Справа №468/696/14-ц 19.11.2014 19.11.2014 19.11.2014
Провадження №22-ц/784/3054/14
Провадження № 22ц/784/3054/14
Головуючий суді 1-ї інстанції Янчук С.В.
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локітонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Кудрі В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства
комерційний банк

«ПриватБанк»

(надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)

на рішення Баштанського районного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2014
року

за його позовом

до ОСОБА_3

про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ПАТ «ПриватБанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про виселення відповідачки та інших
осіб, які зареєстровані та проживають в
житловому будинку АДРЕСА_1 в м. Баштанка
Миколаївської області.

Позивач зазначав, що на спірний
будинок, який є предметом іпотеки, та
який належить на праві власності
відповідачці ОСОБА_3, за його позовом
звернуто стягнення на підставі
рішенням суду. Але, незважаючи на
зроблені позивачем попередження,
відповідачка та інші особи спірне
житлове приміщення не звільняють.

Рішенням Баштанського районного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, а також неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просить скасувати рішення
суду та задовольнити вимоги банка.

В обґрунтування скарги, апелянт
посилається на те, що суд
необґрунтовано дійшов висновку про
відсутність іншого житла у
відповідачки, і не звернув увагу на те,
що звернення стягнення на іпотечне
майно банком вже звернуто за рішенням
суду, а тому не має підстав для
застосування до позовних вимог про
виселення відповідачки положень
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши наведені в скарзі доводи
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню із наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи,
житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Баштанка
Миколаївської області належить на
праві особистої власності
відповідачці ОСОБА_3, яка в спірному
будинку не зареєстрована, та не
проживає (а.с.9-11, 20, 38-39).

В цьому будинку зареєстрована та
проживає сім'я доньки відповідачки
(а.с.35).

Рішенням Баштанського районного суду
Миколаївської області від 3 червня 2013
року, зміненим рішенням апеляційного
суду Миколаївської області від 21
серпня 2013 року, на предмет іпотеки -
житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Баштанка
Миколаївської області звернуто
стягнення. Рішення набрало законної
сили.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першій інстанції виходив із того, що
банком виконана процедура
попередження про звільнення
іпотечного майна, але у зв'язку з
прийняттям Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті»
відповідачка не підлягає виселенню зі
спірного будинку, який є її постійним
місцем мешкання та у неї відсутнє інше
житло.

Однак, з такими висновками повністю
погодитися не можливо, так як вони
суперечать обставинам справи та не
відповідають нормам матеріального
права.

Так, згідно до частини 1 статті 40 Закон
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закон
України «Про іпотеку» та змісту
частини 3 статті 109 ЖК України після
прийняття рішення про звернення
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що
банком на ім'я відповідачки
надсилалося попередження про
звільнення житлового приміщення
(а.с.17-19), але належного доказу на
підтвердження вручення цього листа
ОСОБА_3 як іпотекодателю не має.

Іншим особам, які зареєстровані та
проживають в спірному житловому
будинку письмові попередження
позивачем не надсилалися.

В той же час, суд першій інстанції у
порушення статті 214 ЦПК України, зробив
висновок про дотримання банком
процедури попередження, не з'ясував, чи
отримали відповідачка та інші особи, що
проживають, письмову вимогу
іпотекодержателя про їх виселення, а
послався на реєстр відправки
кореспонденції, що є невірним.

Отже, процедура та порядок
попередження мешканців про звільнення
спірного будинку банком не дотримані, а
тому не має законних підстав для
пред'явлення банком вимоги про
виселення відповідачки зі спірного
будинку.

Водночас, банком не надано до суду
доказів того, що іпотекодатель займає
спірний житловий будинок і є підстави
для її виселення, так як вона має інше
постійне місце мешкання.

Крім цього, у відповідності до статей 10,
11 ЦПК України та роз'яснень, викладених
у пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» №5 від 12 червня 2009
року, суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних і
юридичних осіб, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, згідно з принципом
диспозитивності особа, якій належить
право вимоги, розпоряджається своїм
правом на власний розсуд, в тому числі
позивач особисто вирішує питання про
склад осіб, до яких він пред'являє
позовні вимоги.

З матеріалів справи убачається, що за
клопотанням позивача судом
витребувані дані про осіб, які
зареєстровані та проживають в спірному
житловому приміщенні (а.с.35).

Однак, банком уточнена позовна заява до
суду не подана, вимоги до
вищезазначених осіб не пред'явлено. А
тому посилання апелянта на порушення
судом його права на з'ясування цих
обставин є безпідставним.

За такого, та враховуючи встановлені
обставини справи, колегія суддів
вважає, що правових підстав для
виселення відповідачки немає, виходячи
не із застережень, викладених у Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», а у зв'язку із порушенням
банком процедури попереднього
попередження, і недоведеністю факту
проживання іпотекодателя у спірному
житловому будинку.

Тому, у відповідності до п.п.3, 4 статті 309
ЦПК України таке рішення суду першій
інстанції, яке ухвалене з порушенням
норм процесуального та матеріального
права підлягає зміні, яким в
задоволенні вимог банка слід відмовити
з інших підстав.

Підстав для стягнення судових витрат
за розгляд справи у суді апеляційної
інстанції відповідно до статті 88 ЦПК
України немає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного комерційного банку
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2014
року в частині підстав відмови у
задоволенні позову змінити, та вважати
правовими підставами відмови -
порушення банком процедури
попередження і недоведеністю факту
проживання відповідача в іпотечному
майні .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді