АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/6551/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1434/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Хмельницький

колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого судді Харчука
В.М.,

суддів: Баса О.Г.,

Кізюн О.Ю.

при секретарі: Дубовій М.В.

з участю: сторін та
представника апелянта

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/1434/14
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 14 травня 2014 року за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
юридичного факту, визнання права
спільної сумісної власності на
домоволодіння і земельну ділянку,
розподіл спільного майна, заслухавши
доповідача, дослідивши матеріали
справи, судова колегія,

В С Т А Н О
В И Л А :

рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 14 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково,
встановлено факт проживання її однією
сім»єю без реєстрації шлюбу з вересня
1999 року по 31 грудня 2000 року з гр. ОСОБА_3.

В решті позову позивачу
відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення
Хмельницького міськрайонного суду від
14 травня 2014 року ОСОБА_2 посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з»ясування
судом обставин справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права - ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 74 Сімейного
кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.ч. 2 та 3 ст.
325 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Апелянт посилається на те, що з
вересня 1999 року по 31 грудня 2000 року
проживала спільно в господарстві
відповідача з гр. ОСОБА_3 однією сім»єю
як чоловік та жінка. 31 грудня 2000 року
зареєстрували шлюб і продовжували
проживати разом в шлюбі.

________________________________________________________________________
_

Головуючий в першій інстанції - Продан
Б.Г. Справа № 22-ц/792/1434/14

Доповідач - Харчук В.М.
Категорія № 5

Шлюб розірваний рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від
12 лютого 2013 року.

В 1997 році ОСОБА_3 рішенням
місцевого колгоспу було надано
недобудований жилий будинок АДРЕСА_1.

Вони разом з відповідачем в
1999 році вселились в цей будинок і стали
разом його добудовувати: здійснювали
оздоблювальні роботи (штукатурку,
настил полів, вставляння дверей, заміна
вікон, облаштування газифікації,
здійснення зовнішнього утеплення
будинку пінопластом, його зовнішню
штукатурку, обладнання криниці та
заведення водопостачання в будинок та
інше).

На садибі разом побудували
сарай та гараж.

Так як всі ці роботи вони
здійснювали разом, то апелянт вважає,
що у них виникло спільне сумісне право
власності на будинок з надвірними
будівлями.

Суд безпідставно відмовив у
задоволенні її клопотання для
призначення судової
будівельно-технічної експертизи з
метою визначення вартості цих
проведених робіт.

А тому ОСОБА_2 просить змінити
рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 14 травня 2014 року, визнати
будинок та земельну ділянку, на якій
він знаходиться, об»єктами спільної
сумісної власності та визнати за нею
право власності на спільне майно.

Судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
апелянта задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 57, 59, 60, 61, ч.
1, ст.ст. 64, 213, 308 ЦПК України суд вирішує
цивільний спір на засадах змагальності
та диспозитивності, в межах та на
підставах, визначених позивачем у
позовній заяві та на підставі наданих
сторонами на підтвердження чи
спростування позовних вимог належних і
допустимих доказів.

Кожна сторона доказами
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів та інше.

Судове рішення повинне бути
законним і обгрунтованим. Законним є

рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
належними і допустимими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

Обставини, визнані
учасниками судового процесу,
доказуванню не підлягають.

Під час ухвалення рішення
суд вирішує такі питання: 1) чи мали
місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 4) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу апелянта і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 60, ч. 1
ст. 61, ч. 1 ст. 62, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст.
70, ч. 1 ст. 71, ч.ч. 1 та 2 ст. 74 Сімейного
кодексу України, який набрав чинності з
01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, є об»єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за
час шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об»єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.

Майно, що є об»єктом спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Якщо чоловік та жінка проживають
однією сім»єю, але не перебувають в
шлюбі між собою, майно, набуте ними за
час спільного проживання, належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Ці норми Сімейного кодексу
України, який діяв з 01 по 10 січня 2003 року
та з 01 січня 2004 року, регулюють правовий
режим спільного майна подружжя і майна
чоловіка та жінки, які проживають без
реєстрації шлюбу однією сім»єю на час
звернення позивача до суду та
ухвалення судового рішення.

Однак, ці норми матеріального
права в частині виникнення права
спільної сумісної власності на спільно
нажите майно не регулюють
правовідносин, які виникли між
сторонами у вересні 1999 року та з 31
грудня 2000 року.

Ці правовідносини повинні
регулюватись нормами Кодексу
Української РСР «Про шлюб та сім»ю» 1969
року та нормами Закону України «Про
власність».

Зокрема, ст.ст. 22, 24, 25 Кодексу
Української РСР «Про шлюб та сім»ю»
визначали, що майно, надите подружжям
за час шлюбу, є спільною сумісною
власністю подружжя. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Те майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження, а також отримане
ним під час шлюбу в дар або в порядку
спадкування, є індивідуальною
власністю кожного з подружжя і кожен з
подружжя вправі самостійно володіти,
користуватись і розпоряджатись таким
майном.

Якщо таке майно, яке було
індивідуальною власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону
України № 697-ХІІ від 07.02.1991 року «Про
власність» (втратив чинність 20.06.2007
року), який діяв та регулював спірні
правовідносини сторін в період із
вересня 1999 року по 31 грудня 2000 року,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім»ї є спільною сумісною
власністю всіх членів сім»ї, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання її однією сім»єю із
відповідачем ОСОБА_3 в період з вересня
1999 року по 31 грудня 2000 року та
відмовляючи у задоволенні решти позову
про визнання майна спільним майном
подружжя та визнання права власності
на 12 частину цього майна за позивачем,
суд першої інстанції виходив з того, що
спірне майно нажите відповідачем
ОСОБА_3 в 1997 році до виникнення спірних
правовідносин з позивачем, тому
підстави для задоволення позову в цій
частині відсутні.

Що стосується встановлення
факту проживання позивача і
відповідача однією сім»єю з вересня 1999
року по 31 грудня 2000 року, то вимоги
позивача обгрунтовані, так як в цей
період сторони здійснювали певні
ремонтні роботи будинку і у позивача на
цій підставі можуть виникнути вимоги
щодо відшкодування спільно понесених
витрат. Тобто, встановлення цього факту
породжує юридичні наслідки.

Такі висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на встановлених
обставинах справи та нормах права, які
їх регулюють.

Судом встановлено, що в 1997 році
ОСОБА_3 буле передано у власність
місцевим колгоспом жилий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1
Хмельницької області.

В тому ж році ОСОБА_3 закінчено
його будівництво та ремонт, здано в
експлуатацію та отримано від
Хмельницької районної Ради народних
депутатів 20 вересня 1997 року Свідоцтво
про право власності на будинок, який
зареєстровано в Хмельницькому бюро
технічної інвентаризації.

У вересні 1999 року в господарство
ОСОБА_3 прийшла жити ОСОБА_2, з якою
ОСОБА_3 зареєстрував шлюб 31 грудня 2000
року.

В період проживання без
реєстрації шлюбу та в зареєстрованому
шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 здійснювали
ремонт в будинку, зокрема, здійснили
настелення лінолеуму в кімнатах,
встановили (замінили) 10
метало-пластикових вікон, утеплили
фасад пінопластом та оздобили
штукатуркою «короїд», пофарбували
будинок, викопали криницю та підвели в
будинок воду.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
розірвано рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 12 лютого 2013
року і між сторонами виник спір щодо
розподілу спільного майна.

Наведені обставини визнаються
сторонами і повністю підтверджуються
дослідженими доказами: дослідженою
судом копією інвентарної справи на
будинок АДРЕСА_1 свідоцтвом про право
власності на земельну ділянку для
обслуговування будинку, виданого 18
квітня 2014 року на ім»я ОСОБА_3 та
витягом з реєстру прав власності на
неї.

Зокрема, з інвентарної справи на
будинок вбачається, що будинок був
прийнятий в експлуатацію в 1997 році до
початку спільного проживання ОСОБА_3 із
ОСОБА_2, 20 вересня 1997 року ОСОБА_3 було
видане Свідоцтво про право власності
на будинок.

У виготовленій в 1997 році
інвентарній справі зазначено
наявність як самого збудованого
будинку, так і надвірних будівель,
призначених для його обслуговування, а
саме: сараю літера «Б», сараю літера «В»
та погреба.

Той факт, що ці будівлі існували
(були збудовані) до її приходу в
господарство ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2
належними і допустимими доказами не
спростувала.

З виданого Свідоцтва про право
власності на земельну ділянку площею
0,177 га для обслуговування спірного
будинку та надвірних споруд та витягу з
реєстру прав власності (а.с.72-73)
вбачається, що спірна земельна ділянка
була передана у власність ОСОБА_3 18
квітня 2014 року вже після розірвання
шлюбу із ОСОБА_2 Тому право спільної
сумісної власності на ділянку у
подружжя не виникало, земельна ділянка
перебувала у власності органу
самоврядування (комунальній власності)
в період проживання сторін в шлюбі.

А тому, право власності позивача
на цю ділянку не могло виникнути.

Позивач та її представник в
засіданні суду апеляційної інстанції
надали висновок спеціаліста ОСОБА_5, з
якого вбачається, що вартість гаража,
питного колодязя та вартість ремонтних
робіт в будинку складає 135 863 гривень.

Однак, при цьому спеціаліст не
зазначає вартість всього збудованого
будинку та надвірних будівель, які вже
існували на момент вселення позивача
ОСОБА_6 в господарство ОСОБА_3 і не
зазначає, чи ця вартість істотно
збільшилась за рахунок спільно
проведених ремонтних робіт та
здійснення будівництва гаража та
питного колодязя. Сам обсяг виконаних
робіт, який підтверджується доказами
та визнається відповідачем, не
свідчить про таку істотність.

В матеріалах справи також
відсутні докази щодо дозволу на
спорудження гаража, відповідності його
будівельним нормам та правилам,
відсутні докази, щодо здачі гаража в
експлуатацію. Тобто, фактично гараж є
самочинним будівництвом і відсутні
підстави для його розподілу між
подружжям.

Сам відповідач ОСОБА_3 в суді
апеляційної інстанції визнав, що ним та
позивачем спільно проведено
настелення лінолеуму в кімнатах
будинку, встановлення 10 пластикових
вікон, утеплення фасаду пінопластом,
оздоблення будинку штукатуркою
«короїд», пофарбування будинку,
копання однієї криниці, підведення до
будинку води.

Однак ці визнані відповідачем
покращання будинку не свідчать про
істотне збільшення вартості належного
на праві індивідуальної власності
ОСОБА_3 будинку та надвірних будівель,
що було б підставою для виникнення
спільної сумісної власності на спірне
майно.

Ці покращання можуть бути
предметом вимог позивача ОСОБА_6 про
стягнення частини понесених витрат на
покращання майна.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи, дослідив
належні і допустимі докази, які їх
підтверджують, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення, підстави
до скасування якого в межах доводів
апеляційної скарги апелянта відсутні.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,

У Х В А Л И
Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 14 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили..

Головуючий суддя: (підпис)
судді: (підписи)

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
В.М. Харчук