РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі: головуючого - судді
Парій О.В.

при секретарі -
Мирошниченко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Бердянського
міськрайонного суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
поділ спільного майна подружжя,
визнання права власності та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом, в якому просить: - визнати
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; - поділити
майно, набуте позивачем за час шлюбу з
відповідачем, виділивши їй ? частину
квартири АДРЕСА_1; - визнати за нею право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, до складу якої входять коридор
№ 1 площею 7,11 м2., ванна № 2 площею 2,6 м2.,
вбиральня № 3 площею 1,0 м2., кухня № 4
площею 7,8 м2., кімната № 5 площею 11,5 м2.,
кімната № 6 площею 16,8 м2. та лоджія
площею 3,9 м2.; - усунути перешкоди у праві
користування ? частиною квартири
АДРЕСА_1, шляхом вселення позивача у
вказану квартиру. Зазначила, що 27
березня 2004 року вона уклала шлюб з
відповідачем. Від даного шлюбу мають
дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час
шлюбу за спільні кошти з відповідачем
придбали у 2008 році двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 23000 гривень,
яка була зареєстрована за
відповідачем. У 2012 році відносини з
відповідачем погіршились, виникали
постійні сварки та скандали, в
результаті чого рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16.10.2012 року шлюб було
розірвано. Після розірвання шлюбу
відповідач став прискіпливо до неї
ставитися та неодноразово намагався
виселити з придбаної квартири, в якій
вона зареєстрована. В першій половині
дня 06 жовтня 2013 року відповідач
намагався змінити вхідні двері до
спірної квартири, але вона завадила
йому це зробити, внаслідок чого, між
ними виникла сварка. Увечері того ж дня
відповідач виселив її з квартири. З
приводу незаконного виселення вона
зверталася до Бердянською МВ УМВС
України в Запорізькій області із
заявою про вчинення відповідачем
злочину.

В судовому засіданні представник
позивача адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримав. Додатково зазначив, що
спірна квартира придбана для
проживання сім'ї ОСОБА_1. Вважає, що
відповідачем не надано доказів в
підтвердження обставини, що квартира є
його особистою власністю. Позивач має
право користуватися частиною квартири
та проживати в ній. Не наполягає на
допиті свідкаОСОБА_13.

Відповідач та його представник за
дорученням ОСОБА_5 позовні вимоги не
визнали. Зазначили, що з 27.03.04 року по
16.10.12 року відповідач дійсно перебував
у шлюбі з ОСОБА_1, за час якого
народилася донька. Спільних коштів у
подружжя не було. Позивач не працювала
та в неї не було трудової книжки.
Відповідач їздив до Росії, де працював
на будівництві, а гроші пересилав
дружині. Згодом ОСОБА_2 дізнався, що
ОСОБА_1 витрачала гроші на свої потреби,
пиячила, за дитиною не доглядала,
водила сумнівні знайомства та вела
спосіб життя недостойний для одруженої
жінки та матері. Мати відповідача є
приватним підприємцем та
запропонувала синові купити окреме
житло. За договором купівлі-продажу
24.01.08 року мати відповідача продала
однокімнатну квартиру, надала гроші
відповідачу та знайшла підходящу
квартиру. 29.01.08 року за договором
купівлі-продажу відповідач на гроші,
надані йому матір'ю, придбав за 30000
доларів США двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Проте, життя з позивачкою не
наладилося та з липня 2012 року
відповідач проживав окремо від неї з
донькою. Вказують, що позивач сама
виселилася з квартири та вивезла всі
речі. Відповідач на даний час
зареєстрував шлюб з іншою жінкою та
проживає в спірній квартирі разом зі
своєю донькою, дружиною та дитиною
дружини. Вказують, що фактично мати
відповідача подарувала йому кошти в
сумі 30000 доларів США, тому вважають, що
як гроші, так і спірна квартира,
придбана за ці гроші, є особистою
власністю відповідача. Спільних коштів
на купівлю квартири у подружжя не було.

Аналізуючи докази, суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 27 березня 2004
року. За час шлюбу народилася донька
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене
підтверджено свідоцтвами про
одруження та про народження дитини.

Відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного 24 січня 2008
року та посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_6 (реєстр. № 233) ОСОБА_7 -
мати відповідача, продала належну їй
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Згідно договору купівлі-продажу,
укладеного 29 січня 2008 року та
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6 (реєстр. № 322) ОСОБА_2 купив та
придбав у власність двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано
за рішенням Бердянського
міськрайонного суду від 16 жовтня 2012
року (справа № 801/7024/2012, рішення набрало
чинності 27 жовтня 2012 року).

Відповідно до рішення Бердянського
міськрайонного суду від 18 грудня 2013
року (справа № 310/11281/13-ц) з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на
утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи
стягнення з 01.10.13 року до досягнення
дитиною повноліття.

Згідно розрахунку, виконаного
головним державним виконавцем відділу
ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької
області від 09.07.14 року № 34295, борг зі
сплати аліментів станом на 24.06.14 року
становить 3519,92 грн.

Відповідно до довідки ОСББ
«Каскад» від 06.05.14 року № 23 в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та члени
сім'ї: дружина ОСОБА_8, донька ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, донька дружини ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_5, колишня дружина ОСОБА_1.

Згідно показів свідка ОСОБА_7, яка є
матір'ю відповідача, позивач
відношення до вказаної квартири не має.
Син з невісткою та дитиною проживали в
однокімнатній квартирі, яка їй
належала. Вказує, що вирішила продати
квартиру та придбати синові
двокімнатну квартиру. Разом із сином
вибирали квартиру. Однокімнатну
квартиру продала за 24000 доларів США.
Двокімнатна квартира придбана за 30000
доларів США. Для придбання цієї
квартири додала 6000 доларів США до
коштів від проданої однокімнатної
квартири та 30000 доларів США передала
синові. Різниця у даті продажу та даті
купівлі всього чотири дні.
Самостійного доходу невістка не мала,
пиячила, дитиною не опікувалася. На
даний час в квартирі проживає син з
донькою, новою дружиною та донькою
дружини.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10,
яка є бабусею відповідача, показала, що
батьки відповідача бажали, щоб у нього
була своя квартира. Коштів для
придбання квартири у подружжя ОСОБА_1
не було. Спочатку батьки відповідача
придбали однокімнатну квартиру. Доходу
у позивачки не було, всі кошти вона
витрачала на себе. Дитина від неї
збігала. На даний час в квартирі
проживає онук з донькою, новою дружиною
та дитиною дружини.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
показала, що приходила в гості в січні
2008 року. Бачила на столі долари США.
Батьки відповідача сказали, що продали
однокімнатну квартиру та додали
грошей, які дарують синові для
придбання двокімнатної квартири.

Згідно показів ОСОБА_12, допитаного
в якості свідка, він разом з
відповідачем працював в Росії. Позивач
проживала в м.Бердянськ. Відомо про те,
що ОСОБА_2 переказував гроші дружині та
коли приїжджав додому грошей не було. У
позивача грошей не було та самостійно
придбати квартиру вона не могла.

Відповідно до ст.ст. 20, 57, 60, 61, 68, 70, 72
Сімейного Кодексу України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування; майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто. Майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у
спільній сумісній власності , може бути
поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Належність майна до спільної
сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його підчас шлюбу, але й
спільною участю подружжя коштами або
працею в набутті майна. Застосовуючи
ст. 60 СК України та визначаючи право
спільної сумісної власності подружжя
на майно, суд повинен установити не
тільки факт набуття майна під час
шлюбу, а й той факт, що джерелом його
набуття є спільні сумісні кошти або
спільна праця подружжя. Зазначена
позиція викладена в постанові Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 02 жовтня 2013 року у
справі № 6-79цс13.

На підставі викладеного, суд
приходить до висновку, що спірне майно,
а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 не
є спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки зазначене
майно хоча і набуте за час перебування
в шлюбі, проте джерелом його набуття не
є спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя - спірна квартира
придбана за кошти ОСОБА_2, надані йому
його матір'ю ОСОБА_7.

Враховуючи викладене, заявлені
позовні вимоги про визнання спірної
квартири спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1, про поділ спірної
квартири та про визнання права
власності на ? частину спірної квартири
задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню
позовні вимоги про усунення перешкод у
праві користування частиною спірної
квартири шляхом вселення, оскільки
квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю
ОСОБА_2, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
розірваний, право користування
зазначеною квартирою у позивача
відсутнє.

Керуючись ст.ст. 3-6, 11, 27, 31, 57-64, 131, 137,
88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст. 372 ЦК
України (2003 рік), ст.ст. 20, 57, 60, 61, 68, 70, 72
Сімейного Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
поділ спільного майна подружжя,
визнання права власності та вселення, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В.Парій