Справа № 645/4439/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року
м.
Харків

Фрунзенський районний суд міста
Харкова в складі:

головуючого - судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судових засідань -
Рало Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_3 про
визначення частки у спільному майні
подружжя та усунення перешкод у
користуванні житлом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду із
вищевказаним позовом до ОСОБА_3, у якому
після уточнень просила визнати за нею
право власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1 порядку поділу спільного майна
подружжя та усунути перешкоди у
користуванні власністю шляхом її
вселення до спірної квартири.

В обґрунтування своїх вимог посилалася
на те, що з 07.03.1992 року вона з
відповідачем перебуває у шлюбі. В
період шлюбу сторонами була придбана
квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на
ОСОБА_3 На теперішній час згоди у
питанні розподілу квартири ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не досягли. Відповідач не пускає
позивачку до квартири, змінив замки від
вхідних дверей. Посилаючись на
викладене, ОСОБА_2 просила позов
задовольнити.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
підтримала позовні вимоги у повному
обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти
задоволення позовних вимог
заперечував, зазначаючи про те, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана за
кошти батьків ОСОБА_3, тому є його
особистою власністю. Позивачка у
квартирі лише зареєстрована і
проживала там деякий час за згодою
відповідача, проте на теперішній час у
спірній квартирі проживає ОСОБА_3 зі
своєю родиною. І ОСОБА_2 ніякого права
на квартиру не має.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані докази, суд встановив
наступне.

З 07 березня 1992 року сторони перебувають
у шлюбі, зареєстрованому Лізіновською
сільрадою Россошанського району
Воронежської області, актовий запис №
5.

У період шлюбу 13 лютого 1996 року за
договором купівлі-продажу, посвідченим
державним нотаріусом 12-ї Харківської
державної нотаріальної контори ОСОБА_5,
ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям під час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо), самостійного
заробітку (доходу).

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 63 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України вбачається, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
шляхом надання належних і допустимих
доказів ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом. До справ даної
категорії такі випадки не відносяться.

Посилання представника відповідачки
на те, що спірна квартира була придбана
батьками ОСОБА_3 не підтверджуються
належними і допустимими доказами.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що квартира АДРЕСА_1 була
набута подружжям під час шлюбу, тому
належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1 в порядку
поділу спільного майна подружжя
підлягає задоволенню.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуанні квартирою та
вселення, то суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі
будинки (квартири), що є у приватній
власності громадян, не можебути вних
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством України.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
відповідач ОСОБА_3 перешкоджає у
користуванні власністю позивачці
ОСОБА_2 (змінив замки від вхідних дверей
та не пускає позивачку до квартири), що
не заперечував представник
відповідача у судовому засіданні, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги про усунення перешкод у
користуванні власністю та вселення
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати.

Таким чином, з відповідача на користь
позивачки слід стягнути сплачений нею
судовий збір в загальній сумі 487 грн. 20
коп. (а.с. 1, 33).

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215,
218, 223 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
повністю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1 порядку поділу
спільного майна подружжя.

Усунути перешкоди у користуванні
власністю шляхом вселення ОСОБА_2 до
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім)
грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Г. С.
Шевченко