У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення
грошової компенсації, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 23 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, вимоги якого змінила в
ході розгляду справи та просила
стягнути з відповідача на її користь
компенсацію витрат на будівництво,
здійснене по АДРЕСА_1,
визначену висновком експертизи.

Позов мотивовано тим, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 16
червня 1983 року по жовтень 2009 року. В
період шлюбу сторонами було значно
збільшено вартість домоволодіння по
АДРЕСА_1, яке відповідач отримав у
спадщину у 1997 році. Позивач вважає
поліпшення, здійснені у домоволодінні
спільною сумісною власністю подружжя
тому просить стягнути з відповідача на
її користь компенсацію вартості
належної їй частки.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 16 червня 2014
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_6 на користь позивача грошову
компенсацію Ѕ частини вартості
будівельних матеріалів та робіт,
використаних при здійсненні
реконструкції житлового будинку
АДРЕСА_1 в розмірі 62 109 грн. 50 коп.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 23 липня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що поліпшення
у домоволодінні були здійснені
сторонами у період їх спільного
проживання, а тому матеріали,
обладнання використані в процесі
будівництва будинку є об'єктом
спільної сумісної власності. За таких
обставин позивач має право на
отримання матеріальної компенсації
вартості її частки у спільному майні.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що норми
закону на, які посилається позивач лише
вказують на наявність права одного із
співвласників на отримання
відповідної грошової компенсації, при
цьому умов і порядку примусового
стягнення такої компенсації вони не
містять, що вказує на добровільний
характер такого факту, тобто
необхідність згоди як співвласника
який бажає отримати компенсацію, так і
інших співвласників, які в свою чергу
погоджуються її сплатити.
Задовольнивши позов місцевий суд,
фактично порушив принцип рівності прав
співвласників, оскільки правовий режим
спільної власності враховує інтереси
всіх її учасників і забороняє
обмеження прав одних учасників за
рахунок інших. Крім того, частки сторін
у спільному майні не визначені,
незакінчений будівництвом будинок
(матеріали, обладнання) є їх спільною
сумісною власністю, а тому позовні
вимоги позивача, без вирішення питання
про визначення часток кожного із
співвласників, є передчасними.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна,
оскільки вони зроблені без належного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін, без належної
оцінки наявних у матеріалах справи
доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 16 червня 1983
року по жовтень 2009 року. В період шлюбу
сторонами було значно збільшено
вартість домоволодіння по АДРЕСА_1, яке
відповідач отримав у спадщину у 1997
році.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368
ЦК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що, вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК
України щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК України) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
яка поширюється і на суд апеляційної
інстанції, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має мотивувати це.

Виділ частки з майна, що є у спільній
сумісній власності, відповідно до
зазначених норм, означає отримання
власником, що виділяється, своєї частки
в натурі в приватну власність або при
неможливості поділу майна відповідно
до часток на отримання грошової або
іншої компенсації за свою частку від
інших співвласників, до яких
переходить право власності на цю
частку.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову суд апеляційної
інстанції вказаних норм не врахував,
посилаючись на норми ст.324 ЦК України,
не встановив характер спірних
правовідносин, не визначив норму
закону, яка підлягає застосуванню до
них, та не мотивував свою позицію щодо
застосування саме цієї норми закону і
не встановив підстав позову, з яким
звернулася до суду позивач.

Крім того, посилаючись на ст. 364 ЦК
України суд апеляційної інстанції не
врахував правову позицію, викладену в
постанові Верховного Суду України від
19 лютого 2014 року у справі №6-4ц14, якою
роз'яснено, що відповідно до частин
першої, другої статті 364 ЦК України
кожен із співвласників спільної
часткової власності має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення
грошової компенсації вартості частки
квартири, що знаходиться у спільній
частковій власності, крім вказаної
спеціальної норми суду слід врахувати
і загальні засади цивільного
законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо
справедливості, добросовісності та
розумності з врахуванням прав та
інтересів усіх співвласників. При
цьому суду слід ретельно вивчити
обставини справи з метою з'ясувати, чи
не зловживає позивач, який бажає виділу
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні та чи
реалізація цього права не порушить
прав інших осіб, які не мають змоги
сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову
компенсацію вартості частки квартири,
якою фактично володіють та
користуються лише відповідачі, і
виходячи при цьому з інтересів
останніх (їх скрутного матеріального
становища), суду слід перевірити
можливості сплати відповідачами такої
компенсації і враховувати, що правовий
режим спільної часткової власності має
враховувати інтереси всіх її учасників
і забороняє обмеження прав одних
учасників за рахунок інших.

Вказана постанова Верховного Суду
України, згідно ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, при перевірці законності
і обґрунтованості рішення місцевого
суду, суд апеляційної інстанції
взагалі не перевірив обставин щодо
можливості сплати відповідачем
відповідної компенсації позивачу за
належну їй частину у спільному майні.

Під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
належним чином не перевірив законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги. Свої висновки належним чином не
мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до ст.338
ЦПК України його слід скасувати з
передачею справи до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Полтавської області від 23 липня 2014 року
скасувати.

Справу передати до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачуксудді В.С.
Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова
І.М. Фаловська