Справа № 591/7808/14-ц
Провадження № 2/591/2775/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Зарічний районний
суд м. Суми в складі:

головуючого судді
Клімашевської І. В.,

з участю секретаря
Гребенькової О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті
особи: КП «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації», Першої
Сумської державної нотаріальної
контори, про визнання права власності в
порядку спадкування на 42/100 частини
житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2014 року позивач
звернувся до суду із зазначеним
позовом, який мотивував тим, що за життя
його бабуся - ОСОБА_5 склала заповіт,
яким заповіла йому все своє майно.
ІНФОРМАЦІЯ_1 бабуся померла та після її
смерті відкрилась спадщина, зокрема, на
42/100 частини житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1. Свідоцтво про право
на спадщину він так і не отримав, бо для
виготовлення технічної документації
необхідно забезпечити доступ до
будинку, але відповідач вселилась в цей
будинок та в середину нікого не пускає,
вважаючи себе власницею будинку з 2006
року (з моменту укладення з бабусею
договору довічного утримання). Але, на
його думку, оскільки вказаний договір
не пройшов державної реєстрації у
відповідному органі, то такий правочин
не можна вважати дійсним. За таких
обставин, відповідач не є спадкоємцем,
але створює йому перешкоди в
оформленні права на спадщину. Тому він
вимушений звертатись до суду і просив
визнати за ним право власності на 42/100
частини зазначеного будинку в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач та
його представники позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та,
наполягаючи на тому, що договір
довічного утримання, який укладався
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, не було
зареєстровано в установленому законом
порядку і ОСОБА_4 не набула права
власності на 42/100 частини спірного
будинку, вважали, що є підстави для
задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні
та письмових поясненнях (а.с.45-46) проти
позову заперечувала, вважала вимоги
ОСОБА_1 безпідставними, оскільки ОСОБА_5
ще за життя розпорядилась належною їй
часткою житлового будинку, уклавши з
нею договір довічного утримання.
Вказаний договір пройшов реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів, що
підтверджується відповідними витягами
з Реєстрів. Позивач намагався в
судовому порядку визнати договір
довічного утримання недійсним, але
рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 12.06.2014 року в задоволенні
позову було відмовлено. За таких
обставин, просила відмовити і в
задоволенні даного позову.

Суд, вислухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, інвентарної справи,
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.09.1990 року
ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на
спадщину на 42/100 частини домоволодіння,
яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.9) та зареєструвала право власності
на вказану частину будинку, що
підтверджується витягом з реєстру прав
на нерухоме майно (знаходиться в
матеріалах інвентарної справи).

Також судом встановлено, що 08.06.2006
року ОСОБА_5 уклала договір довічного
утримання (догляду) з ОСОБА_4,
відповідно до якого ОСОБА_5 передала у
власність ОСОБА_4 належні їй на праві
власності 42/100 частини вищезазначеного
будинку з відповідною частиною
надвірних та побутових будівель (а.с.47)

Згідно зі ст.745 ЦК України договір
довічного утримання (догляду), за яким
передається набувачеві у власність
нерухоме майно, підлягає державній
реєстрації.

На час укладення договору
довічного утримання між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 питання державної реєстрації
правочинів було врегульовано
Тимчасовим порядком державної
реєстрації правочинів, затвердженим
Постановою КМУ № 671 від 26.05.2004 року (далі
- Порядок).

Зокрема, згідно п.1 Порядку
державна реєстрація правочинів
проводилась відповідно до вимог
Цивільного кодексу України шляхом
внесення реєстратором (в тому числі
державною нотаріальною конторою чи
приватним нотаріусом) відповідної
інформації до Державного реєстру
правочинів - єдиної комп'ютерної бази
даних, яка містить інформацію про
правочини, що підлягають державній
реєстрації, забезпечує її зберігання,
видачу та захист від несанкціонованого
доступу.

Державна реєстрація правочинів
проводилась шляхом внесення
нотаріусом запису до Реєстру
одночасно з його нотаріальним
посвідченням (п.6 Порядку).

Документом, який свідчить про
внесення запису до Реєстру є витяг (п.2
Порядку).

. В даному випадку в судовому
засіданні судом оглянуто договір
довічного утримання (догляду), що
укладався 08.06.2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 (копія міститься в матеріалах
справи (а.с. 47).

Вказаний договір був посвідчений
нотаріально, зареєстрований в реєстрі
за № 3-1571.

Крім того, першою Сумською
державною нотаріальною конторою
відразу після укладення та та
одночасно з нотаріальним посвідченням
вказаний договір було зареєстровано у
Державному реєстрі правочинів, що
підтверджується наданим суду витягом,
копія якого долучена до матеріалів
справи (а.с.48).

Таким чином, твердження позивача
про те, що договір довічного утримання
(догляду) укладений 08.06.2006 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не пройшов державної
реєстрації у відповідному органі
державної реєстрації, не відповідає
дійсності, а його посилання на
висновки, що містяться мотивувальній
частині рішення Зарічного районного
суду м.Суми від 12.06.2014 року є
недоречними, оскільки судом з цих
обставин досліджувалась тільки
інвентарна справа, яка не містила
відповідних доказів державної
реєстрації договору, як і відомостей
про укладений договір взагалі.
Інформації, що суду надавались
відповідні витяги про внесення записів
до Реєстру та такі витяги
досліджувались судом, мотивувальна
частина рішення від 12.06.2014 року не
містить.

Крім того, слід зазначити, що
чинне законодавство пов»язує
виникнення права власності у набувача
щодо нерухомого майна, яке йому
передається за договором довічного
утримання (догляду), саме з моментом
державної реєстрації правочину (ст. 334
ЦК).

За таких обставин, 08.06.2006 року, в
момент реєстрації договору довічного
утримання (догляду), право власності на
42/100 частини будинку з відповідною
частиною надвірних та побутових
будівель за адресою: АДРЕСА_1 перейшло
від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 Тобто, ОСОБА_5
втратила право власності на майно, яке
передала згідно договору утримання, а
тому не могла його передавати у спадок,
обмінювати, дарувати чи продавати.

Судом встановлено, що заповіт
ОСОБА_5 було складено 04.11.2008 року, тобто
вже після укладення договору довічного
утримання з ОСОБА_4, а тому, з
урахуванням вищезазначеного, на момент
укладення заповіту ОСОБА_5 не могла
передавати у спадок ОСОБА_1 поряд з
належним їй майном і 42/100 частини
будинку.

Крім того, оскільки вказаний
договір за життя ОСОБА_5 не розривався
на підставі рішення суду або на вимогу
відчужувача або третьої особи у
зв»язку з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем ОСОБА_4 своїх
обов'язків, то підстав вважати, що 42/100
частини спірного будинку належали
ОСОБА_5 на день смерті - немає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла та
після її смерті ОСОБА_4 отримала право
розпорядження 42/100 частинами
домоволодіння, що перейшли їй у
власність за договором довічного
утримання (догляду).

Вже після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1
звертався до суду з позовом про
визнання договору довічного утримання
(догляду) від 08.06.2006 року недійсним, але
йому було відмовлено в задоволенні
позову (а.с. 22-23).

Вищевикладені обставини дають
підстави стверджувати про те, що 42/100
частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, не
належали ОСОБА_5 на момент відкриття
спадщини, тому не увійшли до складу
спадщини.

За таких обставин, підстав для
визнання права власності на вказану
частину будинку за позивачем ОСОБА_1 в
порядку спадкування у суду немає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, треті особи: КП «Сумське міське
бюро технічної інвентаризації», Першої
Сумської державної нотаріальної
контори, про визнання права власності в
порядку спадкування на 42/100 частини
житлового будинку - відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Сумської області через
Зарічний районний суд м.Суми протягом
10 днів з дня його проголошення.
Особи, які беруть участь у справі, але
не були присутні під час проголошення
рішення, можуть оскаржити його
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
І. В. Клімашевська