Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3987/14
Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової
Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Семенчук
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Житлово-будівельного кооперативу № 19
«Машинобудівник» про визнання права
власності на частину квартири як на
спільне майно подружжя та визнання
права власності на частину квартири в
порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з вищевказаним
позовом, який згодом уточнили. В
обґрунтування позову зазначали, що у 1991
році ОСОБА_5, який є батьком ОСОБА_4 та
був чоловіком ОСОБА_3 з 1986 року по 1997
рік, у зв'язку з міною житла був
прийнятий до ЖБК № 19 «Машинобудівник»
та за ним закріплена АДРЕСА_1. Однак,
право власності на вказану квартиру
ОСОБА_5 не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, заповіту не
залишив.

Позивачі зазначали, що оскільки ОСОБА_5
отримав квартиру перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, то
спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя. Таким чином, ОСОБА_3
належить 1/2 частина спірної квартири. В
свою чергу, ОСОБА_4 був позбавлений
можливості прийняти спадщину після
свого батька, оскільки спірна квартира
формально належить ЖБК № 19
«Машинобудівник».

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили суд: визнати за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною
власністю подружжя; визнати за ОСОБА_4,
як спадкоємцем першої черги за законом,
право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом, після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд
вірно вирішив питання наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, суті
правовідносин, що випливають із
встановлених обставин, правильно
застосував правові норми до цих
правовідносин. З дотриманням вимог
ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно
оцінив надані сторонами докази,
виконав вимоги цивільного судочинства
і вирішив справу згідно з законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, право власності на
будинок АДРЕСА_2 зареєстроване за ЖБК №
19 «Машинобудівник» на підставі рішення
Запорізької міської ради депутатів
трудящих від 24.12.1973 року № 446/6, що
підтверджено реєстраційним
посвідченням від 23.08.1978 року (а.с. 90).

Відповідно до виписки з протоколу № 12
зборів уповноважених членів ЖБК
«Машинобудвник 19» від 25.06.1991 року,
ОСОБА_5 прийнято до членів ЖБК
«Машинобудівник-19» та закріплено за
ним двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на
родину з чотирьох осіб у зв'язку з
обміном житловою площею з ОСОБА_6 (а.с.
88).

Як вбачається з ордеру на житлове
приміщення № 6878, виданого 26.12.1991 року
Виконавчим комітетом Запорізької
міської Ради народних депутатів,
вказаний ордер виданий на чотирьох
осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_7
(син) та ОСОБА_4 (син) (а.с. 13).

ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_3.
зареєстрували шлюб 21.01.1986 року, шлюб між
ними було розірвано 06.05.1997 року (а.с. 10,
15).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про смерть
НОМЕР_1 (а.с. 18).

12.03.2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до
приватного нотаріуса з заявою про
прийняття спадщини, а постановою від
21.07.2014 року нотаріусом ОСОБА_4 було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 на
вищевказану квартиру у зв'язку з
ненаданням спадкоємцем документів, які
б підтверджували право власності
спадкодавця на майно (а.с. 70, 84).

В силу частини першої статті 22 КпШС
України, яка була чинною на час
отримання ОСОБА_5 спірної квартири,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

За положеннями ст. 241 ЦК України 1963 року,
який діяв на момент отримання ОСОБА_5
квартири, за договором міни між
сторонами провадиться обмін одного
майна на інше. Кожний з тих, хто бере
участь у міні, вважається продавцем
того майна, яке він дає в обмін, і
покупцем майна, яке він одержує.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування і подання доказів регулює
ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині позовних вимог щодо визнання
права власності на 1/2 частину спірної
квартири за ОСОБА_3 як на частку у
спільній сумісній власності подружжя,
суд підставно виходив із того, що
позивачем ОСОБА_3 не надано суду
будь-яких документів, які б надавали
можливість визначити підстави
отримання ОСОБА_5 квартири, яка йому
належала до обміну на спірну квартиру,
а також документів на підтвердження
того, ким та на якій підставі була
придбана ця квартира, не надано
підтвердження того, що зазначена
квартира була придбана саме подружжям
у період шлюбу.

Крім того, як зазначалося вище,
квартира АДРЕСА_1 надавалась для
проживання не лише ОСОБА_5, а чотирьом
особам, кожен з яких мав право
користуватися нею. При цьому,
клопотання про залучення до участі у
справі ОСОБА_7 позивачами не
заявлялося.

На момент смерті ОСОБА_5 своїх прав на
спірну квартиру не оформив.

З огляду на викладені обставини, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що підстав для визнання за
ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину
спірної квартири як на частку у
спільній сумісній власності подружжя
не має.

Крім того, згідно ст.ст. 1217, 1218 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За положеннями ст. 1261 ЦК України у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання права власності на 1/2 частину
спірної квартири в порядку спадкування
за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5, суд дійшов правильного
висновку, що позивачами не надано
документів спадкодавця, що
підтверджують виникнення у останнього
права власності на спірну квартиру, а
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про
належність спірної квартири померлому
ОСОБА_5, оскільки пайовий внесок за
квартиру АДРЕСА_1 був повністю
виплачений ОСОБА_6, не спростовують
висновки суду.

Так, як зазначалося вище, ОСОБА_5
прийнято до членів ЖБК
«Машинобудівник-19» та закріплено за
ним квартиру АДРЕСА_1 на родину з
чотирьох осіб у зв'язку з іногороднім
обміном житла з ОСОБА_6, що вбачається з
виписки з протоколу № 12 зборів
уповноважених членів ЖБК
«Машинобудівник-19» від 25.06.1991 року,
переліку членів ЖБК «Машинобудівник-19»
на закріплення житлової площі у зв'язку
з обміном житла (а.с. 88, 89).

Проте, сторони договору міни не відомі,
так як ані договору міни, ані будь-яких
документів, які б надавали можливість
суду встановити сторони договору міни
суду не надано. Також, не надано і
документів, які б надавали можливість
визначити підстави отримання ОСОБА_5
квартири, яка йому належала до обміну
на спірну квартиру, а також документів
на підтвердження того, ким та на якій
підставі була придбана ця квартира.

За положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про
порушення норм процесуального права,
оскільки суд не взяв до уваги заяву
відповідача про визнання позову,
перевірені апеляційним судом і не
спростовують висновків рішення суду.

Так, за положеннями ч. 4 ст. 174 ЦПК
України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того
законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову. Якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд.

Судом першої інстанції підставно
відмовлено у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжено
судовий розгляд.

Інші приведені в апеляційній скарзі
доводи висновків суду не спростовують,
оскільки є повторенням обставин, якими
позивачі обґрунтовували свої позовні
вимоги, всебічна оцінка яким була дана
судом першої інстанції, і зводяться
лише до особистої незгоди з висновками
суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилаються
ОСОБА_3, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі,
були предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року
по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: