УХВАЛА

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання права власності на частку в
спадковому майні та визнання заповіту
нікчемним за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 4 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 14
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 17 листопада 1992 року її баба -
ОСОБА_5 та дід - ОСОБА_6, перебуваючи у
шлюбі, залишили заповіти на випадок
своєї смерті кожен на свою частку
квартири АДРЕСА_1, на її ім'я.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її
баба. Вона на час відкриття спадщини
була неповнолітньою, їй було 12 років,
тому оформленням документів займатися
не могла, а її батьки вважали, що
фактично прийняли спадщину
неповнолітньої доньки, як законні
представники, оскільки прийняли речі
після смерті баби і постійно приймали
участь в утриманні квартири та дачного
будинку, тому що дід був пенсійного
віку, його пенсії не вистачало на
підтримання квартири в
житловому стані та сплати
комунальних платежів. 29 жовтня 2009
року

ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_6 помер. Після його смерті
вона дізналась, що 15 травня 2008
року він склав новий заповіт,
відповідно до якого передав усе своє
майно відповідачу, у тому числі і
частку спірної квартири, яка йому не
належала. Посилаючись на вказані
обставини ОСОБА_3 просила суд
встановити факт прийняття нею спадщини
за заповітом від 17 листопада 1992 року
після смерті ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнати право
власності на частку спірної квартири;
право власності на частку спірної
квартири, яка належала її діду ОСОБА_6;
визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6,
згідно якого він заповів усе своє майно
ОСОБА_4

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 4 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 14 березня 2014 року,
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в позові, виходив
із того, що після смерті баби позивача -
ОСОБА_5, ніхто, окрім її чоловіка - діда
ОСОБА_6, не прийняв спадщину на Ѕ частку
спірної квартири, у зв'язку із чим він
став власником всієї квартири.
Зазначені обставини давали підстави
ОСОБА_6 для складання нового заповіту
на ім'я своєї нової дружини - ОСОБА_4, яка
у свою чергу прийняла спадщину.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками місцевого суду, зазначивши,
що рішення є законним та обґрунтованим.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_6 перебував
у шлюбі з ОСОБА_5 з 6 липня 1952 року по
день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За час шлюбу вони придбали у власність
спірну квартиру, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 12 лютого
1992 року.

17 листопада 1992 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
склали заповіти на випадок своєї
смерті, кожен на свою частку спірної
квартири на ім'я позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла баба позивача
- ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року
помер дід - ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина
на Ѕ частину вищевказаної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_5 позивач була неповнолітньою
особою їй виповнилось 12
років, тому оформленням спадщини не
займалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (чинного
на момент виникнення спірних
правовідносин) спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для
прийняття спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв, не
допускається прийняття спадщини під
умовою або застереженням, прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном або якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини, зазначені дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємець, який на час відкриття
спадщини був неповнолітньою особою,
для прийняття спадщини не повинен
вчиняти будь-яких дій; його
бездіяльність (якщо він не заявив
відмову від спадщини) є юридичним
фактом і свідчить про прийняття
спадщини.

Оскільки до нотаріальної контори після
смерті спадкодавця
ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини,
яка відкрилась за заповітом, батьки
неповнолітньої не звертались,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що у зв'язку із неприйняттям спадщини
за заповітом, відкрилась спадщина за
законом, і ОСОБА_6, як спадкоємець
першої черги, прийняв спадщину,
оскільки проживав разом та був
зареєстрований із спадкодавцем за
однією адресою.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212-214,
315 ЦПК України не врахував те, що
ОСОБА_3 на час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_5 була
неповнолітньою та вважається такою,
що прийняла спадщину, а тому висновок
апеляційного суду про те, що позивач не
прийняла спадщину за заповітом є
помилковим. За таких підстав, висновок
суду про те, що ОСОБА_6 є єдиним
спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 й про
відкриття спадщини на частку
спадкодавця за законом є передчасним,
що в свою чергу виключало можливість
останнього розпоряджатися в цілому
спірною квартирою.

Судом також було установлено, що ОСОБА_6
24 жовтня 2009 року зареєстрував
шлюб з ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що 15
травня 2008 року ОСОБА_6 склав
новий заповіт, відповідно до якого
передав усе своє майно ОСОБА_4, у тому
числі і частку спірної квартири, яка
йому не належала, на що апеляційним
судом у порушення норм процесуального
права уваги не звернуто.

За таких обставин, ураховуючи, що
ухвала апеляційного суду постановлена
з порушенням норм матеріального й
процесуального права, відповідно до ст.
338 ЦПК України вона підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Разом із тим, слід зазначити, що ОСОБА_6
у відповідності із
ст. 535 ЦК УРСР мав право на обов'язкову
частку у спадщині після смерті дружини
- ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 14 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:О.В.
Закропивний С.Ф. Хопта М.Є. Червинська
В.А. Черненко