Справа № 451/1055/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6125/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Куцика
І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні без фіксування судового
процесу звукозаписувальним технічним
засобом цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
про визнання недійсним договору оренди
землі,-

в с т а
н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2, в особі свого
представника - ОСОБА_4, звернувся до
суду з позовом про визнання недійсним
договору оренди землі, укладеного 07
листопада 2005 року між ним та
колективним виробничо-комерційним
підприємством (далі - КВКП) «Сапсан».

Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 07 листопада 2005
року між ним та КВКП «Сапсан»,
правонаступником якого є
сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю (далі -
СТзОВ) «Прогрес», був укладений договір
оренди землі, який зареєстрований у
Радехівському відділі регіональної
філії центру державного земельного
кадастру, про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 16 грудня 2005
року за №69, а в травні 2013 року, під
час розгляду в адміністративному суді
іншої справи, йому стало відомо, що в
оспорюваному договорі без його відома
та без узгодження з ним були внесені
дописки та вчинені виправлення, які не
засвідчені підписом особи у
встановленому законом порядку і на
внесення яких він згоди не давав.
Позивач вважає, що внесені зміни в
договорі порушують його права, як
орендодавця, оскільки наміру укладати
договір оренди на інших умовах, ніж ті,
які були зазначені у ньому первинно, не
мав.

Рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір
оренди землі від 07 листопада 2005 року,
укладений між ОСОБА_2 та КВКП «Сапсан»,
в частині внесення виправлень і змін у
пункти 2.3, 2.6, 4.1 зазначеного договору,
ухвалено вважати дійсним договір в
редакції на момент його підписання,
зокрема: п. 2.3. Нормативна грошова
оцінка земельної ділянки становить
14914,00 грн.; п. 2.6. Інші особливості об'єкта
оренди, які можуть вплинути на орендні
відносини: в пункті 2.3 цього договору:
грошова оцінка земельної ділянки
нарахована по її умовній кадастровій
площі: ріллі 2,07 га, кормові 0,35 га, п. 4.1.
Орендна плата нараховується Орендарем
та оплачується Орендодавцю в розмірі
не меншому 10 (десяти) % від ціни
вирощеного врожаю, але не нижче 250 грн.
за 1 га. У випадку неврожайних років
орендна плата нараховується в розмірі
не меншому ніж 250 грн. за 1 га.

Стягнуто з СТзОВ «Прогрес» в користь
ОСОБА_2 114 грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить його
скасувати з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
суд: неправильно застосував до спірних
правовідносин ст.217 ЦК України,
оскільки не можна припустити, що
правочин може бути укладений між
сторонами без досягнення
домовленостей щодо всіх істотних умов
договору, волевиявлення яких щодо
цього має бути вільним і відповідати їх
внутрішній волі; помилково визначив, що
здійснення орендарем в
односторонньому порядку викреслення,
дописування, виправлення істотних умов
договору після його підписання
орендодавцем і до моменту його
державної реєстрації є внесення змін
до договору, хоча сторонами і не було
укладено додаткової угоди;
встановивши, що позивач в результаті
вчинених представником КВКП «Сапсан»
та його правонаступником дій отримував
орендну плату у заниженому розмірі,
помилково ухилився від обґрунтування
ухваленого рішення статтею 230 ЦК
України, на яку позивач посилався, як на
правову підставу своїх вимог, і вийшов
за межі позовних вимог, які були ним
заявлені; помилково визнав договір
недійсним в частині, а не в цілому, при
цьому не врахувавши того, що істотні
умови договору з викресленнями,
дописуваннями, виправленнями в
оглянутих в судовому засіданні
договорах є між собою різними.

В судове засідання сторони не
з»явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені у
встановленому законом порядку (а.с.6-9
т.2), клопотань про відкладення розгляду
справи від них не надходило, а тому
справу розглянуто апеляційним судом
відповідно до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК
України у їхній відсутності без
фіксування судового процесу
звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 93 ЗК України, право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідне орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 6 ЦК України ).

Згідно із ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір
належить до юридичних фактів, на основі
яких виникають зобов'язання.

Відповідно до ст.13 Закону України
«Про оренду землі», договором оренди
землі є договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Договір оренди укладається у
письмовій формі (ст.14 Закону) та набуває
чинності після його державної
реєстрації (ст. 18 Закону).

Відповідно до п.2 Порядку
державної реєстрації договорів оренди
землі, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 25
грудня 1998 року № 2073, державна
реєстрація договорів оренди є
офіційним визнанням і підтвердженням
державного факту виникнення або
припинення права оренди земельних
ділянок.

Судом встановлено, що 07.11.2005 р. між
позивачем та КВКП «Сапсан»,
правонаступником якого є відповідач
СТзОВ «Прогрес», укладено договір
оренди землі, за умовами якого
орендодавець надав, а орендар прийняв в
строкове платне користування земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення, яка знаходиться на
території сільської ради с. Стремільче
Радехівського району Львівської
області, та який у встановленому
законом порядку був зареєстрований 16
грудня 2005 року за №69.

Цим же договором визначено
нормативно грошову оцінку земельної
ділянки та розмір орендної плати.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, що визначені законом як
істотні або необхідними для договорів
даного виду, а також усі ті умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що укладаючи
оспорюваний договір оренди землі
волевиявлення позивача на його
укладення було вільним і відповідало
його внутрішній волі, він був
ознайомлений з умовами цього правочину
і бажав реального настання обумовлених
ним правових наслідків.

Відповідно до ст.15 Закону України
«Про оренду землі», істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення
до статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди
землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

В свою чергу, відповідно до ч.1
ст.215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що для
визнання правочину недійсним
(оспорюваний правочин) суду слід
встановити, що стороною чи обома
сторонами не дотримано чи неналежно
виконано істотні умови відповідного
правочину згідно із ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що після
підписання зазначеного договору
сторонами 07 листопада 2005 року, до його
реєстрації у встановленому законом
порядку 16 грудня 2005 року, орендарем в
односторонньому порядку, без згоди
орендодавця внесено виправлення і
зміни, а саме: у п. 2.3 оспорюваного
договору внесено зміни щодо визначення
нормативно грошової оцінки земельної
ділянки, шляхом закреслення первісної
та зазначення іншої суми - з 14914,00 грн. на
19142,16 грн., а згодом - на 15820,36 грн., у
пункті 2.6 договору внесено зміни в
частині нарахування грошової оцінки
земельної ділянки по її умовній
кадастровій площі (по ріллі) -
виправлено з 2.07 га на 1,65 га, а в п.4.1
договору щодо умов здійснення орендної
плати -дописано «умовних за весь пай
500,00», а в іншому примірнику - «…605,00
грн.», - які беззаперечно впливають на
орендні відносини.

Враховуючи зазначене,
обґрунтованим є висновок місцевого
суду про те, що умови оспорюваного
договору оренди землі, визначені у
пунктах 2.3, 2.6, 4.1, відповідно до ч.1 ст.15
Закону України «Про оренду землі», є
істотними, оскільки ними визначена
нормативна грошова оцінка земельної
ділянки, особливості об»єкта оренди,
які можуть вплинути на орендні
відносини, грошову оцінку земельної
ділянки, та нарахування орендної плати
в залежності від врожайності (не
врожайності) років.

Зміна вказаних істотних умов в
односторонньому порядку орендарем є
неприпустимою, оскільки цим
порушуються права орендодавця на
отримання належної оплати за передану
в оренду земельну ділянку.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у пунктах 2, 7 постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
16.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав
визначених законом.

Разом з цим, як роз'яснено у п.9
вказаної Постанови, згідно зі ст.217 ЦК
України, правочин не може бути визнаний
недійсним в цілому, якщо закону не
відповідають лише його окремі частини,
й обставини справи свідчать про те, що
він був би вчинений і без включення
недійсної частини. У цьому разі
відповідно до статті 217 ЦК суд може
визнати недійсною частину правочину.

Враховуючи наведені вище норми
матеріального закону та встановлені
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для визнання оспорюваного
договору оренди частково недійсним, а
саме, лише в частині визнання
недійсними пунктів 2.3, 2.6 та 4.1 договору,
оскільки відповідачем в
односторонньому порядку без
погодження з позивачем були внесені до
них зміни та виправлення щодо істотних
умов договору, чим порушено право
позивача на отримання належної оплати
за передану в оренду земельну ділянку,
і про визнання дійсним договору оренди
земельної ділянки в редакції
вказаних вище пунктів, яка існувала на
момент його підписання сторонами.

Підстав для визнання договору
недійсним в цілому позивачем не
наведено, а судом апеляційної
інстанції відповідно не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вирішив спір, застосувавши
матеріальний закон, який підлягав
застосуванню, під час розгляду справи
не допустив порушень процесуального
закону, які б були підставою для зміни
чи скасування рішення, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.