Справа № 156/707/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Нєвєров І.М. Провадження №
22-ц/773/1636/14 Категорія: 34 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю відповідача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування
майнової шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на
рішення Іваничівського районного суду
від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 02 січня 2014 року о 17
год. 25 хв. на перехресті проспекту
Дружба та вулиці Святого Володимира в
м. Нововолинську відбулася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля «Део Ланос» реєстраційний
номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та
належного йому автомобіля «БМВ 523»
державний номер НОМЕР_2 під його
керуванням, в результаті якої ці
транспортні засоби зазнали механічних
пошкоджень. Вказана ДТП сталася з вини
відповідача ОСОБА_1

Вартість відновлювального ремонту
його автомобіля становить 136144,39 грн.
Частину цієї суми в розмірі 50000 грн.
виплатила йому страхова компанія
«Кредо», в якій була застрахована
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_1

З врахуванням викладеного, просив
стягнути з відповідача на його користь
63 000 грн. майнової шкоди.

Рішенням Іваничівського районного
суду від 18 вересня 2014 року позов
задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 23711 грн. 09 коп. майнової
шкоди та 243 грн. 60 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
та її представник ОСОБА_2 просять
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

Відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) України шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
шкоду виникає у її завдавача за умови,
що дії останнього були неправомірними,
між ними та шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки, -
незалежно від вини.

За правилами ч. 1 ст. 1188 цього Кодексу
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одному
з володільців із вини іншого,
відшкодовується винним; не
відшкодовується шкода, завдана
володільцю лише з його вини; за
наявності вини всіх володільців розмір
відшкодування визначається судом у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення
(тобто залежно від ступеня вини
кожного).

На підставі досліджених доказів судом
першої інстанції встановлено, що 02
січня 2014 року о 17 год. 25 хв. на
перехресті проспекту Дружба та вулиці
Святого Володимира в м. Нововолинську
відбулася дорожньо-транспортна
пригода за участю транспортних засобів
«Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 та «БМВ 523»
д.н.з. НОМЕР_2. Дана ДТП сталася у зв'язку
з порушенням водієм транспортного
засобу «Део Ланос» ОСОБА_1 Правил
дорожнього руху. Постановою
Іваничівського районного суду від 25
лютого 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (а. с. 35-36). Постановою
апеляційного суду Волинської області
від 07 квітня 2014 року, яка є остаточною і
набрала законної сили, постанову
Іваничівського районного суду від 25
лютого 2014 року залишено без змін (а. с.
6-8).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу автомобіль «БМВ
523» реєстраційний номер НОМЕР_2
належить на праві власності ОСОБА_3 (а.
с. 5).

Під час дорожньо-транспортної пригоди
цьому автомобілю були завдані
механічні пошкодження, а саме:
пошкоджений передній бампер, дві фари,
протитуманні фари, два крила, передній
капот, деформовані передні ричаги,
витекло моторне масло. Дані обставини
підтверджуються протоколом огляду
транспорту (Справа Іваничівського
районного суду про адміністративне
правопорушення № 156/93/14-ц, а. с. 3, 14).
Зауважень на протокол зі сторони
ОСОБА_1 під час його складання не
надходило, що свідчить про її згоду із
зафіксованими у ньому пошкодженнями
автомобіля позивача.

Згідно з висновком про вартість
матеріального збитку до звіту про
оцінку транспортного засобу № 2014/2231
від 26 січня 2014 року вартість
відновлюваного ремонту автомобіля
«БМВ 523» реєстраційний номер НОМЕР_2 з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу становить 73711 грн. 09 коп. Ця ж сума
вказана як вартість матеріального
збитку (а. с. 9, 77-134).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування нею шкоди зобов'язана
сплатити потерпілому різницю між
фактичним розміром шкоди і страховою
виплатою (страховим відшкодуванням).

Сторони визнали, що страхова компанія
«Кредо», в якій була застрахована
цивільно-правова відповідальність
відповідача, виплатила позивачу
страхове відшкодування в розмірі 50000
грн. Тому непокритою залишилася сума
збитків в розмірі 23711 грн. 09 коп. (73711,09 -
50000), які підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Виходячи з наведеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
обґрунтовано задовольнив позов
частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Статтями 10, 60 цього Кодексу
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

За змістом наведеної правової норми
право вибору способу відшкодування
шкоди належить потерпілому. В даному
випадку потерпілий ОСОБА_3 обрав спосіб
захисту порушеного права у вигляді
відшкодування завданих йому збитків у
повному обсязі і надав суду докази щодо
розміру цих збитків. Тому
безпідставними є доводи апелянтів про
те, що суд повинен був виходити з
вартості фактичного ремонту
автомобіля, проведеного позивачем.

За правилами ч. 2 ст. 1192 ЦК України
розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України у п. 14
постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів
про відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки», при
визначенні розміру та способу
відшкодування шкоди, завданої майну
потерпілого, судам слід враховувати
положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
такого ж роду і такої ж якості,
полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному
обсязі. Коли відшкодування шкоди в
натурі неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
втраченого майна на момент розгляду
справи або виконання робіт, необхідних
для відновлення пошкодженої речі. Як
при відшкодуванні шкоди в натурі, так і
при відшкодуванні реальних збитків
потерпілий має право вимагати
відшкодування упущеної вигоди.
Ухвалюючи рішення про стягнення на
користь потерпілого відшкодування
вартості майна, що не може
використовуватись за призначенням, але
має певну цінність, суд з урахуванням
принципу диспозитивності, тобто за
заявою заподіювача шкоди, одночасно
повинен вирішити питання про передачу
цього майна після відшкодування
збитків особі, відповідальній за шкоду.

Як зазначалося вище, розмір завданих
позивачеві збитків визначений судом на
підставі висновку від 26 січня 2014 року
до звіту про оцінку транспортного
засобу суб'єкта оціночної діяльності
ОСОБА_4, який є аварійним комісаром,
внесеним у державний реєстр
сертифікованим оцінювачем
транспортних засобів (а. с. 9, 77-137). Як
вбачається із вказаного звіту, при
визначенні розміру матеріального
збитку оцінювач врахував зношеність
автомобіля позивача відповідно до
існуючих методик, затверджених в
установленому законом порядку.

Згадані документи відповідають
вимогам ст. ст. 57, 64 ЦПК України і є
письмовими доказами у справі.

Із письмових заперечень відповідача
ОСОБА_1 на позовну заяву, поданих нею в
суді першої інстанції (а. с. 32), випливає,
що вона була ознайомлена з цими
доказами і ніяким чином не заперечила
оцінку спеціалістом розміру
матеріального збитку, не виражала свою
незгоду з цією оцінкою і не заявляла
про призначення автотоварознавчої
експертизи. Тому судом вірно покладено
в основу рішення наведені докази, а
доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач не погоджувалася з
висновком спеціаліста, не відповідають
обставинам справи.

Заяву про передачу їй пошкодженого
майна, яке має певну цінність, ОСОБА_1
суду не подавала, у зв'язку з чим в силу
принципу диспозитивності суд не вправі
був вирішувати це питання. Проте дана
обставина не перешкоджає відповідачу
після відшкодування заподіяної нею
шкоди пред'явити відповідні вимоги до
потерпілого.

В порядку виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК
України апеляційним судом відповідачу
та її представнику було письмово
роз'яснено їх обов'язок надати суду
докази на підтвердження своїх доводів,
зокрема, щодо незгоди з вартістю
матеріального збитку, встановленою
висновком спеціаліста, і наслідки
неподання таких доказів (а. с. 73). Однак
апелянти жодних доказів не подали і
клопотання про витребування їх судом, в
тому числі про призначення експертизи,
не заявили.

Що стосується врахування при
визначенні розміру матеріального
збитку податку на додану вартість (далі
- ПДВ), то за змістом розділу V
Податкового кодексу України сутність
ПДВ полягає в тому, що він є частиною
створеної вартості, яку стягують з
покупців усіх видів товарів та послуг.
Платники: юридичні та фізичні особи,
які здійснюють від свого імені
виробничу або іншу підприємницьку
діяльність на території України
залежно від форм власності. Отже
вказаний податок включається як в ціну
послуг по ремонту пошкодженого
автомобіля, так і в ціну запасних
частин, необхідних для його ремонту.
Тобто за загальним правилом
відновлення пошкодженого автомобіля
можливе лише за цінами, що містять в
собі ПДВ. Тому даний податок вірно
врахований оцінювачем при визначенні
вартості відновлювального ремонту, яка
і становить вартість матеріального
збитку.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України у п. 7 постанови № 4 від 01
березня 2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» роз'яснив, що якщо груба
необережність потерпілого сприяла
виникненню або збільшенню шкоди, то
залежно від ступеня вини потерпілого,
якщо інше не встановлено законом,
розмір відшкодування з особи, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, має бути
зменшено (але не може бути повністю
відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Питання про те, чи є допущена
потерпілим необережність грубою
(частина друга статті 1193 ЦК), у кожному
конкретному випадку має вирішуватись з
урахуванням фактичних обставин справи
(характеру дії, обставин завдання
шкоди, індивідуальних особливостей
потерпілого, його стану тощо).
Положення статті 1193 ЦК про зменшення
розміру відшкодування з урахуванням
ступеня вини потерпілого
застосовуються і в інших випадках
завдання шкоди майну, а також фізичній
особі, однак у кожному разі підставою
для цього може бути груба
необережність потерпілого
(перебування у нетверезому стані,
нехтування правилами безпеки руху
тощо), а не проста необачність. Саме по
собі перебування у нетверезому стані
не є прикладом грубої необережності,
якщо при цьому не було порушено правила
дорожнього руху.

Відповідач та її представник не надали
суду жодних доказів грубої
необережності позивача в момент
вчинення ДТП. Більше того,
вищезгаданими постановою судді
Іваничівського районного суду від 25
лютого 2014 року та постановою судді
Апеляційного суду Волинської області
від 07 квітня 2014 року у справі про
притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності,
які набрали законної сили, встановлено
порушення Правил дорожнього руху, що
призвело до зіткнення автомобілів
сторін, лише з боку відповідача. При
цьому будь-якої вини позивача ОСОБА_3 у
ДТП не встановлено.

Тому не заслуговують на увагу доводи
апелянтів про зменшення розміру
відшкодування шкоди на підставі п. 3 ч. 1
ст. 1188 та ч. 2 ст. 1193 ЦК України.

Правила частини четвертої статті 1193 ЦК
про можливість зменшення розміру
відшкодування шкоди, завданої
фізичною особою, залежно від її
матеріального становища, крім
випадків, коли шкоди завдано вчиненням
злочину, застосовуються у виняткових
випадках, якщо відшкодування шкоди у
повному розмірі неможливе або
поставить відповідача у тяжке
матеріальне становище (п. 7 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів
про відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки»).

Зазначивши в апеляційній скарзі, що
відповідач має на утриманні
неповнолітню дитину яку виховує сама,
апелянти всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не надали суду як доказів,
що підтверджують наведені обставини,
так і будь-яких інших доказів того, що
відшкодування шкоди у повному обсязі
поставить ОСОБА_1 у тяжке матеріальне
становище. Сама по собі наявність на
утриманні дитини ніяким чином не
свідчить про рівень достатку особи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеними
обставинами страви та не містять
встановлених законом підстав для
скасування оскаржуваного рішення,
постановленого з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Іваничівського районного суду
від 18 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: