Справа №489/1878/14-ц 20.11.2014 20.11.2014 20.11.2014
Провадження №22-ц/784/2827/14
№ 22-ц/784/2996/14
Головуючий у першій інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного суду:
20 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:
головуючого: Данилової О.О.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської
при секретарі судового засідання:
за участю: відповідача - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу
за апеляційними скаргами
на ухвалу Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 р.
та рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 19 серпня 2014 р. по
справі за позовом
У березні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
вселення в квартиру спільного
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначав, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу, укладеного 11 травня 2001
року між ним та ОСОБА_6, він є власником
частини квартири спільного заселення
АДРЕСА_1. Іншими співвласниками
квартири спільного заселення житловою
площею 18,4 кв.м., є відповідачі.
Посилаючись на те, що в період з 2002 по 2004
рік відповідач ОСОБА_7 здійснив
самовільне перепланування в квартирі,
а також добудував під'їзд, через який
здійснюється прохід до квартир,
встановивши металеві двері, внаслідок
чого позивач не має можливості
користуватися належним йому на праві
власності нерухомим майном, позивач
просив суд вселити його в квартиру
спільного заселення АДРЕСА_1.
Вподальшому при розгляді справи
позивач доповнив свої позовні вимоги
та просив також суд зобов'язати
відповідачів надати йому дублікати
ключів від вхідних дверей під'їзду і
квартири спільного заселення АДРЕСА_1.
В порядку забезпечення позову, позивач
просив накласти арешт на квартиру
спільного заселення № 14 по вул.
Чигрина, 248 в м.Миколаєві, а саме на
частину, що належить відповідачам.
Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 р. накладено
арешт на квартиру спільного заселення
АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві
власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5
Рішенням цього ж суду від 19 серпня 2014 р.
у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду від 24
червня 2014 р. та рішенням суду, позивач
оскаржив їх та посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просив їх
скасувати, та задовольнити його
позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача, перевіривши законність
та обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг, та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга на рішення суду не
підлягає задоволенню, а апеляційна
скарга на ухвалу суду про забезпечення
позову підлягає частковому
задоволенню на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що 11 травня 2001 р.
ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу кімнату площею 11, 3
кв.м. в квартирі спільного заселення
АДРЕСА_1 Згідно технічного паспорту від
17 квітня 2001 р., зазначена квартира
складалася з жилих кімнат площею 11,3
кв.м та 18,4 кв.м, а також кухні площею 9,7
кв.м, коридору площею 8,5 кв.м, ванної
кімнати площею 2 кв.м, туалету площею 1
кв.м.

Власниками кімнати 18, 4 кв.м. в квартирі
спільного заселення є в рівних частках
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 16 липня 2001 р.

На теперішній час в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані і проживають: відповідач
у справі ОСОБА_3 та члени його сім'ї:
ОСОБА_8 та ОСОБА_9

З матеріалів справи також вбачається,
що внаслідок самовільно проведеної
відповідачем ОСОБА_3 у 2002-2004 р.
реконструкції спірної квартири
зруйновано два перестінка кімнати
загальною площею 11,3 кв.м, що належить
позивачу, чим поєднано кімнату з кухнею
14-4 та частиною коридору 14-1.

Отже, об'єкту нерухомості, а саме:
кімнати площею 11,3 кв.м., в квартирі
спільного заселення АДРЕСА_1 тривалий
час фактично не існує.

Крім того, відповідачем здійснена
добудова житлової прибудови приміщень
№№ 14-6, 14-7, 14-8 та квартира № 14 стала
чотирьох кімнатною загальною площею
84,6 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м.

Позивач, будучи власником суміжної
квартири № 13, належною йому кімнатою в
квартирі спільного користування
АДРЕСА_1, ніколи не користувався.

Питання про відновлення попереднього
стану належної йому кімнати площею 11, 3
кв.м. в квартирі спільного заселення
позивач не ставив.

За такого, вселення позивача у всю
квартиру АДРЕСА_1, призведе до
порушення прав відповідача та членів
його сім'ї.

Таким чином, основний висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
позову є вірним, що не позбавляє
позивача можливості ставити питання
про захист своїх прав в іншій спосіб.

Що стосується доводів апеляційної
скарги з приводу оскарження ухвали
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 р. про
забезпечення позову, то колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ст. 152 ЦПК України позов
майнового характеру дозволяється
забезпечувати шляхом накладання
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб (п. 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
від 22 грудня 2006 р. «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову»).

Звертаючись з заявою про забезпечення
позову, ОСОБА_4 просив накласти арешт на
квартиру спільного заселення АДРЕСА_1,
яка зареєстрована на праві власності
за ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Задовольняючи заяву, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
заявлений позивачем позов не є
майновим, а тому обраний судом вид
забезпечення позову не є співмірним з
заявленими позивачем вимогами. До того
ж, накладаючи арешт на квартиру
спільного заселення АДРЕСА_1, яка
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд не перевірив, чи
дійсно ця квартира належить
відповідачам.

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, власником квартири
спільного заселення АДРЕСА_1 є ОСОБА_4

Оскільки, суд першої інстанції не
звернув належної уваги на вимоги
закону та не перевірив належність
відповідачам спірної квартири, то
ухвала суду про забезпечення позову
підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 серпня 2014 р. відхилити,
а рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 серпня 2014 р. залишити
без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 р.
задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 р.
скасувати.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: