Справа № 489/2142/14-ц
Номер провадження 2/489/1242/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2014 року
місто
Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю представника відповідача
Лазаренка Р. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
(далі - позивач або Банк) до ОСОБА_2 (далі
-відповідач) про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Акцент Банк" про встановлення
нікчемності частини правочину та
зобов"язання здійснити перерахунок
заборгованості,

встановив

В березні 2014 року ПАТ «Акцент Банк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, мотивуючи свої
вимоги тим, що 07.07.2011 між ПАТ «Акцент
Банк» та відповідачем було укладено
Кредитний Договір № A32NCC9FD00011,
відповідно до умов Договору відповідач
отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн., зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Відповідно до Договору відповідач була
зобов'язана щомісячно у встановлені
строки здійснювати погашення
заборгованості за кредитом та
сплачувати проценти за користування
кредитним коштами.

Оскільки, відповідач, не виконує
належним чином взяті на себе кредитні
зобов'язання, позивач просив суд
стягнути з неї суму заборгованості у
розмірі 65 727,85 грн.

В червені 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з зустрічним позовом до Банка
мотивуючи свої вимоги тим, що її як
споживача введено в оману стосовно
справжньої вартості кредиту, оскільки
у відповідності з умовами кредитування
та графіку погашення кредиту, що є
невід'ємною частиною договору №
A32NCC9FD00011 від 07.07.2011 позичальник
зобов'язаний сплачувати щомісяця
винагороду за надання фінансового
інструменту у сумі 300 грн., а вона як
фізична особа не могла отримувати
послуги з надання фінансового
інструменту.

Посилаючись на викладене, просила суд
встановити нікчемність умов договору
№ A32NCC9FD00011 від 07.07.2011 між Банком та нею
та графіку платежів до нього у частині
щомісячної винагороди за надання
фінансового інструменту та зобов'язати
Банк здійснити перерахунку сум
сплачених нею за договором № A32NCC9FD00011
від 07.07.2011.

Ухвалою суду від 28.08.2014 вимоги за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Акцент Банк" про встановлення
нікчемності частини правочину та
зобов'язання здійснити перерахунок
заборгованості об'єднанні в одне
провадження з вимогами за первісним
позовом Публічного акціонерного
товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

Представник ПАТ "Акцент Банк" в судове
засідання не з'явилася, надала суду
письмові заперечення проти
зустрічного позову.

Представник ОСОБА_3 в судовому
засіданні вимоги за первісним позовом
не визнав, а зустрічну позовну заяву
підтримав, просив її задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

07.07.2011 між ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_2
було укладено Кредитний Договір №
A32NCC9FD00011, відповідно до умов Договору
відповідач отримала кредит у розмірі 15
000,00 грн., зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 0,12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Відповідно до Договору
відповідач була зобов'язана щомісячно
у встановлені строки здійснювати
погашення заборгованості за кредитом
та сплачувати проценти за користування
кредитним коштами. З умовами договору
ОСОБА_2 була ознайомлена, нею він
підписаний.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
глави 71 ЦК України, якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку, станом на 05.02.2014, сума
заборгованості відповідача складає - 65
727,85 грн., а саме: 9 679,50 грн. -
заборгованість за кредитом; 13,31 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 5 871,49 грн. -
заборгованість по комісії; 46 557,46 - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафи; 500 грн. - штраф (фіксована
частина); 3 106,09 грн. - штраф (процентна
складова).

Строк і умови повернення кредиту та
сплати відсотків визначені п. 4.1 - 4.8
Договору.

Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.
Вчинятися.

Правочин може бути визнано недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що
кредитний договір укладається у
письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України).

Представник позивача вказує, що заява
позичальника від 07.07.2011 (а. с. 7), яка є
невід"ємною частиною договору
передбачає оплату щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту. А оскільки, відповідно до
визначення поняття "фінансового
інструменту", яке міститься у Постанові
НБУ від 18 червня 2003 року, його може бути
надано лише суб"єкту підприємницької
діяльності, вважає, що позивач ввів в
оману відповідача. Тому враховуючи, що
недійсність приписів правочину
встановлено п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України
"Про захист прав споживачів", просить
визнати нікчемним договір в частині
обов"язку щодо сплати за надання
фінансового інструменту.

Проте суд не може погодитись з таким
висновком виходячи з такого.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що
кредитний договір укладається у
письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною. Договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції.
Відповідь про згоду укласти договір на
інших, ніж було запропоновано, умовах є
відмовою від одержаної пропозиції і
водночас новою пропозицією особі, яка
зробила попередню пропозицію (ст. 638, 640,
646 ЦК України).

Заява відповідача від 07.07.2011 вважається
пропозицією укласти договір кредиту.
Водночас матеріали справи містять
довідку про умови кредитування (а. с. 45)
від 07.07.2011, підписані відповідачем у
яких зазначено, що відповідача
письмово повідомлено про умови
кредитування. В цій же довідці
викладено на яких умовах здійснюється
кредитування. І ця довідка не
передбачає оплату винагороди за
надання фінансового інструменту а
передбачає сплату щомісячної комісії.
Тобто відповідачем було подано заяву
(пропозицію укласти договір), а банком
письмово проінформовано відповідача
про нову пропозицію укласти договір на
інших умовах, і підписавши вказану
довідку відповідач погодилась на умови
кредитування запропоновані банком.

За таких обставин, суд вважає, що банком
нараховано щомісячну комісію, а не
плату за надання фінансового
інструменту, а тому підстав для
задоволення зустрічного позову суд не
вбачає.

Статтями 525, 526, 530 ЦК України
встановлено, що зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і в строк,
вказаний в договорі, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається.

Відповідачем в односторонньому
порядку порушені умови зазначеного
договору.

Таким чином вимоги Банка в частині
стягнення з відповідача 9 679,50 грн. -
заборгованість за кредитом; 13,31 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 5 871,49 грн. -
заборгованість по комісії підлягають
задоволенню.

Що ж стосується вимог в частині
стягнення з відповідача пені та
штрафів, то суд вважає за можливе
задовольнити ці вимоги частково,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 5.1 Умов надання споживчого
кредиту (далі - Умов) встановлено, що при
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою та п.
п. 3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 1,25% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожний
день прострочки платежу.

Представник відповідача заперечуючи
проти первісного позову в частині
нарахування пені вказував, що її розмір
є несправедливим, а тому враховуючи, що
відповідач є споживачем, підлягають
застосуванню приписи Закону України
"Про захист прав споживачів".

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів"
несправедливими є умови договору про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ними зобов'язань за договором.
Наслідком наявності несправедливих
умов договору є визнання їх
недійсними.

Суд вважає, що розмір пені передбачений
Умовами погоджений сторонами і не має
підстав вважати його несправедливим.

Натомість нарахована банком сума пені
перевищує 50 % заборгованості (тіла,
процентів і комісії), тому з
врахуванням положення п. 5 ч. 3 ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", суд вважає такий розмір
вимоги позивача про стягнення пені
необґрунтовано завищеним та
несправедливим.

Частиною 3 статті 551 ЦК України
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Загальними засадами цивільного
законодавства є зокрема:
справедливість, добросовісність та
розумність (ст. 3 ЦК України).

За такого, суд, виходячи з засад
справедливості вважає, що розмір пені
має бути зменшено до 7 782,15 грн.

Пунктом 5.3 Умов встановлено, що при
порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф в
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості.

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача штрафу (фіксована
частина) в розмірі 500 грн. та штрафу
(процентна складова) в розмірі 3 106,09
грн., то відповідно до ст. 61 Конституції
України ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Невиконання боржником грошового
зобов'язання з простроченням на 1 день
або на 31 день є одним і тим же
правопорушенням, яке полягає у
невиконанні або неналежному виконанні
взятого на себе за договором
зобов'язання.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивач просить стягнути з
відповідача двічі штрафні санкції у
вигляді пені та штрафу за одне й те ж
правопорушення, а тому у задоволенні
позовних вимог про стягнення штрафу в
розмірі 500 грн. та 3 106,09 грн. належить
відмовити.

Дослідивши докази долучені до
матеріалів справи щодо їх належності і
допустимості, оцінивши їх в сукупності,
суд дійшов висновку про те, що
первісний позов підлягає частковому
задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по оплаті
судового збору в сумі 233,46 грн., що були
понесені позивачем у справі і
документально підтверджені,
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі ст. ст. 525, 526, 530, 549 ЦК
України, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-214
ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором задовольнити
частково.

В задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Акцент Банк" про встановлення
нікчемності частини правочину та
зобов"язання здійснити перерахунок
заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент.
код - НОМЕР_1, зареєстрованої АДРЕСА_1 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Акцент Банк»
заборгованість з повернення кредиту в
розмірі - 23 346 (двадцять три тисячі
триста сорок шість) 45 коп., а саме: 9 679,50
грн. - заборгованість за кредитом; 13,31
грн. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 5 871,49 грн. -
заборгованість по комісії; 7 782,15 грн. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, в рахунок
заборгованості за кредитним договором
№ A32NCC9FD00011 від 07.07.2011.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Акцент Банк» судовий збір у розмірі 233
грн. 46 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв