АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22ц-791/3066/2014 р.
Головуючий в І інстанції: Гонтар
Доповідач: Полікарпова О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року листопада місяця 19 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Херсонської
області в складі:

ГоловуючогоПолікарпової
О.М.СуддівБазіль Л.В. Прокопчук Л.П.За
участюМироненко І.С.

розглянувши скаргою у відкритому
судовому засіданні в м. Херсоні
апеляційну скаргу приватного
підприємства Виробничо-комерційної
фірми «Елена» на рішення Суворовського
районного суду м. Херсона від 18 вересня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до приватного підприємства
Виробничо-комерційної фірми (далі ПП
ВКФ) «Елена» про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на

те, що з 02.03.2011 року по
25.05.2011 року він, на підставі контракту,
виконував роботу старшого механіка на
теплоході «Марія», що належить ПП ВКФ
«Елена». Після закінчення контракту, з
вини відповідача, розрахунок з ним не
проведено, у зв'язку із чим за рішенням
Суворовського районного суду м.
Херсона від 29.11.2012 року на його користь
стягнуто з відповідача 11599, 48 грн.
заборгованої на момент звільнення
заробітної плати та 257508, 51 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні. На даний
час зазначене рішення не виконано,
відповідач ухиляється від виплати
нарахованих сум, посилаючись на їх
необґрунтованість.

Просив стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за період з
29.11.2012 року по день звернення до суду в
розмірі 510483,83 грн.

Рішенням суду від 18 вересня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто з ПП ВКФ
«Елена» на користь позивача середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в розмірі 512778,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПП ВКФ
«Елена» в своїй скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити. При цьому, апелянт
посилається на неналежну оцінку судом
доказів по справі та порушення норм
матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах, встановлених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що на користь позивача,
на підставі ст. 116, 117 КЗпП України,
підлягає стягненню середній заробіток
за час затримки розрахунку за період з
29.11.2012 року по день ухвалення рішення.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції і
вважає, що судом повно та правильно
встановлено обставини по справі,
належно оцінено надані сторонами
докази, а також правильно застосовані
норми матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджується, що ОСОБА_5,
згідно контракту, з 02.03.2011 року працював
в ПП ВКФ «Елена» старшим механіком на
теплоході «Марія», власником якого є
відповідач. Його заробітна плата
складала 58, 07 доларів США на добу,
окремо йому повинні були
нараховуватись бонуси в розмірі 800
доларів США на місяць. Контракт за
заявою позивача достроково припинено
25.05.2011 року.

Зазначені обставини встановлено
рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 29.11.2012 року. Цим же
рішенням з ПП ВКФ «Елена» стягнуто на
користь ОСОБА_5 заборгованість по
заробітній платі в сумі 11599,48 грн. та
257508,51 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.
Рішення суду відповідачем не
виконується. На цій підставі суд першої
інстанції прийшов до висновку, що з
відповідача слід стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
вже за наступний, після ухвалення
судового рішення від 29.11.2012 року,
період.

Вказані висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та узгоджуються з нормами
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд, на підставі ст. 117
КЗпП України, стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми права,
крім наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

За нерозрахунок при звільненні,
невиконання рішення суду про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
наступає відповідальність за ст. 117
КЗпП України, а не інша - за Законом
України «Про виконавче провадження»,
оскільки правовідносини до фактичного
розрахунку не переходять у площину
виконавчого провадження.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належить йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого порушення, яким є
день фактичного розрахунку (така
правова позиція висловлена в рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року № 40рп/2012).

Отже, зі змісту зазначених положень, у
випадку невиплати середнього
заробітку за рішенням суду, робітник
має право на виплату такого заробітку
з підстав ст. 117 КЗпП України по день
фактичного розрахунку.

Доводи апелянта про те, що виконавчою
службою описано все майно підприємства
не можуть свідчити про відсутність
його вини у невиконанні судового
рішення, оскільки з пояснень сторін
вбачається, що майно у підприємства на
даний час не вилучено, воно
використовується у виробничій
діяльності, однак кошти від його
використання на рахунок підприємства
не надходять.

Посилання апелянта на те, що у
підприємства немає обов'язку
виплачувати заробітну плату позивачу,
оскільки це обов'язок іншої особи, не
підлягають спростуванню, оскільки ця
обставина спростована судовим
рішенням від 29.11.2012 року.

З огляду на викладене, колегія суддів
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст..313,304,п.1 ч.1 ст.307 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства Виробничо-комерційної
фірми «Елена» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Херсона 18 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: