Справа № 450/3443/13
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/5565/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача - Романової Н.В.,

представника
відповідача ОСОБА_5. - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі ТВБВ №10013/039 філії - Львівського
обласного управління АТ «Ощадбанк» на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 19 червня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 19 червня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі ТВБВ № 10013/039 філії - Львівського
обласного управління АТ «Ощадбанк» до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Рішення суду оскаржило Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України» в особі ТВБВ
№10013/039 філії - Львівського обласного
управління АТ «Ощадбанк».

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що наявність рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 07.06.2013 року, яке набрало законної
сили, у цивільній справі №1326/6365/2012 за
позовом ПАТ «Державний ощадний Банк
України» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення з відповідачів солідарно в
користь банку заборгованості в сумі
343646,39 грн. не є перешкодою для звернення
стягнення на предмет іпотеки, оскільки
на день винесення оскаржуваного
рішення така заборгованість не була
погашена. Вказує на те, що висновки суду
першої інстанції щодо того, що
звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється на підставі ст.54
Закону України «Про виконавче
провадження» є помилковими, позаяк це
суперечить положенням ч. 3 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку».

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що
20.12.2007 року між ПАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_5 укладено
договір відновлювальної кредитної
лінії, згідно якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі 280000 грн.
на споживчі потреби, із сплатою 15%
річних та терміном повернення кредиту
до 20.12.2017 року.

20.12.2009 року між ОСОБА_5 та позивачем
укладено додатковий договір про зміну
умов договору ВКЛ № 2203-1626 від 20.12.2007
року, яким визначено, що сума
заборгованості підлягає поверненню з
01.01.2010 року по 30.11.2017 року щомісячно
рівними частинами в сумі 2917 грн. до
останнього робочого дня кожного
місяця, а із 01.12.2017 року по 20.12.2017 року - в
сумі 2885 грн. Остаточний термін
повернення кредиту - 20.12.2017 року.

Виконання зобов'язань за кредитним
договором забезпечено договором
іпотеки, укладеним 20.12.2007 року між
позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6 Відповідно
до п. 1 договору іпотеки з метою
забезпечення зобов'язань ОСОБА_5, які
виникають з умов кредитного договору,
ОСОБА_5 передав в іпотеку житловий
будинок в с. Виннички Пустомитівського
району Львівської області, вартість
якого визначена оцінювачем в сумі 488 855
грн. ОСОБА_6, як майновий поручитель
позичальника, передала в іпотеку
належну їй земельну ділянку площею 0,2488
кв. м. у с. Виннички Пустомитівського
району Львівської області, яка оцінена
згідно звіту про експертну грошову
оцінку в сумі 138606 грн.

Пунктом 6 договору іпотеки визначені
підстави набуття права
іпотекодержателя для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_5 не виконував умови кредитного
договору, не сплачував кредиту та
процентів за користування кредитом, що
стверджено розрахунком
заборгованості, згідно якого станом
на 28.04.2013 року заборгованість становить
343646,39 грн.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 07.06.2013 року, яке набрало
законної сили, у цивільній справі за
позовом ПАТ «Державний ощадний Банк
України» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 вирішено
стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно в
користь ПАТ «Державний ощадний Банк
України» заборгованість за кредитним
договором в сумі 343646, 39 грн. та 3363,25 грн.
судових витрат, а всього 347009 грн. 64 коп.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони певну дію, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК
України).

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником(заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом(право
застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України
визначено, що одним із видів застави є
іпотека, тобто застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці
регулюються Законом України "Про
іпотеку".

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом визначені ст.16 ЦК
України. Крім перелічених у ч.2 цієї
статті способів захисту, також
зазначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Такий спосіб захисту цивільних прав та
інтересів по договору іпотеки в
судовому порядку визначений Законом
України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

На підставі рішення Франківського
районного суду м. Львова від 07.06.2013 року
та виданих виконавчих листів
постановою державного виконавця
Франківського ВДВС Львівського МУЮ
від 19.03.2014 року відкрито виконавчі
провадження №42533775 та №42532977 про
стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно на
користь ПАТ «Державний ощадний Банк
України» заборгованості в сумі 347009,64
грн.

Проте, за заявою стягувача зазначені
виконавчі листи були повернуті ПАТ
«Державний ощадний банк України», що
стверджується постановами державного
виконавця Франківського ВДВС від 05.08.2014
року.

Колегія суддів вважає, що наявність
судового рішення про стягнення з
позичальника на користь кредитора
заборгованості за кредитним договором
не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум
шляхом звернення стягнення на передане
ним в іпотеку нерухоме майно.

Разом з тим задоволення таких позовних
вимог можливе лише у випадку, коли суду
надані беззаперечні докази того, що
попередні заходи не призвели до
належного виконання зобов'язання.

Оскільки сам стягувач не бажав
виконання судового рішення про
стягнення з відповідачів
заборгованості, то колегія суддів
вважає правильним висновок районного
суду про те, що позов не підлягає
задоволенню з тих підстав, що існує
рішення суду, яке вступило в законну
силу про стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.
1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі ТВБВ №
10013/039 філії - Львівського обласного
управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 19 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді :