Провадження № 2/641/729/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року

Комінтернівський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого судді: Григор'єва
Б.П.

при секретарі: Вакуленко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Комінтернівського районного суду м.
Харкова цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до КП «Тролейбусне депо №2» про
визнання наказу незаконним, скасування
постанови, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, у
якому просить визнати наказ про
звільнення незаконним, скасувати
наказ, поновити його на роботі,
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу, та
моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що він з 20.08.2013 року
працював у КП «Тролейбусне депо №2» на
посаді водія тролейбусу пасажирського
та сумлінно виконував свої службові
обов'язки.

28.11.2013 року його було звільнено з посади
за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає
звільнення незаконним, так як воно
проведено з порушенням вимог чинного
законодавства. Зазначає, що
дисциплінарне стягнення застосовано
довільно, без дотримання встановленого
КЗпП України порядку. Наголошує, що
прогулів не було, відсутність на
робочому місці пояснює підготовкою до
кваліфікаційної комісії, яка була
призначена на 28.11.2013 р. об 11-00 год.
Пояснює, що за результатами розгляду
кваліфікаційної комісії його було
переведено з 29.11.2013р. на посаду
прибиральника виробничих приміщень, а
на заяві про переведення зроблено
запис про оплату праці. Вважає, що
наведене свідчить про перебування
позивача станом на 28.11.2013 р. у трудових
відносинах з підприємством, а тому не
може кваліфікуватися, як прогул.
Наголошує, що за період роботи
сумлінно і добросовісно виконував свої
службові обов'язки, дисциплінарні
стягнення відсутні.

В обґрунтування завданої йому
моральної шкоди позивач посилається
на те, що він втратив місце роботи,
заробітну плату та змушений доводити
незаконність свого звільнення. При
звільненні на нього чинився
психологічний тиск з метою звільнення
із займаної посади, принижували його
людську гідність. Вважає, що
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5000,00 грн. відповідає засадам
розумності та справедливості.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав, вважає, що
його незаконно звільнено із займаної
посади, тому просив стягнути з КП
«Тролейбусне депо №2» середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
5000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди, надав пояснення
аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача, Комунального
підприємства «Тролейбусне депо №2»,
Мухіна А.І. заперечувала проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1
законно звільнений із займаної посади
згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з
відсутністю на роботі протягом трьох
днів. В обґрунтування своїх заперечень
надала до суду матеріали службового
розслідування у відношенні позивача.

Позов вважає необґрунтованим, в його
задоволенні просила відмовити.

Суд заслухавши позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Мухіну А.І.,
дослідивши матеріали справи та надані
докази, вважає, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи при цьому з
наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та підтверджується
наявними у матеріалах справи
документами, що ОСОБА_1 був прийнятий до
КП «Тролейбусне депо №2» на посаду
водія тролейбусу (пасажирського) 3
класу, згідно наказу № 851-ВК від 20.08.2013р.

26, 27 та 28 листопада 2013 року позивач не
з'явився на роботі, що підтверджується
актами відсутності працівника на
робочому місці.

28.11.2013 року на ім'я директора КП
«Тролейбусне депо № 2» ОСОБА_3 надійшов
рапорт табельника ОСОБА_4, яка
повідомила, що водій тролейбуса ОСОБА_1
не працював з 26 по 28 листопада 2013 р. та
оправдовуючих документів не надав.

Того ж дня, о 9 год. 15 хв. комісією у
складі заст. директора з експлуатації
ОСОБА_5, 1-го заст. директора ОСОБА_6 та
ст. інспектора ВК ОСОБА_7 було здійснено
виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 для
встановлення причин відсутності на
роботі та вручення листа з проханням
повідомити про причини неявки. Проте
позивач із-за зачинених дверей
повідомив, що працювати водієм
відмовляється, заяву про звільнення
писати не буде. За результатами даного
виїзду комісією було складено акт від
28.11.2013 р.

Близько 11 год. 00 хв. 28.11.2013 р. позивач
з'явився на підприємстві та надав
пояснення щодо прогулу 27.11.2013 р. У своїх
поясненнях позивач вказав, що причиною
його відсутності у цей день була
підготовка до кваліфікаційної комісії.
Що стосується прогулу 26.11.2014 р., то
ОСОБА_1 відмовився давати пояснення з
даного питання, про що комісією у
складі заст. директора з експлуатації
ОСОБА_5, начальника відділу
експлуатації ОСОБА_8, начальника
відділу збору виручки ОСОБА_9,
диспетчера ОСОБА_10, кондуктора ОСОБА_11
та водія ОСОБА_12 було складено
відповідний акт.

Доповідною запискою від 28.11.2013 р.
начальник відділу експлуатації ОСОБА_8
повідомила директору підприємства про
підтверджені факти прогулів з боку
позивача та просила звільнити за п. 4 ст.
40 КЗпП України.

Судом встановлено, що відповідно до п.
1.5 «Положення про атестаційну комісію
КП «Тролейбусне депо № 2» з визначення
кваліфікації водіїв тролейбуса та
інших працівників, до яких
встановлюються кваліфікаційні
вимоги», затвердженого директором
ОСОБА_3, «працівники підприємства
запрошуються на засідання
атестаційної комісії шляхом
особистого вручення відповідного
повідомлення, в якому вказані дата, час
та місце її проведення», надання
відпусток чи вихідних для підготовки
до атестаційної комісії не
передбачено.

Факт вручення повідомлення про виклик
на атестаційну комісію позивачем не
підтверджено.

Згідно порядку денного протоколу № 9
засідання атестаційної комісії КП
«Тролейбусне део №2» від 28.11.2013 р.,
питання про притягнення ОСОБА_1 до
відповідальності за порушення
трудової дисципліни та застосування до
нього будь-яких стягнень не
розглядалося.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 р. № 9, прогул - це відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Прогул є порушенням трудової
дисципліни, за яке власник має право
звільнити працівника або оголосити
йому догану. В пункті 4 статті 40 КЗпП
передбачено, що трудовий договір може
бути розірвано у разі прогулу (в т. ч.
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин. Відповідно до статті
148 КЗпП, дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Посилання позивача на те, що за вказані
порушення до нього вже було
застосовано дисциплінарне стягнення у
вигляді переведення на іншу посаду не
знайшли свого підтвердження.

Судом встановлено, що на заяві про
переведення відсутня резолюція
директора, наявний тільки підпис 1-го
заступника директора ОСОБА_6 без
будь-яких вказівок щодо видання наказу
про переведення.

Наказ про переведення ОСОБА_1 на іншу
роботу не видавався. Факту допуску та
виконання позивачем роботи на посаді
прибиральника виробничих приміщень не
підтверджено.

Згідно зі ст. 24 КЗпП та відповідно до
п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №
9, укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника
підприємства, установи, організації чи
уповноваженого ним органу. Фактичний
допуск до роботи вважається
укладенням трудового договору
незалежно від того, чи було прийняття
на роботу належним чином оформлене,
якщо робота провадилась за
розпорядженням чи відома власника або
уповноваженого ним органу.

У відповідності до ст. 147 КЗпП, за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
догана або звільнення.

Наказом № 1229-ВК від 28.11.2013 року ОСОБА_1
було звільнено з 26.11.2013 р. по п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогули без поважної
причини 26-28 листопада 2013 року. З наказом
про звільнення позивач був
ознайомлений, копію наказу та трудову
книжку отримав у день звільнення.

Листом №570 від 28.11.2013 р. підприємство
повідомило позивача про нарахований
йому заробіток, що підлягає виплаті при
звільненні. Того ж дня заробітна плата
була перерахована ОСОБА_1

Факт своєчасності виплати заробітної
плати підтверджується платіжним
дорученням. Позивачем у суді не
оспорюється сума виплаченої при
звільненні заробітної плати у розмірі
3444,54 грн. та визнано факт своєчасності
виплати.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1
(крім випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40
і пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Законом України «Про професійні
спілки,їх права та гарантії
діяльності» визначено, що професійна
спілка (профспілка) - добровільна
неприбуткова громадська організація,
що об'єднує громадян, пов'язаних
спільними інтересами за родом їх
професійної (трудової) діяльності
(навчання) .

Первинна організація профспілки у
розумінні вищевказаного Закону - це
добровільне об'єднання членів
профспілки, які, як правило,
працюють на одному підприємстві, в
установі, організації незалежно від
форми власності і виду
господарювання або у фізичної особи,
яка використовує найману працю, або
забезпечують себе роботою
самостійно, або навчаються в одному
навчальному закладі. Член профспілки -
особа, яка входить до складу
профспілки, визнає її статут та сплачує
членські внески.

Тобто, звільнення погоджується з
органом профспілки, яка утворена і діє
на підприємстві, і членом якої є
працівник.

ОСОБА_1 не був членом профспілки, що
створена у КП «Тролейбусне депо №2», не
сплачував членських внесків, і тому був
звільнений без згоди профспілкового
комітету.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 р. № 9, у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни, суд
повинен з'ясувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1),
148,149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Судом встановлено, що при обранні виду
стягнення адміністрацією підприємства
було проведено аналіз та оцінювання
трудової діяльності ОСОБА_1 та
враховано ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяну ним шкоду,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередню роботу працівника.

За період роботи водієм тролейбусу
(пасажирського) з 20.08.2013р. по 28.11.2013 р.
позивач виявив себе як посередній
працівник, який погано виконував свої
трудові обов'язки та спричинив значну
матеріальну шкоду підприємству.

Так, за порушення ПІВТ ОСОБА_1 було
оголошено догану та позбавлено 100%
премії, згідно наказу № 1035-ВК від 15.10.2013
р.

Крім того, було встановлено, що 11.11.2013 р.,
керуючи тролейбусом, ОСОБА_1 вчинив
дорожньо-транспортну пригоду за участю
автомобіля Toyota. Постановою
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20.12.2013 р. ОСОБА_1 було
визнано винним у скоєнні даного
адміністративного правопорушення.
Власником автомобіля Toyota ОСОБА_13 до
Дзержинського районного суду було
подано позов до КП «Тролейбусне депо
№2» про відшкодування шкоди, завданої в
результаті ДТП у розмірі 33 321,58 грн.

Таким чином, позивачем не підтверджено
ті обставини та факти, які були ним
викладені в позовній заяві та в суді,
чим не виконано вимоги ст.10 ЦПК України,
відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Згідно вимог ч.1 ст.1167 ЦК України та ч.1
ст. 237-1 КЗпП України, моральна шкода,
завдана фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини. Відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

З урахуванням наведеного, суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 в частині стягнення з
відповідача моральної шкоди, оскільки
суду не надані докази на підтвердження
спричинення позивачу діями
відповідача по справі моральної шкоди.

На підставі наведеного вище, суд
відмовляє у задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 208 , 209, 212, 213-215, 218
ЦПК України, ст.ст.10, 24, 40, 43, 115, 116, 147,148, 149,
237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів", суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
«Тролейбусне депо №2» про визнання
наказу незаконним, скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через
Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б. П. Григор'єв