Справа № 466/158/13
Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/1987/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Шандра М.М.

суддів - Савуляка Р.В., Шумської
Н.Л.

секретаря - Бадівської О.О.

з участю представника ОСОБА_2
ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 20 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання договору позики
недійсним, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики. З посиланням
на ст. 1049 ЦК України просив стягнути з
ОСОБА_2 на його користь заборгованість
за договором позики від 10 серпня 2011
року, у розмірі 124 859 грн. 73 коп.
основного боргу та 52 734 грн. 00 коп. -
штрафних санкцій. Вирішити питання
судових витрат.

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про
визнання договору позики недійсним. З
посиланням на ст.ст. 202, 203, 215, 216, 234, ч.1 ст.
1051 ЦК України просила визнати
недійсним договір позики від 10.08.2011
року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
застосувати наслідки недійсності
правочину та стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі
50 939, 39 грн. Стягнути з ОСОБА_4 судові
витрати.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 20 грудня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 124 859 грн. 73 коп.
заборгованості за договором позики від
10.08.2011 року, а також 52 734,00 грн. штрафних
санкцій, а всього 177 593 грн. 73 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1 775
грн. 94 коп. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив представник
відповідача, позивача по зустрічному
позову - ОСОБА_3 Вважає рішення
незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовити, зустрічний
позов ОСОБА_2 задовольнити повністю,
яким визнати недійсним договір позики
від 10.08.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, застосувати наслідки
недійсності правочину та стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти
у розмірі 50 939, 39 грн. Стягнути з ОСОБА_4
судові витрати. Свої вимоги мотивує
тим, що відмовляючи у задоволенні
позову, суд зіслався на недоведеність
ОСОБА_2 факту укладення нею договору
позики під впливом обману. Проте
рішення суду в цій частині суперечить
позовним вимогам ОСОБА_2, яка просила
визнати спірний договір недійсним у
зв'язку з його фіктивністю. У зв'язку з
наведеним, судом взагалі не перевірені
доводи ОСОБА_2 з приводу фіктивності
правочину та не прийнято в цій частині
відповідного рішення. Вказує на те, що
оспорюваний договір позики сторони
уклали з метою повернути
заборгованість ОСОБА_6 перед ТзОВ
«Стек-Комп»ютер». Зазначає, що жодних
коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_4 ніколи не
отримувала, а повертала борг свого сина
перед ТзОВ «Стек-Комп»ютер». Судом не
враховані пояснення ОСОБА_2, згідно
яких вона пообіцяла ОСОБА_4 повернути
заборгованість свого сина перед ТзОВ
«Стек-Комп»ютер», оскільки надала віри
таким обставинам. З цією метою 09.08.2011
року ОСОБА_2 подала в банк АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заяву про
дострокове повернення депозитних
коштів та отримала грошові кошти
розміром 57 011, 34 грн., додала до них ще 600
грн. із своєї зарплати та передала
ОСОБА_4 суму у загальному розмірі 57 611, 34
грн., що було еквівалентно 7 200 дол. США.
На решту заборгованості ОСОБА_6 перед
ТОВ «Стек-Комп»ютер» у розмірі 22 800 дол.
США ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали фіктивний
договір позики. Вважає, що договір
позики носить фіктивний характер і
будучи зобов'язаною за фіктивним
договором позики ОСОБА_2 передала
ОСОБА_4 грошові кошти у загальному
розмірі 6 373 дол. США, що еквівалентно 50
939, 39 грн. станом на момент подачі
позову. При цьому розмір переданих
коштів сторонами не оспорюється.
Відтак, в разі визнання договору
недійсним та застосування наслідків
його недійсності, з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 необхідно стягнути 50 939, 39 грн.
Водночас, у зв'язку із недійсністю
договору позики, відсутні підстави для
задоволення первісного позову про
стягнення заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що скарга підлягає до
задоволення частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з доведеності
позовних вимог про стягнення
заборгованості за договором позики та
недоведеності вимог позивача про
укладення договору позики під впливом
обману.

Проте в повній мірі з такими
висновками колегія суддів не
погоджується.

Відповідно до вимог ч.ч.1. 2 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази,
які судом першої інстанції були
досліджені з порушення встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ним
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом заявлених первісних та
зустрічних позовних вимог є договір
позики, тому суд першої інстанції мав
встановлювати фактичні обставини щодо
наявності порушення відповідачем
зобов»язань з повернення позики та
наявності підстав для визнання
договору недійсним з підстав його
фіктивності.

Матеріалами справи встановлено,
що 10 серпня 2011 р. між позивачем за
первісним позовом ОСОБА_4 та
відповідачем за первісним позовом
ОСОБА_2 укладено договір позики.

Відповідно до умов договору позивач
передав, а відповідач отримав 22 000
доларів США. Факт одержання грошей
підтверджується розпискою,
власноручно написаною відповідачем
(а.с.4). Зазначену суму коштів,
відповідач зобов'язалася повернути до
10.11.2011 року.

На момент звернення позивача за
первісним позовом до суду, відповідач
ОСОБА_2 зобов'язання за договором
позики виконала лише частково та
повернула кошти у сумі 6373 доларів США,
сума неповернутих коштів становить
15627,00 доларів США.

Крім цього, на підставі п.7 договору
позики в разі прострочення повернення
позики позичальник зобов'язується
сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1%
від заборгованої суми за кожен день
прострочення, при простроченні понад 30
календарних днів також зобов'язується
сплатити штраф у розмірі 30% суми позики.

На підставі наведеного, позивач ОСОБА_4
просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу з
урахуванням пені та штрафу в розмірі 177
593,73 гривень (згідно курсу НБУ гривні до
долара США на день подання позовної
заяви), що включає в себе відповідно до
курсу долара США, встановленого НБУ на
день подання позовної заяви, 124859грн.73
коп. основного боргу та 52734,00 грн. -
штрафних санкцій.

Розглядаючи спір по суті, суд першої
інстанції вірно виходив з того що між
сторонами склалися правовідносини, що
виникають з договору позики, правильно
застосував до спірних правовідносини
положення закону, які поширюються на
спірні правовідносини.

Зокрема, суд вірно виходив з того, що
відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України передбачає
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Звертаючись до суду із зустрічною
позовною заявою, позивач просив
визнати договір недійсним з підстав
його фіктивності. Зокрема в
обґрунтування вимог покликався на те,
що 08 серпня 2011 року ОСОБА_4
представившись їй роботодавцем її сина
ОСОБА_6 та менеджером ТОВ «Стек
Комп'ютер» повідомив, що останній
отримав у вказаному ТОВ під реалізацію
велику кількість ноутбуків та
телевізорів загальною вартістю 30 000
доларів США, яку зі слів ОСОБА_4 не
повернув. Враховуючи такі обставини
вона пообіцяла ОСОБА_4 віддати хоча б
частину коштів. На наступний день
подала в АТ «Банк «Фінанси та кредит»
заяву про дострокове повернення
депозитних коштів та отримала грошові
кошти розміром 57011, 34 грн., додала ще 600
гривень із своєї заробітної плати та
віддала ОСОБА_4 суму 57611,34 грн., що було
еквівалентно 7200 доларів США. В
подальшому уклала з позивачем договір
безпроцентної позики та написала
боргову розписку на решту суми, а саме
на 22800 доларів США. ЇЇ син ОСОБА_6,
дізнавшись про договір позики та
боргову розписку пояснив, що ОСОБА_4
йому дійсно давав з фірми ноутбуки та
телевізори для реалізації, однак не на
таку суму, вказав, що жодних боргів у
нього не було та він повністю
розрахувався із останнім. Тому вказує,
що реальний договір позики не
укладався, відповідач за зустрічним
позовом та позивач по первісному
ОСОБА_4 при оформленні оспорюваного
договору безпроцентної позики не мав
наміру і не передавав їй жодних коштів
на виконання умов такого договору.
Позивач (відповідач по первісному
позові) в свою чергу хоч і підписала
договір позики і надала розписку, однак
не мала на меті отримання і не
отримувала від ОСОБА_4 кошти у позику.
Саме з наведених підстав, просила
визнати договір недійсним.

Перевіряючи оскаржуване рішення в
означеній частині, колегія суддів
погоджується з доводами апеляційної
скарги про те, що рішення суду в цій
частині суперечить позовним вимогам
ОСОБА_2, яка просила визнати спірний
договір недійсним у зв'язку з його
фіктивністю.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Отже, за положеннями зазначеної норми
фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків і
характеризується такими рисами:
сторони вчиняють правочин для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний, сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не
вчиняють жодних дій на виконання
фіктивного правочину, оскільки ознака
вчинення правочину для вигляду має
бути властива діям усіх сторін
правочину.

Пленум Верховного Суду України у п.24
постанови від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_2 звернувшись до суду з вимогою
про визнання договору позики
фіктивним, мала довести суду
відсутність в учасників цих правочинів
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення цих правочинів.

Доказів того, що сторони не мали
наміру створити юридичні наслідки,
суду не надано. Із змісту договору
встановлено, що позика передається
позикодавцем позичальнику
безпосередньо при підписанні
сторонами цього договору готівкою.
Підписання цього договору
позичальником підтверджує факт
одержання ним від позикодавця позики.
Належним чином підписаний договір є
доказом передання грошей від
позикодавця до позичальника (п.3
Договору).

Розглядаючи справу, суд вірно врахував
позицію, викладену Судовою палатою у
цивільних справах Верховного Суду
України у постанові від 18.09.2013 року по
справі № 6-63цс13, застосування якої в
силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим,
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Із долученої розписки, яка є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей
убачається, що ОСОБА_2 частинами
повертала позикодавцю кошти. З
наведеного випливає, що вчиняючи дії по
поверненню коштів, остання
усвідомлювала про необхідність
виконання зобов'язань передбачених
договором від 10.08.2011 року, тим самим
визнавала належно оформлений, а не
фіктивний договір позики. Сам
відповідач по зустрічному позову не
заперечував про отримання грошових
коштів у визначених у розписці
розмірах.

Надаючи правову оцінку наявним у
справі доказам, колегія суддів вважає,
що такі не доводять фіктивності
укладеного 10.08.2011 року договору позики
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Як убачається з матеріалів справи,
постановою о/у СДСБЕЗ Франківського РВ
ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області
Будзінського В.Б. від 10.10.2012 р.
відмовлено в порушенні кримінальної
справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України
за заявою ОСОБА_2 з приводу вчинення гр.
ОСОБА_4 шахрайських дій та вимагання
відносно неї та її сім'ї.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що ОСОБА_2 не
надано належних доказів та не доведено,
що спірний договір позики є фіктивним.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення в означеній його частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову з підстав наведених
вище.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
заборгованості за договором позики від
10.08.2011року, то колегія суддів вважає
його законним та обґрунтованим.

Зокрема, судом вірно враховано, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладання
договору, але і факту передачі грошової
суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 207 ЦК України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 1049 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Судом вірно встановлено, що договір
позики укладено з додержанням вимог ст.
203 ЦК України, тобто є чинним, а тому
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
одержані позичальником від
позикодавця.

Суд першої інстанції правильно
встановивши обставини справи про те, що
відповідач взяв у позивача у борг
грошові кошти, які зобов»язався
повернути, але у визначені договорами
(розписками) строки взяті на себе
зобов»язання не виконав, що є підставою
для стягнення з нього суми боргу.
Рішення суду в цій частині відповідає
матеріалам справи та вимогам закону і
підстав для його скасування немає.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Керуючись ст.307 ч.1 п.2, 314 ч.2 , 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 20 грудня 2013 року
скасувати в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про визнання договору позики
недійсним відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
М.М.Шандра

Судді:
Р.В.Савуляк

Н.Л.Шумська