
допомогу.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог
ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є
виключною компетенцією суду,
переоцінка доказів діючим
законодавством не передбачена.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін, що
брали участь у справі, обставини
справи, перевірив доводи і заперечення
сторін, дав їм належну правову оцінку,
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону. Висновки суду
обґрунтовані і підтверджуються
письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: