Справа № 439/38/14
Головуючий у 1 інстанції: Кваш В.О.
Провадження № 22-ц/783/5562/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 16 липня 2014 року,
-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3
про поділ квартири АДРЕСА_1, визнання за
ним1/2 частки квартири та встановлення
порядку користування нею.

ОСОБА_3 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею
та її сином, ОСОБА_4 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, стягнути з відповідача
половину вартості автомобіля в сумі 5210
грн.

Рішенням Бродівського районного суду
Львівської області від 16 липня 2014 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя і встановлення порядку
користування житловим приміщенням
задоволено частково. Проведено поділ
житлової квартири АДРЕСА_1 визнавши за
ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини
вищевказаної квартири, а за ОСОБА_3 3/5
частини вищевказаної квартири. У
позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 щодо
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1 відмовлено. В зустрічному
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, щодо визнання
за нею та її сином ОСОБА_5, права
власності на житлову квартиру АДРЕСА_1
в розмірі 2/3 частини вищевказаної
квартири та сплату ОСОБА_2 грошової
компенсації за 1/3 частини в розмір 21325
(двадцять одна тисяча триста двадцять
п'ять) гривень відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповно з»ясованих обставинах
справи. Вказує, що спірна квартири була
придбана сторонами спільно під час
перебування їх у шлюбі, а тому частки
мають бути рівними. Крім того, апелянт
зазначає, що в матеріалах справи
відсутні докази того, що він за час
спільного проживання з ОСОБА_3 та її
сином не дбав про матеріальне
забезпечення сім»ї, приховував, знищив
чи пошкодив спільне майно, витрачав
його на шкоду інтересах сім»ї. Також
вказує, що відповідачкою не доведено
той факт, що її повнолітній син не
працює, лікується та є інвалідом
третьої групи, а тому суд, при ухваленні
рішення не мав правових підстав
відступати від засад рівності часток
подружжя. Просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким первісний позов
задовольнити повністю, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3
щодо задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до
переконання, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Так, ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
повнолітній син ОСОБА_3 -ОСОБА_4 був
інвалідом 2 групи станом на 2003-2004 рік, не
працює, постійно лікується,
знаходиться на утриманні матері,
проживає у спірному житлі і що ОСОБА_3,
маючи в шлюбі житло, продала його,
виходячи з інтересів неповнолітньої
дитини, а тому суд прийшов до висновку,
що частку у спірній квартирі слід
збільшити в користь ОСОБА_3, визнавши за
нею право власності на 3/5 частини
квартири, а за ОСОБА_2 2/5 частини.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду, оскільки висновок є
необгрунтованим

Судом встановлено, що 17 жовтня 1997 року,
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відділом
реєстрації актів громадського стану
м.Броди зареєстровано шлюб, актовий
запис №165.

Рішенням Бродівського районного суду
Львівської області від 09 грудня 2013 року
шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу, укладеного 23.02.1998 р.
між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Бродівського нотаріального округу
ОСОБА_9, ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1
23.02.1998 року, тобто, квартира була
придбана під час перебування в шлюбі

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 1 ст. 69 СК передбачено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частинами 2, 3 ст. 70 ЦК України
передбачено, що при вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім»ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім»ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Згідно з роз»ясненнями п. п. 23, 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21,12.2007 року N 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. При вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в
окремих випадках може відступити від
засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно
містити мотиви та обґрунтування
відступу від засади рівності часток
подружжя у їхньому спільному майні.
Інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дочки, сина
або другого з подружжя, що заслуговують
на увагу, можуть враховуватися судом
при визначенні способу поділу
спільного майна в натурі й у тому разі,
коли суд не відступив від засади
рівності часток.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 70 СК України
законодавець встановлює презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі. Обов»язок доведення
тієї обставини, що майно придбане у
шлюбі, є особистою власністю одного з
подружжя, покладений на останнього.

Оскільки спірна квартира була придбана
під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у
шлюбі та зареєстрована на праві
власності за ОСОБА_3, проте доказів, які
б свідчили про придбання спірного
майна саме за її кошти, чи за кошти,
отримані від продажу належного їй
особистого майна, ОСОБА_3 суду не
надала., а відтак квартира належить
ОСОБА_3, ОСОБА_2 на праві спільної
сумісної власності.

Відступаючи від засад рівності часток
у майні колишнього подружжя та
збільшуючи частку ОСОБА_3 у спірній
квартирі, суд першої інстанції
посилався на те, що для остаточного
розрахунку за спірну квартиру, ОСОБА_3,
09.09.1998 р. продала квартиру, яку у мала у
власності до укладення шлюбу з ОСОБА_2
Разом з тим ОСОБА_3 не надала суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що кошти, отримані
від продажу належної їй на праві
власності квартири АДРЕСА_2 були
витрачені саме на придбання квартири
АДРЕСА_1 Твердження суду про те, що
кошти, які ОСОБА_3 отримала від продажу
належної їй на праві власності
квартири, затрачені нею для повного
розрахунку за спірну квартиру,
ґрунтується на припущеннях, що
відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України є
неприпустимим.

Відступаючи від засад рівності часток
подружжя, суд першої інстанції
покликався на інвалідність сина
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 протягом 2003 - 2004 рр., який
не працює, постійно лікується, який
хоча і є повнолітнім, але знаходиться
на утриманні матері, і що ОСОБА_3 маючи в
шлюбі житло продала його виходячи з
інтересів неповнолітньої дитини.
Колегія суддів приходить до висновку,
що зазначені судом обставини, не є
такими, що в розумінні ч. 2 ст. 70 СК
України давали суду підстави для
відступлення від засад рівності часток
при визначенні частки подружжя у
спірній квартирі, належній сторонам на
праві спільної сумісної власності.

Враховуючи зазначені ОСОБА_3 у позові
підстави для відступу від засад
рівності часток подружжя, суд першої
інстанції, збільшуючи частку майна
ОСОБА_3 у спірній квартирі, яка є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, не врахував
положень частин 2, 3 ст. 70 СК України,
якими передбачено обставини, що дають
суду право відступити від засад
рівності часток подружжя, а зазначені у
рішенні суду обставини, не є такими, що
давали суду право відступити від засад
рівності часток подружжя.

Колегія суддів приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, та вважає їх
обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення:1) неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи неповне з»ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, оскаржуване
рішення суду року в частині визнання за
ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини
квартири, а за ОСОБА_3 3/5 частини
квартири підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про визнання
за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину
квартири №18 житлового будинку №5 по
вул. Г.Храпая в м.Броди, а за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частину цієї ж
квартири.

В решті частини позовних вимог рішення
суду не оскаржується , а відтак
апеляційним судом в цій частині не
переглядається.

Керуючись ст. ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст.309, 313,314,316, 317,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 16 липня 2014 року
в частині визнання за ОСОБА_2 право
власності на 2/5 частини квартири, а за
ОСОБА_3 3/5 частини квартири скасувати,
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 а за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
цієї ж квартири.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.