Справа № 161/4290/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Крупінська С.С. Провадження
№ 22-ц/773/1662/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В. А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та виселення з незаконно
займаних приміщень, зустрічним позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу, за
апеляційними скаргами представника
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_9 - ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 22 вересня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 22.09.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні
права власності та виселено ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4, ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 в користь ОСОБА_3
сплачений судовий збір в розмірі 243 грн.
60 коп. по 48 грн. 72 коп. з кожного.

В апеляційних скаргах представника
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_8,ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_9 - ОСОБА_2, покликаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішенням,
яким в задоволенні позову ОСОБА_3,
відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4,
ОСОБА_8 задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, виходячи з
наступного.

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції свої висновки
обґрунтовував тим, що відповідачі
створюють позивачу перешкоди у
здійсненні права власності на належне
їй нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, а
тому прийшов до висновку про виселення
відповідачів із незаконного займаного
ними нежитлового приміщення.

Відмову у зустрічному позові
відповідачів суд мотивував тим, що
договір купівлі-продажу від 09.04.2008 року,
який останні просили визнати недійсним
з підстав не отримання позивачем
дозволу від органу опіки та піклування
дозволу на вчинення даного правочину,
вчинений щодо нежитлового приміщення,
тому права та інтереси неповнолітніх
дітей відповідачів даним правочином не
порушено.

Висновки суду відповідають
встановленим в справі обставинам та
нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі договору купівлі-продажу
від 09.04.2008 року позивачу ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить
нежитлове адміністративне приміщення
по АДРЕСА_1 (а.с.4-5). Дана обставина також
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 29.05.2008 року (а.с.7).

Відповідно до листа Боголюбської
сільської ради від 05.06.2014 року № 216,
дозвіл на вчинення нотаріальних дій
від імені неповнолітніх ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 органом опіки та піклування не
надавався (а.с.63).

01.03.2010 року між ОСОБА_3 та Боголюбською
сільською радою в особі голови
сільської ради Якубовською М.І. було
укладено договір оренди земельної
ділянки площею 0,1236 га для
обслуговування адмінприміщення (а.с.14).

Судом також встановлено, що за вказаною
вище адресою зареєстровані та
проживають ОСОБА_7, ОСОБА_8, інші
відповідачі по справі зареєстровані в
с. Боголюби без зазначення конкретної
адреси проживання (вулиці, будинку),
хоча в договорі купівлі-продажу
зазначено, що приміщення не надано в
користування наймачам.

Відповідачі як встановлено судом,
незаконно використовують
електроенергію, воду, газ в приміщенні
та земельну ділянку для обслуговування
адмінприміщення.

Докази, які б підтверджували
правомірність проживання відповідачів
у вказаному приміщенні, в матеріалах
справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Враховуючи ту обставину, що у
відповідності до ст. 4 ЖК України
нежитлове приміщення не входить до
житлового фонду, факт реєстрації
відповідачів у ньому не змінює його
статус на житлове, останні створюють
перешкоди позивачу перешкоди у
здійсненні права власності, зокрема
проведення ремонту в належному їй
відповідно до договору купівлі-продажу
від 09.04.2008 року адмінприміщенні,
незаконно користуються
електроенергією, водою, газом та
земельною ділянкою для обслуговування
адмінприміщення, тому суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про усунення таких перешкод
та правомірно виселив відповідачів з
нежитлового приміщення за вказаною
адресою.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом відповідачі позовні вимоги
обґрунтовували тим, що позивачем при
укладенні договору купівлі-продажу
адмінприміщення від 09.04.2008 року не було
отримано від органу опіки та
піклування дозволу на вчинення даного
правочину, а тому із зазначених підстав
просили визнати недійсним даний
правочин.

Статтею 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних осіб та
безпритульних дітей» передбачено, що
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та
піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав та
інтересів дітей при наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, яке належить дітям.

Тобто, з аналізу наведеної правової
норми закону слідує, що вона регулює
правовідносини щодо прав та інтересів
дітей під час вчинення правочинів щодо
житлового приміщення

А оскільки правочин було вчинено щодо
нежитлового приміщення, право
власності на яке чи право користування
яким неповнолітні діти відповідачів
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мали, тому їх права
чи законні інтереси в даному випадку
порушені не були, і місцевий суд
прийшов до правильного висновку, що
підстави для визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 09.04.2008
року адмінприміщення за зазначеної
адресою відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на
пропуск строку позовної давності по
зверненню ОСОБА_3 до суду за захистом
порушеного права не ґрунтується на
встановлених обставинах справи та не
відповідає вимогам законодавства,
оскільки дане порушення прав позивача
є триваючим, виникло і продовжується
після початку проведення будівельних
робіт в спірному приміщенні.

Таким чином, наведені в апеляційних
скаргах доводи відповідачів не
спростовують висновків суду і не
містять встановлених законом підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, яке ухвалено з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_8,ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_9 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 22 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: