АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9988/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бабій С. О. Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивачка звернулася
до суду з таким позовом, в якому
уточнюючи свої позовні вимоги в ході
розгляду справи просила суд визнати за
кожним із сторін право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами
і на 1/2 частину розташованої за цією
адресою земельної ділянки, площею 0,0658
гектарів, з цільовим призначенням для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, кадастровий
номер земельної ділянки :02:021:0052,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04
липня 1981 року по 07 липня 2009 року вони
перебували у шлюбі між собою і на
підставі отриманого у 1997 році дозволу
на будівництво житлового будинку на
земельній ділянці за вказаною адресою
у 1999 році на сумісні кошти збудували
будинок та господарські споруди, а
спірна земельна ділянка в 2004 році була
приватизована відповідачем та
передана йому у приватну власність з
наданням йому державного акту на право
приватної власності, проте він її право
на вказане майно не визнає.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати ухвалене рішення
суду і постановити нове рішення про
задоволення її позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи та порушення
судом норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів вважає, що вона
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214
ЦПК України рішення повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте зазначеним вимогам закону
рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 суд виходив з того, що нею на
надано доказів набуття під час шлюбу із
відповідачем права власності на
спірний будинок, а спірна земельна
ділянка була набута відповідачем
внаслідок безоплатної передачі її із
земель комунальної власності, тому не є
спільним майном подружжя в розумінні
ст. 61 СК України і не підлягає поділу.
Крім того, позивачка пропустила строк
позовної давності для звернення до
суду з позовом.

З таким висновком суду погодитися
не можна.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони під час перебування у шлюбі з
04.07.1981 року по 07.07.2009 року на підставі
рішення Павлоградської міської ради
народних депутатів № 578 від 10.07.1997 року
та від 14.08.1997 року № 662 побудували
житловий будинок АДРЕСА_1, що
встановлено рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 01
жовтня 2012 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
порядку користування житловим
приміщенням, яке набрало чинності і не
скасовано (а.с. 65).

На вказаний будинок 10.01.2002 року КП
«Павлоградське міжміське бюро
технічної інвентерізації» було видано
технічний паспорт із зазначенням часу
його побудови з господарськими
будівлями та спорудами у 1999 році та
відповідач 23.07.2014 року на нього отримав
свідоцтво про право власності ( а.с. 13-15,
51). При цьому, зазначені в технічному
паспорті відомості про об'єкт
нерухомого майна, площа та складові
частини повністю співпадають з
відомостями, зазначеними у витягу з
держаного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, чим спростовуються доводи
відповідача про добудову їм особисто
будинку після розірвання шлюбу з
позивачкою, в підтвердження яких ним
ніяких доказів суду не надано.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ДП
№ 037481 від 13 вересня 2004 року відповідач
на підставі рішення сесії
Павлоградської міської ради за № 408 від
06.07.2004 року є власником земельної
ділянки, площею 0,0658 гектарів, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1;
цільове призначення - для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, кадастровий
номер земельної ділянки :02:021:0052
(а.с.16).

Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР,
який був чинним до 2004 року, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку. В разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу.

В постанові Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснено,
що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи (п. 22). Вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох (п. 23). До складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу (п. 24).

Як роз'яснено в п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року №7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», відповідно
до ст.12 Закону України «Про
власність» у власності громадян можуть
знаходитись жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі-продажу, міни,
дарування, за правом спадщини. Оскільки
згідно зі ст.16 ЗК і ст.14 Закону України
«Про власність» земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у довічне успадковане
володіння, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.
Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
«Про власність», таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 182 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року 04 №7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» роз'яснено,
що відповідно до положень статей 81, 116
ЗК окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду. Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК,
377 ЦК.

Між тим, дійшовши висновку про
безпідставність заявлених вимог
ОСОБА_2 суд при розгляді справи
зазначені обставини справи, норми
діючого законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, та роз'яснення
Верховного Суду України залишив поза
увагою, пославшись лише на відсутність
доказів прийняття в експлуатацію і
державної реєстрації цього будинку під
час шлюбу сторін, що саме по собі в
даному випадку не може бути достатньою
підставою для відмови в позові про
визнання за позивачкою права власності
на його 1/2 частину при встановленні
сумісного його будування сторонами у
зареєстрованому шлюбі, та відмовляючи
при цьому в задоволені позову
одночасно і за пропуском строку
позовної давності тому, що про
порушення своїх прав на спільне
сумісне майно позивачка дізналася ще
27.09.2010 року коли подавала позов до
ОСОБА_3 про поділ майна у цивільній
справі № 2-249/11/12 (а.с.27-29), суд не
врахував, що в названому позові
ставилося питання про розподіл
незавершеного будівництвом спірного
будинку, на яке відповідач на той час не
мав правовстановлюючих документів, а
отримав свідоцтво про право власності
на нього лише 23.07.2014 року, тому саме з
часу коли позивачка дізналася про таке
свідоцтво слід рахувати початок
перебігу строку позовної давності для
її звернення до суду з вимогами про
визнання за нею права власності на 1/2
частину будинку, як зареєстрованого за
відповідачем у встановленому законом
порядку, а відтак, і з вимогами про
визнання за нею права власності на 1/2
земельної ділянки, яке згідно
вищезазначеного п. 182 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року 04 №7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» є похідним
від права власності на будинок, що
знаходиться на ній.

Крім того, згідно п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

За таких обставин, рішення суду, як
постановлене при неправильному
застосуванні норм матеріального права
та висновки якого не ґрунтуються на
дійсних обставинах справи і наданих
сторонами доказах, на підставі ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 жовтня 2014 року скасувати
та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
власності по 1/2 частині житлового
будинку АДРЕСА_1, житловою площею 47,7
кв.м., загальною площею 82,4 кв.м., з
господарчими будівлями і спорудами, а
саме: сіни літ. «а», площею 9,6 кв. м.,
навіс літ. «а1». площею 18,8 кв. м., ґанок,
площею 9,2 кв. м., ґанок, площею 5,2 кв. м.,
напівпідвал літ. «Н-пд». площею 83,8 кв. м.,
літня кухня літ. «Б», площею 29.0 кв. м.,
сарай літ. «б», площею 8,0 кв. м., погріб
літ. «пд-Б», площею 7,8 кв. м., вбиральня
літ. «В», площею 1,0 кв. м., колодязь № 1,
огорожа № 2-8, та по 1/2 частині
розташованої за цією адресою земельної
ділянки, площею 0,0658 гектарів, з
цільовим призначенням для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, кадастровий
номер земельної ділянки :02:021:0052.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: