АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5
та ОСОБА_6 - представника ОСОБА_7 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 6 жовтня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7,
третя особа: Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про усунення особи, що
має право на обов'язкову частку у
спадщині від права спадкування та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5,
треті особи: Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про визнання заповіту
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 6 жовтня 2014 року
первісний та зустрічний позов залишено
без задоволення..

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, через своїх
представників подали апеляційні
скарги на рішення суду.

ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі
просив рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог,
вважаючи, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
встановленим обставинам у справі.

ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення зустрічних позовних вимог,
вважаючи, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано обставини, які мають
суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційних
скарг, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають.

Судом встановлено, що у вересні 2012 року
ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_7 про усунення особи, що має право
на обов'язкову частку у спадщині, від
права спадкування, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина -
ОСОБА_10, мати відповідача, з якою
позивач перебував з 1978 року у фактичних
шлюбних стосунках, а з 2004 року - в
зареєстрованому шлюбі.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, земельну
ділянку в с/т «Колос» на території
Рожнівської сільської ради
Броварського району Київської області,
садовий будинок, гараж в ОК «Дружба» по
АДРЕСА_2 в м. Києві та автомобіль НОМЕР_1.
За життя померлою було складено на
користь позивача за первісним позовом
заповіт. При зверненні з заявою про
прийняття спадщини, дізнався, що
відповідачем ОСОБА_7 також була подана
заява про прийняття спадщини, як
спадкоємцем, який має право на
обов'язкову частку у спадщині.
Зазначив, що за життя відповідач злісно
ухилявся від своїх обов'язків,
покладених на нього законом, щодо
утримання та піклування про свою матір,
яка цього потребувала і перебувала у
безпорадному стані. У зв'язку із
викладеним, просив суд усунути від
права на спадкування обов'язкової
частини у спадщині після смерті
ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
її сина ОСОБА_7

3 квітня 2013 ОСОБА_7 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що за життя його матір'ю -
ОСОБА_10 14 січня 2011 року було складено на
користь її чоловіка заповіт. Зазначив,
що на час складання оспорюваного
заповіту померла ОСОБА_10 не розуміла
значення своїх дій та не могла ними
керувати, а тому на підставі ст. ст. 203,
215, 1247, 1257 ЦПК України просив суд
зустрічний позов задовольнити.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_10 - мати відповідача за
зустрічним позовом, та дружина
позивача за первісним позовом.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась
спадщина, зокрема на: квартиру АДРЕСА_1,
земельну ділянку в с/т «Колос» на
території Рожнівської сільської ради
Броварського району Київської області,
садовий будинок, гараж в ОК «Дружба» по
АДРЕСА_2 в м. Києві та автомобіль
НОМЕР_2).

За життя ОСОБА_10 14 січня 2011 року було
складено заповіт на користь ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини.

За положенням ч. 1 ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1224 ЦК України, за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Як роз'яснено у Пленумі Верховного Суду
України в п. 6 Постанови «Про судову
практику у справах про спадкування» за
№ 7 від 30 травня 2008 року, при
встановленні факту ухилення особи від
виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця суду слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього, та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_7 за своїм станом здоров'я
та матеріальним становищем не мав
можливості доглядати та надавати
матеріальну допомогу своїй матері.

Колегія суддів не може погодитися з
доводам апеляційної скарги ОСОБА_5, що
судом першої інстанції не був оцінений
матеріальний стан та стан здоров'я
ОСОБА_7, оскільки як вбачається з
матеріалів справи, судом встановлено,
що ОСОБА_7 постійно проживає в
Австралії, виїжджаючи на постійне
місце проживання за кордон, залишив
матері грошові кошти на утримання та
майно, крім того, судом встановлено, що
з 1994 року відповідач страждає на
ішемічну хворобу серця, потребує
постійного нагляду лікаря, тричі був
госпіталізований, і йому за станом
здоров'я заборонені подорожі (а.с. 99).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_7 не працює, отримує пенсію по
інвалідності.

Також колегія суддів критично
ставиться до доводів ОСОБА_5 про те, що
матеріальний стан відповідача
дозволяв піклуватися та матеріально
допомагати померлій матері, оскільки
позивачем не надано доказів на
підтвердження зазначеного.

Заявляючи вимоги при визнання заповіту
недійсним, ОСОБА_7 посилався на те, що
на час складання оспорюваного
заповіту, ОСОБА_10 не розуміла значення
своїх дій та не могла ними керувати.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України
встановлено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

За змістом ст. 1233 ЦК України, заповітом
є особисте розпорядження фізичної
особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст. 1248 ЦК України
передбачено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів.

Як вбачається з висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи (акт
судово-психіатричного експерта № 435
від 21 травня 2014 року) , проведеної
комісією експертів Київського
міського центру судово-психіатричної
експертизи, ОСОБА_10 у період з 2010 року
по травень 2011 року страждала на
«Органічне ураження головного мозку
судинного генезу (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба,
ДЕП, наслідки перенесених ГПМК) з
мнестичним зниженням» (шифр по МКХ-10
Р06.8); спадкодавець ОСОБА_10 у період
підписання заповіту могла самостійно
приймати рішення; під час укладення
заповіту за своїм психічним станом
усвідомлювала значення своїх дій та
могла ними керувати.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем за зустрічним
позовом не доведено, що на час
складання та посвідчення заповіту
ОСОБА_10 не розуміла значення своїх дій
та не могла керувати ними.

Також суд першої інстанції не знайшов
підстав для визнання заповіту
нікчемним, оскільки не доведено, що на
час складання заповіту ОСОБА_10 мала
повну втрату слуху та зору.

Судом встановлено, що заповіт складено
приватним нотаріусом зі слів ОСОБА_10 у
присутності двох свідків, якими
заповіт прочитано вголос та підписано
ОСОБА_12 за дорученням ОСОБА_10

Порушень ст. 1248, 1253 ЦК України при
складанні та посвідченні заповіту
судом першої інстанції не встановлено.

Колегія суддів не може погодитися з
доводами апеляційної скарги ОСОБА_7, що
ОСОБА_10 не могла усвідомлювати свої дії
та керувати ними, оскільки це
спростовуються матеріалами справи,
висновком експертизи.

Інші доводи апеляційних скарг також
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що судом
допущені порушення норми
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 -
представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 -
представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 6 жовтня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді