УХВАЛА

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
спільною сумісною власністю; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ спільного сумісного майна за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 5 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березня 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ухвалю апеляційного суду
Закарпатської області від 12
березня 2012 року визнано укладену між
нею та ОСОБА_4 мирову угоду відповідно
до умов якої за нею визнано право
власності на 67/100 частин, а за
ОСОБА_4 на 33/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, розділено указаний
будинок в натурі з виділенням їм
конкретних приміщень у житловому
будинку, та залишено у спільному
користування горище-мансарду. Сторони
угоди взяли на себе зобов'язання не
чинити перешкод у проведенні поточного
ремонту будинковолодіння та
дотримуватися добросусідських
стосунків. ОСОБА_4 самовільно збудував
стіни на горищі житлового будинку та
чинить їй перешкоди у користуванні
цією власністю.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила зобов'язати ОСОБА_4 звільнити
частину горища у спірному житловому
будинку у розмірі 87,3 кв. м шляхом
демонтажу самовільно збудованих
конструкцій і повернути цю частину
приміщення 1, 2, 3, 7 у попередній стан.

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
просив поділити в натурі приміщення
горища-мансарди з виділенням йому
приміщень 3, 4, 7, 8 та 11 загальною площею
47,5 кв. м, а ОСОБА_3 - приміщень 1, 2, 5, 6, 9, та
10 загальною площею 86 кв. м.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від

21 травня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4
звільнити частину горища у будинку
АДРЕСА_1, площею 83,7 кв. м, шляхом
демонтажу самовільно збудованих
конструкцій (стін, перестінків) -
приміщення 1, 2, 3, 7. Зобов'язано ОСОБА_4
повернути частину вказаного горища у
попередній стан. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 5 вересня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено. Поділено горище-мансарду у
будинку

АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка
належить їм на праві спільної сумісної
власності, виділивши у натурі ОСОБА_4
приміщення позначені:

3 - 15,1 кв. м; 4 - 23,6 кв. м; 7 - 0,6 кв. м; 8 - 3,1 кв. м
та 11 - 5,1 кв. м, всього загальною площею -
47,5 кв. м, а ОСОБА_3 - приміщення
позначені:

1 - 52,0 кв. м; 2 - 9,1 кв. м; 5 - 18,4 кв. м; 6 - 3,3 кв.
м; 9 - 2,7 кв. м; 10 - 1,2 кв. м, всього загальною
площею - 86,7 кв. м. У задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи первісний позов та
зобов'язуючи ОСОБА_4 звільнити частину
горища житлового будинку і повернути
його у попередній стан, та відмовляючи
у задоволенні зустрічних вимог про
поділ горища, суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_4 без будь-яких
дозволів самовільно здійснив
переобладнання горища житлового
будинку, яке зазначеною мировою угодою
залишене у спільному користуванні
сторін.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні первісного
позову і задовольняючи зустрічний
позов, апеляційний суд виходив із того,
що горище житлового будинку належить
сторонам на праві спільної сумісної
власності, тому співвласники мають
право у порядку ст. 370 ЦК України на
виділ своєї частки в натурі із майна,
що є у спільній сумісній власності.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ухвалю
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 березня 2012 року
у справі про поділ майна подружжя
визнано укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
мирову угоду, відповідно до умов якої
за ОСОБА_3 визнано право власності на
67/100 частин, а за ОСОБА_4 на 33/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, розділено
указаний будинок в натурі з виділенням
їм конкретних приміщень у житловому
будинку та залишено у спільному
користування горище-мансарду. Сторони
угоди взяли на себе зобов'язання не
чинити перешкод у проведенні поточного
ремонту будинковолодіння та
дотримуватися добросусідських
стосунків. ОСОБА_4 самовільно збудував
стіни на горищі житлового будинку.

Відповідно ст. 380 ЦК України житловий
будинок є будівля капітального типу,
споруджена з дотриманням вимог
встановлених законом, іншими
нормативно-правовими актами , і
призначена для постійного в ній
проживання.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам
квартири у дво- або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
зокрема горище.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України,
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється
виключно за згодою усіх співвласників.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Крім того, у п. 33 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 7 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
судам роз'яснено, що відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК України позов
про усунення порушень права, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
підлягає задоволенню у разі, якщо
позивач доведе, що він є власником або
особою, яка володіє майном (має речове
право) з підстави, передбаченої законом
або договором, і що діями відповідача,
не пов'язаними з позбавленням
володіння, порушується його право
власності чи законного володіння.

Отже, оскільки право власності
позивачки на горище, яке є
конструктивним елементом житлового
будинку і залишено у спільному
користуванні його співвласників
попереднім судовим рішенням, ОСОБА_3
має право на захист свого права шляхом
звільнення самовільного зайнятого
ОСОБА_4 приміщення.

Разом із тим, рішення районного суду
щодо позовних вимог ОСОБА_3
про наявність та усунення перешкод у
користуванні спільною власністю
взагалі не досліджувались і не
оцінювались судом апеляційної
інстанції.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України
кожен із співвласників має право на
виділ його частки майна, що є у спільній
частковій власності в натурі або його
поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК
України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів
суди мають враховувати роз'яснення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності на житловий
будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183,
367 ЦК України та роз'яснень, викладених
у пп. 6, 7 зазначеної постанови, виділ
частки в натурі (поділ будинку) може
мати місце за наявності технічної
можливості виділення кожній із сторін
відокремленої частини будинку із
самостійним виходом (квартири), яка
відповідає розміру їх часток у
приватній власності або наявності
технічної можливості переобладнання
будинку в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Не можна погодитись з висновком
апеляційного суду про правомірність
проведення реконструкції
горища-мансарди житлового будинку
ОСОБА_4 та про його поділ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
посилалась на те, що ОСОБА_4 здійснив
самовільне будівництво у приміщеннях
горища-мансарди, які є у їх спільному
користуванні на підставі попереднього
судового рішення. При цьому посилалась
на те, що ОСОБА_4 за це самочинне
будівництво був притягнутий до
адміністративної відповідальності.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
апеляційний суд на зазначені положення
закону уваги не звернув, доводів сторін
належним чином не перевірив, фактичних
обставин справи не з'ясував, не
послався у рішенні на обставини і
докази, які спростовують доводи ОСОБА_3
про наявність перешкод, які чинить
ОСОБА_4 у користуванні спільною
сумісною власністю.

Також рішення апеляційного суду не
містить посилання на обставини та
докази, які спростовують доводи ОСОБА_3
про самовільне, без будь-яких дозволів,
переобладнання ОСОБА_4 горища під
житлову площу, яка залишена у спільному
користуванні сторін попереднім
судовим рішенням, та залишив поза
увагою те, що поділом горища за
зустрічними вимогами, буде у
позапроцесуальному порядку
оспорюватись судове рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 березня 2012 року про поділ
майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнання
права власності на майно, яким
горище-мансарда залишена у їх
спільному користуванні.

Крім того, у силу ст. 186 ЦК України, річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов'язане з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю. Приналежність слідує за
головною річчю, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Отже, суд не дав оцінки тому, чи може
горища-мансарда бути предметом поділу
в натурі (без визначення частки) без
поділу в натурі всього житлового
будинку, яке є об'єктом права власності.

Оскільки апеляційний суд, ухвалюючи
нове рішення, не встановив фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, його
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності та
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 5 вересня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко