Справа № 1327/4837/2012
Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4050/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 січня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 січня 2014
задоволено позов Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення та зняття з реєстрації.

В рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором № CGZ0GK00000055 від 24.12.2007 року в
розмірі 58 448 (п'ятдесят вісім тисяч
чотириста сорок вісім), 31 доларів США.,
що еквівалентно 490965 ( чотириста
дев'яносто тисяч дев'ятсот шістдесят
п'ять) грн. 80 коп., звернуто стягнення на
предмет іпотеки: квартиру загальною
площею 67,30 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки
ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094 м.
Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 50 ) з
укладенням від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу з іншою особою -
покупцем, з отриманням витягу
Державного реєстру прав власності, а
також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу з початковою ціною для
подальшої реалізації, встановленої
незалежним експертом - оцінювачем, а
саме ринкової вартості нерухомого
майна на момент реалізації.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, які зареєстровані та
проживають у АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права, з неповним
з'ясуванням обставин, які мають істотне
значення для справи. Вказує, що суд
першої інстанції не взяв до уваги того,
що він не підписував кредитного
договору та коштів в банку не
отримував, а у позивача відсутній
оригінал видаткового касового ордеру,
в судовому засіданні оглядалася копія
цього документу, а тому вважає, що ПАТ
КБ «ПриватБанк» не може підтвердити
факт видачі грошових коштів за
кредитним договором № CGZ0GK00000055 від
24.12.2007 року. Звертає увагу суду на те, що
він не ухилявся від проведення
почеркознавчої експертизи для
встановлення автентичності його
підпису у заяві про переказ готівки від
24.12.2007 року, а навпаки був ініціатором
проведення такої та надав усі наявні
оригінали вільних зразків своїх
підписів. Крім того зазначає, що
міський суд, задовольняючи позов, не
перевірив дотримання позивачем вимог
ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відмовити.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, у тому числі
і апелянта ОСОБА_3, котрі належним
чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлені про час та місце
розгляду справи, але не з'явилися в
судове засідання.

Так, відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, зобов'язані
повідомляти суд про зміну свого місця
проживання(перебування, знаходження)
або місцезнаходження під час
провадження справи. У разі відсутності
заяви про зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судову
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.

Відповідачі не повідомили апеляційний
суд про зміну місця свого проживання,
судові повістки, які неодноразово
надсилались їм по місцю проживання,
повертались до суду з відміткою «За
закінченням терміну зберігання».

У відповіді від 29.10.2014 року на подання
апеляційного суду з приводу невручення
відповідачам судових повісток
Українське державне підприємство
поштового зв'язку «Укрпошта» Львівська
дирекція повідомило, що судові
повістки під час доставки за вказаною у
них адресою не могли бути вручені,
оскільки дверей квартири ніхто не
відчиняв, в абонентську поштову
скриньку адресатів вкладались
повідомлення ф.22 про надходження
рекомендованих листів, проте за
одержанням листів у відділення
поштового зв'язку адресати протягом
встановленого терміну зберігання не
звертались, а тому такі повертались на
адресу відправника.

Крім того, за клопотанням відповідача
ОСОБА_3 розгляд справи було відкладено
двічі.

Такі обставини, на думку судової
колегії, свідчить про зловживання
відповідачами своїми процесуальними
правами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Районним судом встановлено, що 24.12.2007
року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3
укладено договір №CGZ0GK00000055 про надання
споживчого кредиту, згідно з яким банк
надав позичальнику кредит в сумі 44018,40
доларів США з сплатою за користування
кредитом у розмірі 11,4 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення 24.12.2019
року. Кредит ОСОБА_3 зобов'язаний був
повернути згідно графіку, що вказаний в
додатку до договору.

В забезпечення виконання зобов'язань
по даному договору ПАТ КБ «Приват Банк»
і ОСОБА_3 уклали договір іпотеки від
24.12.2007 року. Відповідно до п. 33.3 договору
Іпотекодавцем було надано в іпотеку
нерухоме майно, а саме: двокімнатну
квартиру загальною площею 67,30 кв.м.,
житловою площею 36,10 кв.м., за адресою:
АДРЕСА_1, що належить Іпотекодавцю на
підставі договору купівлі - продажу від
24.12.2007 року.

Окрім цього, 24.12.2007 року було укладено
договір поруки між ПАТ КБ «Приват
Банк» та ОСОБА_4, згідно якого остання
відповідає перед кредитором за
виконання зобов'язань за кредитним
договором в тому ж розмірі, що і
боржник, включаючи сплату кредиту,
відсотків за користування кредитом,
комісій, винагород, штрафів, пені та
інших платежів, відшкодування збитків.

Всупереч умов договору відповідач
ОСОБА_3 не здійснює платежів в рахунок
погашення суми кредиту та відсотків,
чим порушує прийняті на себе
зобов'язання.

Станом на 17.05.2011 року сума боргу за
кредитним договором складає 58448,31
доларів США.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони певну дію, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК
України).

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником(заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом(право
застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України
визначено, що одним із видів застави є
іпотека, тобто застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці
регулюються Законом України "Про
іпотеку".

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом визначені ст.16 ЦК
України. Крім перелічених у ч.2 цієї
статті способів захисту, також
зазначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та
інтересів по договору іпотеки в
судовому порядку визначений Законом
України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Частиною першою ст.35 цього ж Закону
передбачено, що у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушеного
зобов'язання, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Статтею 39 Закону України «Про
іпотеку» передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймача та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
на передані в іпотеку житловий будинок
чи житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення закріплено і у ч.3
ст.109 ЖК України.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.43
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають з
кредитних правовідносин" виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Оскільки ОСОБА_3 не виконував своїх
зобов'язань за кредитним договором, то
у ПАТ КБ "ПриватБанк" виникло право на
захист свої порушених прав і способом
захисту таких він обрав - звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відповідачів.

Твердження апелянта про те, що він не
підписував кредитного договору та
коштів в банку не отримував, колегія
суддів вважає безпідставними, так як
вони спростовані зібраними та
дослідженими судом доказами.

Безпідставними, на думку колегії
суддів, є і твердження апелянта про те,
що суд не перевірив дотримання
позивачем вимог ст.35 Закону України
«Про іпотеку», оскільки на виконання
положень даної норми права позивачем
були направлені відповідні вимоги
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 02.02.2010 року за
№30.1.0.0/2-ВZ9.

Відповідач ОСОБА_3 подав до
апеляційного суду заяву про
застосування до спірних правовідносин
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» №1304 від 03 червня 2014
року, пунктом 1 частини 1 якого
встановлено, що протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
( відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно зі статтею 4
закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із ст. Закону
України "Про іпотеку" , якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами-резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що :

- таке нерухоме житлове майно
використовується як постійне
проживання ;

- у позичальника чи власника у
власності не знаходиться інше нерухоме
житлове майно;

- загальна площа такого майна не
перевищує 140 кв.м.

Однак, колегія суддів вважає, що сам по
собі наведений вище Закон України не
може бути підставою для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки на час його ухвалення
місцевий суд і не міг його застосувати,
так як даного Закону не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: