Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/6954/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на ? частини квартири в
порядку поділу майна подружжя. Просив
визнати за ним право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 24 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. Вважає його
незаконним, ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким його позов задовольнити
повністю Мотивує тим, що з 2002 року
проживав разом з відповідачкою однією
сім»єю без реєстрації шлюбу. Під час
спільного проживання з ОСОБА_3, остання
придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 9 грудня
2003 року. Право власності зареєстроване
за відповідачем, незважаючи на те, що
така була придбана за кошти позивача. 5
березня 2005року шлюб між ними був
офіційно зареєстрований. Однак до
реєстрації шлюбу впродовж трьох років
проживали однією сім»єю, вели спільний
побут, господарство та усі фінансові і
господарські справи. В судовому
засіданні відповідач зазначила, що
спірна квартира була придбана за
спільні грошові кошти, з чого випливає,
що вказане майно є спільною власністю.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім»єю але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 70 СК
України, у разі поділу майна, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частка майна
дружини та чоловіка є рівними, а тому
позивачу належить право на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Вказує на те, що на сьогоднішній день
позивач позбавлений можливості
здійснення своїх майнових прав та
охоронюваних законом інтересів,
оскільки на цей час він обмежений у
здійсненні права спільної сумісної
власності.

Судом безпідставно не були взяті до
уваги пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_1,
яким було відомо, що позивач
накопичував кошти та мав намір
придбати квартиру.

При розгляді справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 доводи апеляційної
скарги підтримав.

Відповідач проти апеляційної скарги
заперечила, просить рішення суду
першої інстанції залиши ти без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така до задоволення не
підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
в повній мірі таким вимогам відповідає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони з 05.03.2005 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі, що
стверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1
народилась дитина.

Відповідачу на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу від
09.12.2003 року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Львівської
державної нотаріальної контори
Сулимою Н.Б. належить квартира АДРЕСА_1
загальною площею 13,5 м кв , житловою 12,5 м
кв. /а.с.30/

Звертаючись до суду з позовом до
відповідачки про визнання права на ?
частину квартири позивач вказував на
те, що вони з 2003 року проживали однією
сім»єю, а 5 березня 2005 року
зареєстрували шлюб. В період спільного
проживання ними придбано квартиру
АДРЕСА_1, і відповідно він має право на ?
частину зазначеного майна, як на
частину майна подружжя.

В межах даної справи позовна вимога про
встановлення факту перебування з
відповідачкою у фактичних шлюбних
відносинах позивачем не заявлялась.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім»єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу,
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім»єю але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або у
будь-якому іншому шлюбі поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007
року №1 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та
поділ спільного майна подружжя»
роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім»єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбане спірне майно.

За змістом наведених вище норм, правові
наслідки встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім»єю без шлюбу, так і встановлення
належності їм майна на праві спільної
сумісної власності на підставі ст. 74 СК
України пов'язується виключно з
набранням законної сили рішенням суду,
яким такі юридичні факти встановлено.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім»ї. Тоді як
ст. 60 СК України презюмує, що майно,
набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності.

Розглядаючи спір по суті та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно виходив з
вищезазначених положень Закону, та
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог позивача, оскільки
останній не просив встановити факт
спільного проживання з відповідачкою
однією сім»єю під час купівлі-продажу
спірної квартири і не просив визнати
квартиру об'єктом спільної сумісної
власності, а тому дійшов висновку, що
позивачем обрано невірний спосіб
захисту та позовні вимоги є
передчасними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
норми матеріального права, на які
послався позивач у позовній заяві та у
відповідності до таких виклав мотиви
позову вступили в дію з січня 2004 року.
Спірна квартира придбана відповідачем
9 грудня 2003 року /а.с. 30/. В цей час
чинним був ЗУ «Про власність» , а також
відповідні норми ЦК 1963 року.

КпШС УРСР передбачав права подружжя
на майно, що набуте в період шлюбу.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача не підлягають до задоволення.

На підставі наведених норм
законодавства колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення з'ясував обставини справи,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин між сторонами та
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду та не
доводять порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування судового рішення.

Керуючись ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, 313,
п.1 ч.1 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді