Справа № 346/5475/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючого - судді
Калинюка О.П.

з участю: секретаря
Томин О.А.

позивачки
ОСОБА_1

представника позивача
адвоката ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника
відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань в
місті Коломиї цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
відшкодування майнової шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки,-

в с т
а н о в и в:

в обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначає, що 31.03.2012 року о 16
год. 20 хв. в м.Коломия, по вул. Петлюри,
Івано-Франківської області мала місце
дорожньо-транспортна пригода, під час
якої син позивачки ОСОБА_5, 1990 року
народження, отримав тілесні
ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1
помер. 09.04.2012 року по даному факту
порушена кримінальна справа за ч.1 ст. 286
КК України, яка 20.04.2012 року
перекваліфікована на ч.2 ст.286 КК
України. 22.08.2012 року старшим слідчим
ДТП СУ УМВС України в
Івано-Франківській області Суботнік
Р.Я. винесено постанову про закриття
кримінальної справи на підставі п.2 ст.6
КПК України (в ред.1960 р.) в зв'язку з
відсутністю складу злочину,
передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У
цій постанові вказано, що зазначена
ДТП сталася внаслідок порушення вимог
Правил дорожнього руху України ОСОБА_5
Позивачка також зазначає, що
відповідач ОСОБА_3 оплатив їй 9 000 грн.
відшкодування моральної шкоди за
умови, що вона не буде оскаржувати
вказану постанову про закриття
кримінальної справи, та обіцяв в
майбутньому відшкодувати і майнову
шкоду, тобто витрати на лікування,
поховання та встановлення надгробного
пам'ятника на могилі її сина. Однак,
відповідач своєї обіцянки не виконав.
Тому позивачка, посилаючись на
положення ст.ст.1187, 1193, 1195, 1200, 1201 та 1206 ЦК
України, роз'яснення, дані в п.п.2, 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992
року та п.7 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» №4 від 01.03.2013 року,
просить стягнути з відповідача на її
користь 28 472 грн. відшкодування
майнової шкоди, яка складається з:
витрат, пов'язаних з лікуванням сина, в
розмірі 6 472 грн.; витрат на
встановлення надгробного пам'ятника
в розмірі 21 000 грн. та витрат на
правову допомогу в розмірі 1000 грн.

В судовому засіданні позивачка
та її представник позовні вимоги
підтримали з

вищевказаних підстав. Представник
позивачки також пояснив, що із
змісту вищенаведених норм ЦК
України та роз'яснень випливає, що
обов'язок відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, виникає незалежно від вини
особи, яка її завдала, а при
відшкодуванні шкоди, завданої смертю
годувальника, та у разі відшкодування
витрат на поховання вина
потерпілого не враховується. Тому, на
думку представника позивачки,
особа, яка завдала шкоди смертю
потерпілого, зобов'язана відшкодувати
витрати на лікування та спорудження
надгробного пам'ятника. Тому
позивачка та її представник
просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
пояснив, що згідно із вказаною
постановою про закриття
кримінальної справи його визнано
невинним у ДТП, внаслідок якої загинув
син позивачки. Відповідач оплатив
позивачці 9 000 грн. лише із співчуття
та бажання допомогти їй. Представник
відповідача також вказав, що
кримінальна справа закрита з
реабілітуючих для відповідача
підстав, тобто він не винен у смерті
сина позивачки. Тому відповідач не
повинен нести обов'язки з
відшкодування шкоди, пов'язаної з
даною ДТП, в зв'язку з відсутністю в
його діях складу злочину,
передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
оскільки будь-яких порушень Правил
дорожнього руху України, які б
знаходились в причинному зв'язку зі
смертю сина позивачки, не
встановлено. Вказана постанова на
сьогоднішній день не оскаржувалась
та не скасовувалась, і нею
встановлено, що саме з грубої вини
самого ОСОБА_5 сталася вказана ДТП,
оскільки ним порушено вимоги Правил
дорожнього руху України, а саме: п.п.2.1
"а, б", 2.3 "б, г", 2.9 "а, в", 10.1, 11.2, 12.1, 13.1, 13.3,
14.2 "б". При вирішенні спору
представник відповідача просить
врахувати положення ст.ст.1166, 1187 ЦК
України та роз'яснення, які наведені в
п.4 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, згідно
з якими відповідач не вважається
заподіювачем шкоди.

Крім того, представник
відповідача зазначив, що в матеріалах
цивільної справи відсутні належні
докази про те, які саме ліки та засоби
призначались та використовувалась для
лікування сина позивачки. Самі по собі
касові фіскальні чеки аптек не
свідчать про витрачання коштів
позивачкою на придбання лікарських
засобів для лікування її сина,
оскільки таких чеків можна
безперешкодно назбирати в аптеках.
Тому відповідач та його представник
в задоволенні позову просять
відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи, і, оцінюючи
досліджені докази в сукупності,
приходить до наступного.

Ч.1 ст.1166 ЦК України передбачено,
що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до правил п.2 ч.1
ст.1188 ЦК України якщо шкода завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, то за наявності
вини лише особи, якій завдано шкоди,
вона їй не відшкодовується.

Згідно з роз'ясненнями, даними в
п.4 постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» №4 від 01.03.2013 року,
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Відповідно до правил ч.4 ст.61 ЦПК
України вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили,
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Судом встановлено, що 22.08.2012
року старшим слідчим відділу
розслідування ДТП СУ УМВС України в
Івано-Франківській області від 22.08.2012
року кримінальну справу №330494 закрито
на підставі п.2 ст.6 КПК України (в
ред.1960 р.) в зв'язку з відсутністю в
діях ОСОБА_3 складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Дана
постанова стосується
дорожньо-транспортної пригоди, яка
мала місце 31.03.2012 року в м.Коломиї, по
вул.Петлюри, і яка сталася внаслідок
порушення ОСОБА_5 вимог п.2.1 "а, б", п.2.3
"б, г", п.2.9 "а, в", п. п.10.1, 11.2, 12.1, 13.1, 13.3, п. 14.2
"б" Правил дорожнього руху України.
Зокрема, ОСОБА_5, не маючи при собі
посвідчення водія, без мотошолома,
будучи в стані алкогольного сп'яніння -
тяжкого отруєння, керував
незареєстрованим у встановленому
законом порядку мотоциклом марки "FADA FD
150 Т-24", рухаючись по вул.Петлюри в м.
Коломиї. Проїжджаючи в напрямку
центральної частини міста та,
здійснюючи маневр обгону автомобіля
марки "УАЗ 3303", номерний знак " НОМЕР_1",
під керуванням водія ОСОБА_3, ОСОБА_5
перед початком обгону не врахував, що
водій даного автомобіля подав сигнал
про намір повороту ліворуч, не
переконався, що здійснення обгону
буде безпечним та не створить
перешкод або небезпеки іншим учасникам
руху, та виїхав на смугу зустрічного
руху, де допустив зіткнення з
зазначеним автомобілем, який
виконував маневр повороту ліворуч на
прилеглу територію до заводу "Сільмаш".
Внаслідок ДТП ОСОБА_5 отримав травми у
виді відкритої черепно-мозкової
травми із крововиливами під оболонки,
шлуночки та в речовину головного
мозку, розміжчення вказаної речовини,
крововиливів в м'які тканини голови,
саден обличчя, що спричинило набряк та
набухання речовини головного мозку,
від чого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер в
Коломийській ЦРЛ (а.с.6-10).

В зв'язку з цим суд приходить
до висновку, що вказаною постановою
констатовано невинність відповідача
ОСОБА_3 у зазначеній ДТП, а
відповідно і в смерті ОСОБА_5 Таким
чином, відсутні будь-які передбачені
законом підстави для покладення на
відповідача обов'язку про
відшкодування шкоди, пов'язаної з
лікуванням та похованням ОСОБА_5

Посилання позивачки та її
представника на ст.ст.1193, 1195 ЦК України
як на обґрунтування своїх вимог суд
вважає безпідставними, оскільки дані
норми стосуються порядку
відшкодування шкоди, спричиненої
зовсім іншими видами деліктних
зобов'язань.

Не заслуговують на увагу
покликання сторони позивачки і на
ст.ст.1200, 1201 та 1206 ЦК України, оскільки
ці статті передбачають підстави,
види та порядок відшкодування шкоди,
завданої смертю потерпілого. Із
змісту цих норм випливає, що
обов'язковою підставою для вказаного
відшкодування є неправомірна та
винна поведінка особи, що спричинила
смерть потерпілого.

Суд також вважає, що жодного
правового значення не мають вказані
позивачкою усні обіцянки відповідача
відшкодувати їй шкоду в майбутньому.

Відповідно до правил ч.1 ст.61
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Однак, позивачкою та її
представником вказаних вимог закону
не виконано.

Тому суд вважає позовні вимоги
безпідставними, в зв'язку з чим в їх
задоволенні слід відмовити.

Оскільки в позові відмовлено, то
присудженню з відповідача не
підлягають понесені позивачкою
витрати на правову допомогу в розмірі 1
000 грн. При цьому суд звертає увагу, що
на підтвердження цих витрат позивачкою
долучена квитанція №268691, яка
датується січнем 2014 року, хоча даний
позов пред'явлено 08 жовтня 2014 року.

На підставі наведеного, ст.ст.
1166, 1187, 1188 ЦК України, та, керуючись
ст.ст.60, 61, 213-215, 294, 88 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування майнової
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки. в загальному розмірі 28 472
гривні відмовити в зв'язку із
безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення
може бути подана до Апеляційного суду
Івано-

Франківської області через
Коломийський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення
виготовлено 27 листопада 2014 року

Суддя
Калинюк О. П.