Головуючий у 1 інстанції
У Х В АЛ А

І м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого -
Мальцевої Є.Є.,

суддів -
Ткаченко Т.Б., Баркова В.М.,

при секретарі -
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
здійсненні право користування
земельною ділянкою, треті особи:
Маріупольська міська рада, інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області, за
апеляційними скаргами позивачки
ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на
рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 05 листопада 2013
року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2012 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом до
відповідачів про усунення перешкод в
здійсненні права користування
земельною ділянкою. В обґрунтування
позовних вимог посилалась на те, що
вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1
а також власником земельної ділянки
площею 0,0497 га, розташованої за вказаною
адресою. По межі з земельною ділянкою
позивачки розташовано домоволодіння
АДРЕСА_2, яке належить відповідачу
ОСОБА_2, чоловіком якої є другий
відповідач ОСОБА_3. В липні 2009 року
відповідачі всупереч встановленому
законом порядку встановили у себе
огорожу заввишки більш 2 метрів з боку
заїзду з вулиці. При цьому, по межі між
земельною ділянкою позивача та
земельною ділянкою домоволодіння
АДРЕСА_2 відповідачі заклали фундамент
з бетону шириною 20 см по усій довжині
межі між цими земельними ділянками та
збираються побудувати аналогічну
огорожу. Оскільки будівля огорожі
висотою більше, ніж два метри, і
побудована з порушеннями будівельних
норм, то з боку відповідачів
порушуватимуться права позивача:
огорожа розташована з південного боку,
тому буде робити тінь на земельну
ділянку ОСОБА_1. З цих причин позивач
заперечує проти будівництва такої
огорожі відповідачами. Також
вказувала, що будівля огорожі є
капітальною спорудою, тому порушує її
права як суміжного землекористувача.
Вказує, що будівництво такої огорожі
проводиться без надання дозволу
Маріупольської міської ради та
будівельно-архітектурного бюро, при
цьому з порушеннями будівельних норм
та правил. Вказувала, що вона як власник
земельної ділянки вправі вимагати від
відповідачів усунути перешкоди у праві
користуватися належною їй землею, тому
просила суд, оскільки відповідачі
порушили правила добросусідства,
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути
перешкоди в здійснені позивачкою права
користування земельною ділянкою
шляхом знесення частини огорожі по
межі між земельними ділянками АДРЕСА_1
заборонивши будівництво огорожі без
отримання відповідного дозволу.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 05 листопада 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_4 подали
апеляційні скарги, в якій просять
скасувати рішення суду, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов
ОСОБА_1 у повному обсязі. В скаргах
посилаються на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
нез'ясування судом всіх обставин, що
мають істотне значення для справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305
ЦПК України колегія суддів розглядає
справу у відсутності відповідача
ОСОБА_2, яка надала суду заяву про
розгляд справи без її участі; у
відсутності представника третьої
особи - Маріупольської міської ради,
який надіслав письмові пояснення з
проханням розглянути справу без його
участі, представника інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області, належним
чином повідомленого про час та місце
розгляду справи. Також, з огляду на те,
що строк розгляду справи апеляційним
судом сплинув, позивач належним чином
рекомендованою поштою і через її
представника повідомлена про час та
місце розгляду справи, але до суду не
явилася, заяв про відкладення справи
не направляла, про причини неявки не
повідомила, колегія суддів вважає
можливим закінчити розгляд справи без
участі ОСОБА_1.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивачки ОСОБА_1, її
представників ОСОБА_5, ОСОБА_6, які
просила апеляційні скарги
задовольнити, заперечення відповідача
ОСОБА_3, який просив апеляційні скарги
відхилити, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довела належним чином факт порушення
її прав щодо користування земельною
ділянкою відповідачами, у зв'язку з чим
немає законних підстав для задоволення
вимог про зобов'язання відповідачів
знести частину їх огорожі та про
заборону спорудження огорожі по межі
між домоволодіннями.

З таким висновком колегія суддів
не може не погодитись, оскільки суд
першої інстанції всебічно та повно
розглянув справу, правильно встановив
обставини, наданим доказам дав
об'єктивну оцінку і обґрунтовано
відмовив в задоволенні позову.

Судом першої інстанції
встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 є
власником домоволодіння АДРЕСА_1, і це
підтверджується довідкою БТІ міста
Маріуполя від 30 липня 2009 року № 8301 (а. с.
4, 8, 9, 10).

На підставі договору
купівлі-продажу від 7 серпня 1997 року,
право власності якої на вказане майно
було зареєстровано Маріупольським БТІ,
реєстр № 31254 від 12 лютого 1998 року,
відповідач ОСОБА_2 є власником
домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.42). З 02
вересня 2000 року вона у шлюбі із ОСОБА_3
(а.с.40,41).

Згідно з матеріалами справи
позивач ОСОБА_1 належить на праві
власності земельна ділянка площею 0,0497
га, розташована по АДРЕСА_1, про що
позивачці виданий державний акт від
01.08.2008 року. З плану земельної ділянки
вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1
межує на протязі 13,65 метрів із
земельною ділянкою домоволодіння
АДРЕСА_2, зо належить ОСОБА_2. (а.с.11).

На час звернення позивача до суду
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку, якою користуються
відповідачі, були відсутні (а. с. 53). На
підставі договору від 13 жовтня 1970 року
про надання в безстрокове користування
земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 519
кв.м. було підтверджено, що вказана
земельна ділянка була надана на
підставі рішення виконкому
Орджонікідзевської районної ради
міста Маріуполя № 20 від 9 вересня 1970
року у користування для будівництва
житлового будинку, що було посвідчено
держаним нотаріусом, реєстр № 2350 від 22
жовтня 1970 року. Маріупольським БТІ від
10 травня 1983 року на цьому договорі
виконана відмітка про те, що за
вказаною адресою було зареєстровано
побудований будинок, реєстр № 31254 (а. с.
144-147). Фактичне використання земельної
ділянки АДРЕСА_2 в межах 519 кв.м.
відповідачкою ОСОБА_2 підтверджується
планом земельної ділянки за технічним
паспортом на домоволодіння за вказаною
адресою (а. с. 43).

Під час розгляду справи апеляційним
судом до справи відповідачем долучені
відомості з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності, які свідчать проте, що
ОСОБА_2, 14.08.2014 року набула право
власності на земельну ділянку АДРЕСА_2.

Як встановлено ст.78 Земельного кодексу
України в редакції 2001 року (далі за
текстом - ЗК України 2001 року), право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.

За ст. ст. 125, 126 ЗК України 2001 року право
користування земельною ділянкою
виникає з моменту державної реєстрації
цих прав, яке оформлюється відповідно
до Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004
року.

При цьому відповідно до ст. ст. 13, 15
Земельного кодексу України в редакції
1970 року (далі за текстом - ЗК України 1970
року) земля надавалась в Україні, окрім
іншого, громадянам в безстрокове
користування.

Відповідно до ст. 23 ЗК 1970 року
землекористувачі мають право
користуватися земельними ділянками в
тих цілях, для яких вони їм надані.

Відповідно до п.7 «Перехідних положень»
Земельного кодексу України в редакції
2001 року громадяни, що одержали у
власність, у тимчасове користування, в
тому числі на умовах оренди, земельні
ділянки у розмірах, що були передбачені
раніше діючим законодавством,
зберігають права на ці ділянки.

Згідно до ст. 22 Конституції України при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу вже існуючих
прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 вересня 2005 року (№ 5-рп/2005) у справі
про постійне користування земельними
ділянками щодо конституційності
положень ст. 92, п. 6 «Перехідних
положень» Земельного кодексу України в
редакції 2001 року було визнано такими,
що є неконституційними, положення: 1) п. 6
«Перехідних положень» Земельного
кодексу України в редакції 2001 року щодо
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди без відповідного законодавчого,
організаційного та фінансового
забезпечення; 2) п. 6 Постанови Верховної
Ради України «Про земельну реформу»
від 18 грудня 1990 року щодо втрати
громадянами, підприємствами,
установами і організаціями після
закінчення строку оформлення права
власності або права користування
землею раніше наданого їм права
користування земельною ділянкою.

За змістом ст.92 ЗК України 2001 року право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

Згідно з вимогами ст.120 ЗК України 2001
року в разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. Якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Як роз'яснено п. 2.8 Постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин»,
право постійного землекористування є
безстроковим, на відміну від права
оренди, і може бути припинене лише з
підстав, передбачених ст. 141 ЗК України,
перелік яких є вичерпним.

Звертаючись до суду з вимогами про
усунення перешкод у користуванні
належною позивачу земельною ділянкою,
ОСОБА_1, посилалася на те, що зведена
відповідачами частина огорожі на межі
домоволодінь та частина огорожі, що
відповідачі мають намір побудувати,
буде порушувати її право на повноцінне
використання своєї ділянки, оскільки
можуть затінювати палісадник позивача.

Стаття 10 ЦПК України
передбачає, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.

На підтвердження своїх вимог
позивач не надала належних доказів ані
суду першої інстанції, ані
апеляційному суду.

Підсумовуючи наведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно дослідив
матеріали справи, дав належну оцінку
наданим сторонами доказам, правильно
застосував норми матеріального права
і обґрунтовано дійшов висновку про те,
що позивач не довела своїх вимог перед
судом, тому відмовив їй в позові. І
колегія суддів вважає висновок суду
правильним.

Тому посилання позивача на те, що
судом не застосовані норми ст..376 ЦК
України, Закон України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», не є слушними,
спростовуються обставинами справи, у
відповідності до яких суд правильно
застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд всупереч закону при ухваленні
рішення враховував висновок
експертизи, проведеної в межах іншої
справи, долученої до матеріалів
позовної заяви ОСОБА_1 помилково, не
впливають на правильність рішення
суду, оскільки такі обставини не
призвели до неправильного вирішення
спору.

З метою перевірки доводів апеляційної
скарги про те, що судом було порушено
процесуальні права позивача, а саме, не
було надано можливості надати суду
висновки судової будівельно-технічної
експертизи на підтвердження своїх
вимог, колегією суддів за клопотанням
ОСОБА_1 призначалася відповідна
експертиза, але не була проведена у
зв'язку із відмовою позивача в оплаті
послуг експерта. Тому колегія суддів
вважає, що позивач мала об'єктивну
можливість надати суду необхідні на її
розсуд докази, якою вона не
скористалася з власної волі. Таким
чином, доводи скарги про порушення
судом першої інстанції процесуальних
прав ОСОБА_1 не можуть вплинути на
рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги
і зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які
не були предметом розгляду у суді
першої інстанції та могли вплинути на
рішення суду, позивачем та її
представниками апеляційному суду не
надано.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду постановлено з дотримання норм
матеріального і процесуального права,
в ньому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються допустимими доказами,
дослідженими в судовому засіданні і
підстав для його скасування не
вбачається.

Таким чином, апеляційні скарги
ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на
рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 05 листопада 2013
року підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 05 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :