АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб:
представника відповідача Лавріна О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання дій та
бездіяльність протиправними, про
визнання кредитного договору
недійсним;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником ОСОБА_4

на рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 24 липня 2014
року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного
суду м.Києва від 24.07.2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Банк
Форум» про визнання дій та
бездіяльність протиправними, про
визнання кредитного договору
недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог в повному обсязі. Посилається на
незаконність ухваленого рішення,
неповне з'ясування обставини справи,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
рішення суду підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що подана
позивачем заява про зміну підстав
позову, яка прийнята судом, була
вагомою підставою для перенесення
розгляду справи або оголошення перерви
в судовому засіданні. Проте, судом було
проігноровано дану обставину та
розглянуто справу по суті. Вимоги
позивача стосуються незаконності
надання банком кредиту в іноземній
валюті резидентам України саме для
розрахунків цією валютою з іншими
резидентами України та її території.
Також, викликає сумнів факт підписання
договору особами, повноваження яких не
підтверджені, а отже, спірний договір
має бути визнаний недійсним. Судом
також не вирішені позовні вимоги
ОСОБА_3 про визнання дій відповідача
протиправними щодо надання кредиту
позивачу, як резиденту України, в
іноземній валюті заздалегідь для
розрахунку цією валютою з іншими
резидентами України, а також про
визнання бездіяльності відповідача
щодо здійснення контролю за цільовим
використанням кредитних коштів, а саме
за тим, щоб позичальник використав
отриману у нього валюту саме на
розрахунки з іншими резидентами
України. Суд не надав оцінку порушенню
відповідачем порядку видачі ним
валютного кредиту. Судом не враховано,
що оскаржуваним рішенням порушено
права третьої особи ОСОБА_5, яка мала
бути залучена судом до участі в справі
в якості третьої особи без самостійних
вимог на стороні позивача.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача ПАТ «Банк
Форум» ОСОБА_2 заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивачка ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явились, про час та місце судового
засідання повідомлені належним чином.
Від представника позивача ОСОБА_4
надійшло клопотання про перенесення
слухання справи у зв'язку з його участю
в іншій справі, призначеній на 19.11.2014
року на 09.10 год. в Івано-Франківському
міському суді.

Але, колегія суддів розцінила
причини неявки позивачки та її
представника в судове засідання як
неповажні та вважала, що їх неявка не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності ОСОБА_3, у відповідності до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої
інстанції, 20 листопада 2008 року між
Акціонерним комерційним банком
«Форум» та ОСОБА_3 був укладений
Кредитний договір № 350/08/23- CLNv,
відповідно до умов договору Банк
відкриває Позичальнику (ОСОБА_3
відновлювальну кредитну лінію на
споживчі цілі з лімітом кредитування
85000,00 доларів США, кредитні кошти
надаються строком по 19 листопада 2018
року, за користування кредитними
коштами встановлюється плата в розмірі
16% річних.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та па
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно положень ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

За своєю правовою природою між
сторонами укладено кредитний договір,
за яким виникли цивільно-правові
відносини.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК
України. Тобто, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин. повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
правочину має бути вільним і
відповідати його волі.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони
мали право врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами та могли
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Умови кредитного договору в
момент його укладення сторонам були
відомі та зрозумілі, вони з ними
погодились, підписавши вказаний
договір.

Частина 3 ст. 533 ЦК України говорить про
те, що використання іноземної валюти на
території України за зобов'язаннями
допускаєтьсяу випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Порядок та правила використання
іноземної валюти на території України
на сьогоднішній день встановлені
Декретом КМУ "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
(надалі за текстом - «Декрет»),який має
силу та статус закону.

Згідно ст. 2 Декрету резиденти і
нерезиденти мають право здійснювати
валютні операції (в т.ч. операції,
пов'язані з переходом права власності
на іноземну валюту та зобов'язання,
предметом яких є іноземна валюта) з
урахуванням обмежень, встановлених цим
Декретом та іншими актами валютного
законодавства України.

Статтею 5 Декрету передбачено, що
Національний банк України
видаєіндивідуальні та генеральні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування згідно з Декретом.
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії,на весь період
дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п.5.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 17 липня 2001 року N 275, наданий банку
Національним банком України письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями є генеральною
ліцензією на здійснення банком
валютних операцій згідно з Декретом.

Згідно п.2.3. вказаного вище Положення,
за наявності банківської ліцензії та
за умови отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати, в тому числі операції з
валютними цінностями, зокрема
залучення та розміщення іноземної
валютина валютному ринку України.

Відповідно до ст. 47 та 49 Закону України
"Про банки та банківську діяльність",
розміщення банком залучених коштіввід
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик також віднесено до
кредитної операції.

Відповідно до ст. 5 Декрету, одержання
ліцензії однією із сторін валютної
операції означає також дозвіл на її
здійснення іншою стороною або третьою
особою, яка має відношення до цієї
операції.

Відповідно до п.1.5. зазначеного вище
Положення, використання іноземної
валюти як засобу платежу без ліцензії
дозволяється: якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк(ця норма стосується
лише тих операцій уповноваженого
банку, на здійснення яких Національний
банк видав йому банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст.5
Декрету, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі - на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання/одержання
кредитів в іноземній валюті. Таким
чином, операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії. І
суд першої інстанції в рішенні що
оскаржується зазначив про це.

Безпідставні, а також такі що не
відповідають вимогам закону та
кредитного договору є посилання
апелянта на такі підстави задоволення
позову, як відсутність перевірки
цільового використання кредитних
кошів та невиконання вимог валютного
контролю.

Так, відповідно до пункту 1.1. Кредитного
договору №350/08/26СЬКу від20.11.2008р. «Банк
відкриває Позичальнику відновлювальну
кредитну лінію на споживчі цілі...»,
тобто цільове використання може бути
на будь - які споживчі цілі і в договорі
не було зазначено про використання
отриманих кредитних коштів для
розрахунку з іншими резидентами.

Зважаючи на те, що предметом кредитного
договору не були будь - які
розрахункові операції з резидентами,
Банк не повинен був, в рамках виконання
вимог Кредитного договору, здійснювати
будь - який контроль операцій по,
розрахунку з кимось кредитними
коштами.

Крім того, позивач могла використати
отриману валюту саме на поточні
потреби відповідно до діючого
законодавства, в т.ч зберігати кошти в
валюті.

Доводи апелянта про відсутність у
банка відповідних належних
повноважень на підписання зазначеного
кредитного договору не підтверджені
належними та допустимими доказами по
справі та не спростовують висновків
суду викладених у рішенні.

Що стосується незалучення судом до
участі у даній справі в якості третьої
особи ОСОБА_5, то зазначена обставина не
свідчить про порушення судом норм
процесуального права. Позивач,
відповідно до змісту позовної заяви,
дану особу до участі у справі не
залучила і не просила суд її залучити
під час розгляду справи.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне та не
всебічне з'ясування обставини справи,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 24 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: