Справа № 2-9/11 Провадження №
22-ц/772/3230/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ліщишина М.Ю.Категорія 27
Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Голоти Л.О.

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2

на рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 30 червня 2011 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Мегабанк» до
ОСОБА_2 про розірвання кредитного
договору, звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення, ОСОБА_3
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення, -

встановила:

В липні 2009 року ВАТ «Мегабанк»
звернулось в районний суд із позовом до
ОСОБА_2 про розірвання кредитного
договору, стягнення на предмет іпотеки
та виселення, ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_6 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15
липня 2008 року, між ВАТ «Мегабанк» та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№69-01ПВ/2008, за умовами якого останньому
надано кредит на споживчі цілі, в
розмірі 35000 доларів США строком до 14
липня 2018 року, зі сплатою 15% річних за
користування кредитом. Погашення
основного кредиту повинно
здійснюватись згідно графіка
погашення кредиту, вказаного в додатку
№1 до кредитного договору, який є
невід'ємною його частиною.

В забезпечення своєчасності виконання
зобов'язань за зазначеним кредитним
договором між позивачем та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки №69-01ПВ/2008 від
15 липня 2008 року, згідно з умовами якого
остання виступає майновим поручителем
ОСОБА_2 Предметом іпотеки є 2/3 частки
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями і
спорудами, до яких входять: кімнати 1.-1,
1-2, 1-3, 1-6; котельня 1-4; кухня 1-5; веранда І.
ґанок; сарай «Б», погріб «П/Б»; сарай
«б»; вбиральня «Е», сарай «Л»; гараж «М»;
огорожа №1,2, під номером АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3 на праві власності.
Загальна площа предмету іпотеки
становить 89,6 кв.м, житлова 54,4 кв.м.

У зв'язку з неналежним виконанням
боржником ОСОБА_2 взятих на себе
зобов'язань по кредитному договору
утворилася заборгованість, яка станом
на становить 01.06.2011 року становить 47094,13
доларів США, що еквівалентно 375410,85 грн.
та штрафи 45100,90 грн., яку банк просив
стягнути із ОСОБА_2, розірвавши
кредитний договір.

Крім того, з урахуванням уточнення
позовних вимог шляхом їх збільшення,
ПАТ «Мегабанк» просив: в рахунок
погашення боргу звернути стягнення на
предмет іпотеки: 2/3 частки житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями і спорудами, що розташована
по АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на праві
власності, шляхом продажу Публічним
акціонерним товариством «Мегабанк»
предмету іпотеки із застосуванням
процедури продажу, передбаченої ст. 38
Закону України «Про іпотеку»; надати
ПАТ «Мегабанк» право на отримання
витягу (на відчуження) з реєстру прав
власності на предмет іпотеки, що
належить ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу; виселити ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, що
проживають в дві третіх частки
виділеної в натурі житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_1 та стягнути
солідарно з відповідачів на користь
ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького
центрального регіонального відділення
ПАТ «Мегабанк» витрати по сплаті
судового збору в розмірі 1700 грн. та
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в
розмірі 250,00 грн.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 30 червня 2011 року
позов задоволено частково. Вирішено:
розірвати кредитний договір № 69-01 ПВ/2008
від 15.07.2008 року укладений між ОСОБА_2 та
ВАТ «Мегабанк» правонаступником якого
є ПАТ «Мегабанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк»в особі Вінницького
центрального регіонального відділення
ПАТ «Мегабанк»заборгованість за
кредитним договором №69-01 ПВ/2008 від
15.07.2008 року в сумі 375410, 85 гривень та
штрафні санкції в сумі 25100, 85 грн.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 69-01 ПВ/2008 від
15.07.2008 року звернути стягнення з ОСОБА_3
на предмет іпотеки на користь
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк», а саме: 2/3 частки житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями і спорудами в АДРЕСА_1, що
належить їй на праві власності на
підставі договору купівлі продажу від
19.11.1991 року, до складу якого входять:
кімнати 1-1 1-2, 1-3, 1- 6, котельня 1-4, кухня 1-5,
веранда « 1», ганок; сарай «Б», погріб
«П/Б», сарай «б», вбиральня «Е», сарай
«Л», гараж «М», огорожа № 1,2 , під
АДРЕСА_1 шляхом продажу Публічним
акціонерним товариством «Мегабанк»
предмету іпотеки із застосуванням
процедури продажу, передбаченої ст. 38
Закону України «Про іпотеку».

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на
користь ПАТ «Мегабанк» судові витрати
в сумі 1852,5 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції всіх обставин
справи та порушення норм матеріального
права, просить скасувати рішення та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Від апелянта ОСОБА_2, надійшла письмова
заява відповідно до якої він
апеляційну скаргу підтримує повністю,
просить справу розглянути без його
участі, оскільки в зв'язку з хворобою
з'явитись в судове засідання не має
можливості.
Представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_8
вимоги апеляційної скарги підтримав на
умовах викладених в ній, і просив
задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Мегабанк»,
повідомленого в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, а також відповідачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 до суду не
з'явилися, що відповідно до статті 305
ЦПК України не перешкоджає
апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам відповідає не в
повній мірі.

Відповідно до частини 3 статті 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Як встановлено судом першої інстанції
15 серпня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «Мегабанк»
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Мегабанк» та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
кредитний договір №69-01 ПВ/2008,
відповідно до умов якого банк надав
відповідачу кредит на споживчі цілі в
сумі 35000 доларів США з кінцевим строком
погашення до 14.07.2018 року, зі сплатою 15%
річних за користування кредитом.

Отримавши суму кредиту, ОСОБА_2
зобов'язався прийняти, належним чином
використати та повернути позивачу
кредитні кошти в строки, зазначені в
кредитному договорі, а також сплатити
відповідну плату за користування
кредитом в порядку та на умовах,
визначених в кредитному договорі.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на те, що він нібито не отримував
кредит спростовується заявою на видачу
готівки №146_51 від 15 липня 2008 року,
дублікат якої наявний в матеріалах
справи (а.с. 27).

Крім того, в період часу з липня 2008 року
по березень 2009 року відповідач ОСОБА_2
частково сплачував кредит та проценти
за користування ним.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору
та графіку погашення кредиту згідно
додатку №1, який є невід'ємною частиною
кредитного договору, відповідач ОСОБА_2
повинен, починаючи з липня 2008 року
щомісячно сплачувати позивачу 292
долари США.

В забезпечення своєчасного виконання
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №
69-01 ПВ /2008 від 15.07.2008 року, згідно якого
остання передала в іпотеку 2/3 житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами в АДРЕСА_1, що належить їй на
праві власності на підставі договору
купівлі продажу від 19.11.1991 року та
договору про порядок володіння та
користування конкретними частинами
житлового будинку. До складу предмету
іпотеки входять: кімнати 1-1, 1-2, 1-3, 1-6;
котельня 1-4, кухня 1-5, веранда «І», ґанок,
загальною площею 89,6 кв.м., житловою 54,4
кв.м, а також сарай «Б», погріб «ПБ»,
сарай «б», вбиральня «Е», сарай «Л»,
гараж «М», огорожа №1,2.

Зобов'язання по кредитному договору
відповідачем ОСОБА_2 не виконані,
зокрема в частині не виконання графіку
погашення кредиту, чим порушується
порядок та строки сплати відсотків.

Таким чином, станом на 01.06.2011 року за
розрахунками позивача заборгованість
боржника ОСОБА_2 по кредитному договору
складає 47094,13 доларів США., в
національній валюті - 375410,85 грн., а саме
із яких: залишок по основному боргу -
25072,00 доларів США, в національній валюті
- 199861,45 грн.; прострочена заборгованість
по основному боргу - 9336,00 доларів США , в
національній валюті - 74421,92 грн.;
прострочена заборгованість по
відсотках - 12241,69 доларів США, в
національній валюті - 97584,63 грн.; залишок
нарахованих та несплачених відсотків
станом - 444,44 долара США , в національній
валюті - 3542,85 грн.; а також штрафи у
розмірі 10% від суми заборгованості по
процентах - 9758,46 грн. та у розмірі 10% від
суми заборгованості по кредиту - 7442,19
грн.

Правовідносини, що виникли між
сторонами, є договірними та
врегульовані ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України ).

Статтею 629 ЦК України визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Відповідно до цієї норми зобов'язання
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Крім того, згідно із статтею 536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки визначені Законом
України «Про іпотеку», зокрема ч. 1 ст. 33
- у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Тому задовольняючи частково позов суд
першої інстанції врахувавши всі
обставини справи, прийшов до
правильного висновку про порушення
прав позивача та їх захист шляхом
стягнення з відповідача ОСОБА_2
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення з ОСОБА_3 на
предмет іпотеки.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки (п. 3).

Так, умовами договору - п.7.1 передбачено,
що за користування кредитом понад
строк, встановлений п.1.1, 3.2.1 договору
та/або недотримання строків сплати
нарахованих процентів Позичальник
сплачує Кредитодавцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожний день прострочки платежу від
несвоєчасно сплаченої суми.

Крім того, згідно з п.7.2 кредитного
договору передбачена сплата штрафу у
наступних випадках, зокрема: за
невиконання прийнятих на себе
зобов'язань щодо повернення кредиту
згідно додатку №1 - у розмірі 10 від суми
несвоєчасно повернутого кредиту.

Отже, колегія суддів вважає, що до
стягнення із відповідача ОСОБА_2
підлягає заборгованість за кредитним
договором у розмірі 47094,13 доларів США.,
що еквівалентно - 375410,85 грн., яка
складається із: залишку по основному
боргу - 25072,00 доларів США, що
еквівалентно - 199861,45 грн.; простроченої
заборгованості за основним боргом -
9336,00 доларів США, що еквівалентно - 74421,92
грн.; простроченої заборгованості по
відсотках - 12241,69 доларів США, що
еквівалентно - 97584,63 грн. та залишку
нарахованих і несплачених відсотків
станом - 444,44 долара США, що еквівалентно
- 3542,85 грн., штраф в розмірі 10% від суми
заборгованості по процентах - 9758,46 грн.,
штраф в розмірі 10% від суми
заборгованості по кредиту - 7442,19 грн.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого
Спеціалізованого Суду України у п. 42
Постанови №5 від 30.03.2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
резолютивна частина рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.

Зокрема, у ньому в обов'язковому
порядку має зазначатись: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; спосіб
реалізації предмета іпотеки - шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу шляхом
надання права іпотекодержателю на
продаж предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації (при цьому суд
може зазначити, що початкова ціна
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій).

Пунктом 5.2 Договору іпотеки
передбачено, що іпотекодержатель має
право при зверненні стягнення на
предмет іпотеки, зокрема отримати на
праві власності предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання; від свого імені продати
предмет іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу, у
порядку визначеному чинним
законодавством.

Вирішуючи питання про звернення
стягнення на заставлене майно, суд
першої інстанції зазначених вимог
закону не виконав, в порушення ст. 214, 215
ЦПК України усіх необхідних обставин
для ухвалення рішення з дотриманням
вимог ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» не встановив та ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Отже, враховуючи викладене, колегія
суддів вважає необхідним змінити
резолютивну частину рішення,
доповнивши її положенням про початкову
ціну продажу предмету іпотеки, яка
оскільки за згодою між іпотекодавцем
та іпотекодержателем не встановлено
інше, має бути визначена
спеціалізованою організацією, що
проводить прилюдні торги на підставі
оцінки предмета іпотеки.

Доводи апеляційної скарги щодо не
застосування судом першої інстанції
позовної давності в порядку частини 2
статті 258 ЦПК України є безпідставними
з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 214 ЦПК
України при виборі правової норми, яка
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною в постанові
від 20 листопада 2013 року по справі
№6-126цс13 пункт 7 частини 11 статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності або
винятків із встановленого частиною 4
статті 267 цього Кодексу правила про те,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи,
заява відповідача про застосування
строків позовної давності до вимог про
стягнення пені - відсутня.

Не можуть бути прийняті до уваги і
доводи апелянта про відсутність
правових підстав в задоволенні позову
в частині звернення стягнення на
іпотечне майно з урахуванням Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Так, згідно з п. 5.1 договору іпотеки у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання, а також з інших підстав,
передбачених чинним законодавством,
Іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки у порядку, передбаченому
чинним законодавством України.

7 червня 2014 року, тобто майже через три
роки після ухвалення рішення судом
першої інстанції, набрав чинності
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із ст. 4 Закону України «Про
заставу» та /або предметом іпотеки
згідно із ст. 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до статті 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 304 ЦПК
України справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими цією
главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що сам по собі наведений
вище Закон України не може бути
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, оскільки на час його
ухвалення суд першої інстанції не міг
його застосувати, так як його не
існувало, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду з огляду на те законодавство, яке
існувало на час його ухвалення.

Крім того, судом першої інстанції
невірно розподілено судові витрати - в
порушення вимог ст. 88 ЦПК України
стягнуто судові витрати на користь
позивача з відповідачів солідарно,
тоді як солідарний обов'язок або
солідарна вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

У зв'язку із зміною рішення суд першої
інстанції апеляційний суд відповідно
до ч. 5 ст. 88 ЦПК України відповідним
чином змінює розподіл судових витрат
та приходить до висновку про
необхідність стягнення з відповідачів
в рівних частках понесених позивачем
та документально підтверджених
судових витрат.

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права відповідно до п. 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Частиною 2 ст. 309 ЦПК України
встановлено, що норми матеріального
права вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, або не
застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Оскільки суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, проте не застосував
до спірних правовідносин норму
матеріального права, яка поширюється
на ці правовідносини, колегія суддів
вважає за можливе змінити рішення суду
першої інстанції, включивши до його
резолютивної частини положення про
початкову ціну реалізації предмету
іпотеки.

На підставі викладеного, керуючись ст.
304, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 30 червня 2011 року
змінити виклавши абзаци 1-4, 6
резолютивної частини рішення в такій
редакції:

Позов Публічного акціонерного
товариства «Мегабанк» задовольнити
частково.

Розірвати кредитний договір № 69-01 ПВ/2008
від 15.07.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та
ВАТ «Мегабанк» правонаступником якого
є ПАТ «Мегабанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк» в особі Вінницького
центрального регіонального відділення
ПАТ «Мегабанк» заборгованість за
кредитним договором №69-01 ПВ/2008 від
15.07.2008 року в сумі 392611 (триста дев'яносто
дві гривні шістсот одинадцять) гривень
50 коп., яка складається із залишку по
основному боргу 25072 дол. США, що
становить еквівалент в національній
валюті 199861,45 грн.; простроченої
заборгованості за основним боргом 9336
доларів США, що еквівалентно 74421,92 грн.;
простроченої заборгованості по
відсотках - 12241,69 дол. США, що
еквівалентно 97584,63 грн. та залишку
нарахованих і несплачених відсотків
станом на 01.06.2011 року в сумі 444,44 дол. США,
що еквівалентно 3542,85 грн., штрафу в
розмірі 10 відсотків від суми
заборгованості по процентах - 9758,46 грн.,
штрафу в розмірі 10 відсотків від суми
заборгованості по кредиту - 7442,19 грн.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 69-01 ПВ/2008 від
15.07.2008 року в розмірі 375410,85 гривень яка
складається із: в сумі 392611 (триста
дев'яносто дві гривні шістсот
одинадцять) гривень 50 коп., яка
складається із залишку по основному
боргу 25072 дол. США, що становить
еквівалент в національній валюті 199861,45
грн.; простроченої заборгованості за
основним боргом 9336 доларів США, що
еквівалентно 74421,92 грн.; простроченої
заборгованості по відсотках - 12241,69 дол.
США, що еквівалентно 97584,63 грн. та
залишку нарахованих і несплачених
відсотків станом на 01.06.2011 року в сумі
444,44 дол. США, що еквівалентно 3542,85 грн.,
штрафу в розмірі 10 відсотків від суми
заборгованості по процентах - 9758,46 грн.,
штрафу в розмірі 10% від суми
заборгованості по кредиту - 7442,19 грн.
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме: 2/3 частки житлового будинку з
господарськими побутовими будівлями і
спорудами до складу яких входять:
кімнати 1-1 1-2, 1-3, 1- 6, котельня 1-4, кухня 1-5,
веранда « 1», ганок; сарай «Б», погріб
«П/Б», сарай «б», вбиральня «Е», сарай
«Л», гараж «М», огорожа № 1,2, що
розташовані в АДРЕСА_1, та належить
ОСОБА_3 на праві власності на підставі
договору купівлі продажу від 19.11.1991
року, на користь Публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»,
шляхом продажу Публічним акціонерним
товариством «Мегабанк» предмету
іпотеки з прилюдних торгів за
початковою ціною, що встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Мегабанк» судовий збір в сумі 793
грн. 60 коп. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник
І.М. Судді: З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду /підпис/
Міхасішин І.В. /підпис/ Голота Л.О.
Стадник І.М.