Справа № 523/8180/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р. Суворовський
районний суд міста Одеси у складі

головуючого судді
Пепеляшкова О.С.

при секретарі
Лапчинській О.В.

розглянув у відкритому судовому
засіданні у місті Одесі в залі суду № 18
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту,
що має юридичне значення, визнання
договору дарування недійсним, визнання
майна спільною частковою, сумісною
власністю та визнання права власності
на ? частину квартири та машини,

ВСТАНОВИВ:

До суду 03.06.2014р. з позовом звернулась
ОСОБА_1, яка вказала, що перебувала до
серпня 1998 року в шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2, але фактично вони не припинили
шлюбних відносин та після розірвання
шлюбу продовжували проживати разом,
вели спільне господарство, виховували
нашого сина ОСОБА_4, 1993 р.н., проживали
разом з відповідачем ОСОБА_2 однією
сім'єю, спочатку в м. Смела Черкаської
області, а після покупки квартири в 2000
році, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу
квартири було оформлено на ім'я ОСОБА_2),
стали проживати разом в квартирі,
зареєстровані там. Оскільки спірна
квартира була придбана під час
спільного проживання та за спільні
гроші, позивач вважала, що квартира є
спільним майном подружжя, а дарування
цієї квартири в травні 2014 року
відбулась без згоди позивача, тому вона
просила: визнати недійсним договір
дарування від 25.12.2013р., укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
спільною частковою власністю ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, визнавши за нею право власності
на ? її частину.

Уточнивши заявлені позовні вимоги
позивач просила: встановити факт
постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1
однією сім'єю, з 07.08.1998р. по 07.11.2008р.;
визнати квартиру, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнати
автомобіль Volkswagen Caddi 2006 року випуску
державний номер НОМЕР_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1;
визнати недійсним договір дарування
від 25.12.2013р., укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; визнати за позивачем право
власності на ? частину квартири, яка
розташована за адресою - АДРЕСА_1, та на ?
частину автомобілю Volkswagen Caddi, 2006 року
випуску, державний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивач та її
представник ОСОБА_5 вимоги позову
підтримали та просили його
задовольнити, посилаючись на викладені
в позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
(яка також представляє інтереси
відповідача ОСОБА_3) ОСОБА_6
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на те, що розірвання шлюбу
між позивачем та ОСОБА_2 не носило
фіктивного характеру, відбулось за
ініціативою позивача в судовому
порядку та ОСОБА_2 після розірвання
шлюбу сплачував аліменти на утримання
спільної дитини подружжя й взагалі
залишив місто Сміла, де проживало
колишнє подружжя, переїхавши до
м.Одеса. Маючи намір захистити житлові
інтереси власного неповнолітнього
сина, майже через рік після розірвання
шлюбу, відповідач ОСОБА_2 за його
твердженням запропонував колишній
дружині влаштуватися в м.Одесі, де у в
жовтні 2000 року придбав для проживання
сина до досягнення останнього
повноліття разом з матір'ю квартири за
адресою - АДРЕСА_1. Так як квартира
належала йому на праві особистої
приватної власності, він зберігав там
речі та дозволяв проживати сину разом з
позивачем, але ніколи з останньою разом
однією сім'єю без реєстрації шлюбу не
проживав, спільного майна відповідно
не набував, а навпаки, проживав з 1998
року з відповідачем ОСОБА_3, з якою в
листопаді 2008 року одружився.
Відповідач ОСОБА_3 просила застосувати
строк позовної давності в своїх
письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши надані докази та вивчивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі до 06.08.1998р.,
розірваному відділом РАГСу виконкому
Смілянської міської ради Черкаської
області (а.с. 23).

Від шлюбу є дитина ОСОБА_4, 1993 року
народження; підставою для розірвання
шлюбу стало звернення ОСОБА_1 до суду з
відповідним позовом із зазначенням
неналежного ставлення чоловіка до
інтересів сім'ї та зловживання
алкогольними напоями. Факт такого
звернення до суду з заявою про
розірвання шлюбу в судовому засіданні
не заперечувала позивач.

Після розірвання шлюбу відповідач
ОСОБА_2 переїхав проживати до м.Одеси та
у грудні 1998 року працевлаштувався до
локомотивного депо
«Одеса-Сортувальна», та як вбачається з
довідки про утримання аліментів, з
нього утримувались аліменти до кінця
2001 року (а.с. 78).

Вказані обставини (ініціатива позивача
подання позову про розірвання шлюбу та
його підстави, залишення місця
проживання колишнього подружжя та
працевлаштування до іншого міста, факт
сплати аліментів відповідачем ОСОБА_2)
спростовують твердження позивача про
те, що розірвання шлюбу було фіктивним,
та не мало під собою наміру реального
припинення існуючих сімейних відносин
подружжя.

Позивач ОСОБА_1 також переїхала до
м.Одеси та з 05.04.1999 р., працевлаштувалась
кухарем в локомотивному депо
«Одеса-Сортувальна» (а.с. 62).

Разом з тим, позивачем не надано
безперечних доказів того, що вона з
ОСОБА_2 весь зазначений час проживала
разом, як жінка та чоловік без
реєстрації шлюбу, вели спільне
господарство та мали спільний сімейний
бюджет, що їх відносини носили
усталений характер, який притаманний
подружжю, так як допитані в судовому
засіданні свідки не змогли однозначно
цього підтвердити, оскільки разом за
місцем проживання позивача колишнє
подружжя фактично разом не бачили, що
ОСОБА_1 пояснювала постійними
відрядженнями ОСОБА_2, та крім того, як
вбачається з пояснень свідків, така
думка притаманна усьому трудовому
колективу, в якому працює позивач, що
впливає на формування їх свідчень.

Крім того, пояснення свідків фактично
не спростовують тверджень відповідача
ОСОБА_2 про те, що він мав намір
забезпечити житлові права своєї
неповнолітньої на той час дитини та
здійснював зберігання за місцем
реєстрації власних речей.

Як вбачається з копії договору
дарування, ОСОБА_2 16.10.2000р. придбав на
підставі договору купівлі-продажу на
Одеській універсальній біржі «Вітязь»
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).

В цій квартирі зареєстровані
відповідач ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 та їх
син ОСОБА_4, 1993 р.н. (а.с. 6).

Також, за ОСОБА_2 04.12.2007 р. зареєстровано
право власності на транспортний засіб
Volkswagen Caddi, 2006 року випуску, державний
номер НОМЕР_1 (а.с. 89-90).

ОСОБА_2 надано довідки ЖЕД-4 КП міського
УЖКГ від 27.10.2014р., та від цієї ж дати за №
7148 на підставі відповідних актів про
те, що він проживав з ОСОБА_3 в АДРЕСА_2
єдиною родиною з 01.09.1998р.(а.с. 76, 77), а
08.11.2008р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб,
прізвище подружжя після укладення
шлюбу - ОСОБА_2 (а.с. 22).

За положеннями ст.ст. 10 ,60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем додано до позовної заяви
копію договору дарування від 25.12.2013р.
АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3
(а.с. 6). Оригіналу цього договору для
дослідження суду надано не було,
доказів наявності цього договору, а
також доказів реєстрації права
власності на спірне майно позивачем не
надано.

Оцінюючи правовідносини, які виникли
між сторонами з приводу нерухомого
майна, суд виходить з того, що Пленум
ВСУ в своїй постанові від 12.06.1998р. за № 16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» в п.22
зазначає, що судам слід мати на увазі,
що правила статей 22, 28, 29 КпШС не
застосовують до спорів про поділ майна
осіб, які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Такі спори мають вирішуватися згідно з
п.1 ст.17 Закону України "Про власність",
відповідних норм Цивільного кодексу
України і з урахуванням роз'яснень,
даних Пленумом Верховного Суду України
в п.5 постанови від 22.12.1995р. N 20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності".

Вказаний вище п.5 ППВСУ від 22.12.1995р. N 20
зазначає, що розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного на той час
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність",
ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України;
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї чи майно, що є у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, якщо
письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону "Про власність"); квартира
(будинок), кімнати в квартирах та
одноквартирних будинках, передана при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою членів сім'ї
наймача у їх спільну сумісну власність
(ст.8 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Але позивач не довела тієї обставини,
що відповідно до положень ст. 113 ЦК УССР,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, вона набула право
спільної часткової власності на
АДРЕСА_1, оскільки жодних доказів
фінансової участі у придбанні
нерухомого майна позивач не надала.

Стосовно вимог про визнання права
власності на частину транспортного
засобу, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" судам
роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК
України, яка регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Але судом не встановлено, що ОСОБА_1 й
ОСОБА_2 весь зазначений час проживали
разом, як чоловік та жінка без
реєстрації шлюбу (вели спільне
господарство та не мали спільний
сімейний бюджет, що їх відносини носили
усталений характер, що притаманний
подружжю тощо).

Судом не приймаються до уваги довідка
адміністрації локомотивного депо
«Одеса-Сортувальна» ДП «Одеська
залізниця» № Т4-20/328 від 17.06.2014р. про те,
що позивач разом зі своїм
неповнолітнім сином ОСОБА_4, 1993 р.н. та
чоловіком ОСОБА_2 проживали однією
сім'єю з квітня 1999 року до 2001 року в
будинку відпочинку локомотивних
бригад Одеса-Сортувальна (а.с. 61),
оскільки фактичні підстави видання
такої довідки в ній не зазначені та ця
інформація суперечить встановленим
обставинам по справі.

Суд не приймає в якості доказу надані,
до суду письмові пояснення свідків,
оскільки згідно із ст.59 ЦПК України ці
докази не є допустимими.

Перебіг передбаченого трирічного
строку позовної давності відповідно до
положень ст. 76 ЦК УССР починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права, що стало
відомо позивачу, як зазначено нею в
позовній заяві в травні 2014 року, що не
спростовувалось відповідачами, а тому
підстав для задоволення заяви про
застосування наслідків закінчення
строку позовної давності у суду не має.

На підставі викладеного суд дійшов до
висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не
довела ті обставини, на які вона
посилалась в обґрунтування заявлених
позовних вимог та вони задоволенню не
підлягають в повному обсязі.

В силу положень ч.6 ст. 154 ЦПК України
підлягають скасуванню заходи
забезпечення позову, вжиті ухвалою
Суворовського районного суду м.Одеси
від 17.07.2014р. у вигляді накладення арешту
на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Керуючись статями 10, 11, 60, 61, 88, 154, 212-215, 218,
294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання договору дарування
недійсним, визнання майна спільною
частковою, сумісною власністю та
визнання права власності на ? частину
квартири та машини - залишити без
задоволення в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою суду від 17.07.2014р. у
вигляді накладення арешту на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя