Справа №1319/3199/2012
пр.№ 6/464/216/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року

м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борейка
С.В.

за участю секретаря судових засідань
ОСОБА_1

представника стягувача ОСОБА_2

представника боржника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в залі суду в м.Львові заяву
представника боржника ОСОБА_4 – ОСОБА_3
про відстрочку виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 22.10.2013 у цивільній справі № 1319/3199/2012,
-

в с т а н о в и в:

представник боржника ОСОБА_4
– ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою
про відстрочку виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 22 жовтня 2013 року про виселення
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з
житлового приміщення – квартири №56 у
будинку №4 на вулиці Коломийська у
м.Львові до дня втрати чинності Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ. В
обґрунтування заяви покликається на
те, що рішення апеляційної інстанції
від 22.10.2013 перебуває на примусовому
виконанні у державній виконавчій
службі. Однак, оскільки виселення
мешканців із спірної квартири
відбувається у зв’язку із порушенням
зобов’язальних відносин за кредитним
договором (споживчим); спірна квартира
була предметом договору застави у
зазначених правовідносинах, а відтак,
оскільки набув чинності вищевказаний
Закон та наявні умови, які ним
передбачені, зокрема: укладення
споживчого кредиту в іноземній валюті,
виселення мешканців відбувається із
квартири, яка була предметом
забезпечення зобов’язань за кредитним
договором, таке нерухоме житлове майно
виступає як постійне місце проживання
позичальника – ОСОБА_4 у власності
якого немає іншого нерухомого
житлового майна. Наявність таких
обставин, утруднюють виконання рішення
апеляційної інстанції, а тому у
відповідності до ст.373 ЦПК України
просить заяву задовольнити та
відстрочити виконання судового
рішення.

У судовому засідання
представник боржника підтримав заяву
повністю та просить таку задовольнити;
надав пояснення аналогічні змісту
заяви.

У судовому засідання
представник стягувача заперечив проти
такої заяви та просить відмовити,
оскільки прийняття Закону України від
03 червня 2014 року № 1304-VІІ, не є тією
особливою чи винятковою обставинами,
що ускладнює виконання рішення суду
апеляційної інстанції від 22.10.2013, адже
такий Закон прийнятий після набрання
чинності рішенням суду; питання про
виселення регулюється чинним житловим
законодавством; відстрочка виконання
рішення суду суттєво порушує права
стягувача та принцип обов’язковості
виконання судового рішення.

У судове засідання інші учасники
судового процесу не з’явились, хоча
належним чином повідомлявся про місце
та час розгляду справи, а відтак, суд за
згодою осіб, що з’явились, вважає за
можливе провести судове засідання у
відсутності осіб, що не з’явились.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
№ 1319/3199/2012 та заяви про
відстрочку виконання рішення суду,
з’ясувавши дійсні обставини справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням
Сихівського районного суду м.Львова
від 13 травня 2013 року у справі № 1319/3199/2012
в позові ПАТ «ОСОБА_8 ОСОБА_1» до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог, відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС
України у Львівській області про
виселення та зняття з реєстрації –
відмовлено. Рішенням апеляційного суду
Львівської області від 22.10.2013 судове
рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове, яким
виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7
з житлового приміщення – квартири №56 у
будинку №4 на вулиці Коломийська у
м.Львові; в решті позовних вимог
відмовлено Рішення апеляційної
інстанції залишено без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19.12.2013.

Так, 02.10.2014 на виконання
рішення суду від 22.10.2013 державним
виконавцем прийнято постанову про
відкриття виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 1319/3199/2012 виданого 08.11.2013
Сихівським районним судом м.Львова про
виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6,
ОСОБА_7 з житлового приміщення –
квартири №56 у будинку №4 на вулиці
Коломийська у м.Львові.

Відповідно до ч.1 ст.373 ЦПК України за
наявності обставин, що утруднюють
виконання рішення (хвороба боржника
або членів його сім'ї, відсутність
присудженого майна в натурі, стихійне
лихо тощо), за заявою державного
виконавця або за заявою сторони суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає питання
про відстрочку або розстрочку
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання рішення в
судовому засіданні з викликом сторін і
у виняткових випадках може відстрочити
або розстрочити виконання, змінити чи
встановити спосіб і порядок виконання
рішення. З роз'яснень, наданих в п.37
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.06.2009 року «Про
застосування законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» вбачається, що відповідно
до ст.217 ЦПК України визначення порядку
виконання рішення суду, надання
відстрочки або розстрочки виконання,
вжиття заходів для забезпечення його
виконання за наявності для цього
підстав зазначається безпосередньо в
рішенні суду при його ухваленні. Заяви
сторін або державного виконавця про
вчинення судом таких же дій при
виконанні рішення суду за наявності
для цього підстав розглядаються в
порядку, встановленому статтею 373 ЦПК,
за результатами вирішення яких
постановляється ухвала. У разі
задоволення заяви в ухвалі суду, крім
відомостей, передбачених статтею 210
ЦПК, зазначається строк дії відстрочки
(розстрочки), а при наданні розстрочки,
крім того, розмір періодичних платежів,
які підлягають стягненню для погашення
присудженої суми. Межі дії відстрочки
(розстрочки) можуть бути визначені не
лише датою, але й настанням якоїсь
події (зміна матеріального становища
відповідача, видужання тощо).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно положень ч.1, 2 ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, кім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Відповідно до ст.58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення положення частини
першої статті 58 Конституції України
щодо зворотної дії в часі законів та
інших нормативно-правових актів дано в
Рішенні Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99.

Відповідно до цих роз'яснень, за
загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши
частиною першою статті 58 положення
щодо неприпустимості зворотної дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи, що є загальновизнаним принципом
права.

Стягнення на предмет іпотеки являється
забезпеченням виконанням зобов'язання,
тобто цивільно-правовою
відповідальністю особи у випадку не
виконання зобов'язань за основним
зобов'язанням (кредитним договором), а
відповідно дія Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» № 1304-УІІ
має зворотню дію в часі і мораторій
також поширюється на вимогу про
стягнення на предмет іпотеки згідно з
рішення суду від 22 жовтня 2013 року.

Згідно ч.4 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», протягом
дії цього Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до Розділу V Закону України
«Про іпотеку», задоволення вимог
іпотекодержателя за рахунок предмета
іпотеки включає в себе, поміж іншого,
такі складові: звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення мешканців,
реалізація предмета іпотеки.

Правовідносини пов'язані з виселенням,
є похідними від передбаченої Законом
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки і підлягають
застосуванню на стадії примусового
виконання судового рішення.

Тобто процес виселення мешканців з
предмета іпотеки, в тому числі й
ухвалення судом відповідного рішення,
є однією з обов'язкових умов
примусового стягнення (відчуження без
згоди власника) нерухоме житлового
майна, а тому в даному випадку Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» поширюється на правовідносини,
що виселення з предмету іпотеки.

Так, рішенням суду
апеляційної інстанції встановлено, що
27.03.2007 між банком та ОСОБА_4 укладено
договір №014/7299/82/48233 про надання
останньому кредиту у сумі 35700 доларів
США,; на забезпечення виконання
договору кредиту між банком та ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 27.03.2007 укладено
договір іпотеки, за умовами якого
останні передали банку в іпотеку
квартиру на вулиці Коломийська,4/56 у
м.Львові; факт реєстрації у
встановленому порядку місця
проживання відповідачів за конкретною
адресою є достатньою підставою вважати
факт фізичного їх проживання за цією ж
адресою, до того часу, поки у
встановленому порядку не буде доведено
протилежне. Встановлені обставини
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у
відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України.

Разом із тим із матеріалів справи,
судом встановлено, що кредитні кошти за
кредитним договором від 27.03.2007
№014/7299/82/48233, призначені для
використання на споживчі потреби (п.2.1
кредитного договору) /а.с.7/; нерухоме
майно, що знаходиться за адресою –
м.Львів, вул. Коломийська,4/56 є загальною
площею 70,9 кв.м., згідно з договору
іпотеки від 27.03.2007 /а.с.11-14/; таке
нерухоме житлове майно є постійним
місцем проживання позичальника ОСОБА_4,
що встановлено рішенням суду
апеляційної інстанції та штампом у
паспорті громадянина України про
зареєстроване місце проживання
останнього – м.Львів,
вул.Коломийська,4/56.

Попри те, у судовому засіданні судом не
здобуто доказів, що у власності ОСОБА_4
знаходиться інше нерухоме житлове
майно.

Враховуючи наведене вище, суд
приходить до переконання, що заява про
відстрочку виконання рішення
апеляційної інстанції від 22.10.2013
підставна, оскільки примусове
виселення з квартири, у період дії
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» неможливе, адже,
така квартира була предметом
забезпечення зобов’язань за споживчим
кредитом наданого у іноземній валюті
(кредитний договір №014/7299/82/48233 від
27.03.2007), а тому чинність такого Закону є
тією встановленою винятковою
обставиною, що утруднює виконання
рішення суду, у відповідності до ст.373
ЦПК України, а тому заяву необхідно
задовольнити у повному обсязі –
відстрочити виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 22.10.2013 до втрати чинності
вищевказаного Закону.

Відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», ст.373 ЦПК
України та керуючись ст.ст.208, 210 ЦПК
України, суд, -

п о с т а н о в и в :

заяву представника боржника ОСОБА_4 –
ОСОБА_3 про відстрочку виконання
рішення апеляційного суду Львівської
області від 22.10.2013 у цивільній справі №
1319/3199/2012 – задовольнити повністю.

Виконання рішення апеляційного суду
Львівської області від 22 жовтня 2013 року
про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 з житлового приміщення –
квартири №56 у будинку №4 на вулиці
Коломийська у м.Львові відстрочити до
втрати чинності Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 03
червня 2014 року № 1304-VІІ.

Ухвала може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом п’яти днів з дня її
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення ухвали, можуть подати
апеляційну скаргу протягом п’яти днів
з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий