Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/3657/14 Головуючий у 1
інстанції: Васильченко В.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» листопада 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4; ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на рішення
Кам'янсько-Дніпровського районного
суду Запорізької області від 09 липня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні власністю, стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні власністю, стягнення
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 24.04.2014р. на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування ОСОБА_7 подарувала йому
домоволодіння та земельну ділянку по
АДРЕСА_1 Кам'янсько-Дніпровського
району Запорізької області. Було
проведено державну реєстрацію
набутого права власності на нерухоме
майно та отримано витяг про державну
реєстрацію прав №20914059 від 24.04.2014 р.

Пізніше він з'ясував, що за даною
адресою мешкають без реєстрації ОСОБА_5
та ОСОБА_6

Договір між ним та відповідачами на
користування домоволодінням не
укладався, відповідачі участі в
утриманні будинку та оплат за послуги
не приймають і висилятись добровільно
не бажають.

З метою досудового врегулювання спору
вчиняв заходи щодо врегулювання
виселення відповідачів у
добровільному порядку, 30.04.2014 р.
направив вимоги про добровільне
виселення протягом семиденного
терміну з моменту отримання вимоги.
Вимогу було отримано ОСОБА_5 та
ОСОБА_6.10.05.2014 р. та 13.05.2014 р. Однак, на
день подання позову відповідачі не
виселились з домоволодіння по АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області та будь-яких дій на
виконання вимоги вчинено не було.

Через протиправну поведінку
відповідачів, які фактично мешкають в
зазначеному домоволодінні без
законних підстав, самоправно зайнявши
житлове приміщення, він позбавлений
можливості здійснювати свої права
власника.

Вважає, що порушене відповідачами
право власності підлягає відновленню
шляхом виселення з відшкодуванням
завданої моральної шкоди, яка
обґрунтовується протиправною
поведінкою відповідачів щодо
перешкоджання у розпорядженні
власністю, що призвело до його душевних
страждань та емоційного дискомфорту,
які виявились у почутті приниження,
пригніченості, безпідставного сорому,
безпорадності, беззахисності та стану
психологічного спустошення,
хвилюванні у зв'язку з необхідністю
звернення до судових органів щодо
захисту та відновлення свого права.
Моральну шкоди оцінив у 5 000 грн.

На підставі зазначеного остаточно
просив усунути перешкоди у
користуванні домоволодінням по
АДРЕСА_1 Кам'янсько-Дніпровського
району Запорізької області шляхом
примусового виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6
без надання іншого житлового
приміщення; вселити його у зазначене
домоволодіння; стягнути моральну шкоду
у розмірі 5 000 грн., витрати на правову
допомогу в сумі 2 000 грн. та судові
витрати.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
09 липня 2014 року позов задоволено
частково.

Виселено з будинку АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області ОСОБА_5 та ОСОБА_6
без надання їм іншого жилого
приміщення.

Вселено ОСОБА_3 в будинок АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 судовий
збір у сумі 243,60 грн. в частковому
порядку по 121,80 грн. з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду в частині
відмови у відшкодуванні моральної
шкоди та витрат на правову допомогу та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позовним вимог, виключити
з мотивувальної частини рішення
посилання на ст.ст. 168, 170 ЖК УРСР.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За положеннями ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не забороняються законом. Право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
з закону або незаконність набуття
права власності не встановлено судом.

В силу приписів ст. 41 Конституції
України та ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
від 24.04.2014 р., укладеного між позивачем
та ОСОБА_7 та посвідченого приватним
нотаріусом Енергодарського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 за
реєстровим номером 1025, на праві
приватної власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області (а.с.7-9).

Згідно Витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності № 20914059 від
24.04.2014 р. право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області зареєстровано за
ОСОБА_3 (а.с. 14).

Судом також встановлено, що
відповідачі не зареєстровані в
житловому будинку АДРЕСА_1
Кам'янсько-Дніпровського району, але
фактично проживають у ньому за усним
договором найму з попереднім власником
будинку - ОСОБА_7

Згідно з ч.1 ст. 810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Відповідно до ч.1 ст. 811 ЦК України
договір найму житла укладається у
письмовій формі.

За положеннями ст. 814 ЦК України, ст. 170
ЖК України при переході права
власності на жилий будинок, (частину
будинку, квартиру), в якому знаходиться
здане в найом жиле приміщення, до іншої
особи договір найму зберігає силу до
закінчення зазначеного в ньому строку.
Якщо договір найму укладено без
зазначення строку, новий власник
будинку (квартири) вправі вимагати його
розірвання у випадках і в порядку,
передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
квітня 2014 року позивач звертався до
відповідачів з заявою про виселення у
зв'язку з необхідністю використання
спірного житлового будинку та
земельної ділянки (а.с. 16, 17).

Права власника житлового будинку,
квартири, які визначені ст.ст. 317, 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України,
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у права власника можливе
лише на підставах, передбачених
законом. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місце знаходження майна.

З огляду на наведене, враховуючи
виконання ОСОБА_3 вимог, передбачених
ч.3 ст. 168 ЖК України, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог про
усунення перешкод в користуванні
власністю та виселення.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснено у п.п.1,2 п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 "Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанцій про
відсутність в матеріалах справи
належних та допустимих доказів на
підтвердження вимог ОСОБА_3 щодо
стягнення матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, відносяться, зокрема, витрати
на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 56 ЦПК України
передбачено, що правову допомогу може
надавати особа, яка є фахівцем у галузі
права і за законом має право на надання
правової допомоги.

Особа, яка надає правову допомогу, не є
особою, яка бере участь у справі, а
належить до інших учасників цивільного
процесу, тому вона не може замінювати в
процесі особу, якій надає правову
допомогу, та бути її представником і в
ході розгляду справи має лише ті права,
які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України (п.
11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції»).

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Дані про те, що ОСОБА_4 був допущений до
участі в розгляді справи як особа, яка
надає правову допомогу на підставі
ухвали суду, відсутні.

Натомість, у п.1.2 Договору про надання
правової допомоги, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25.04.2014 року, зазначено,
що адвокат приймає на себе обов'язки
представляти права та законні інтереси
клієнта в суді та здійснювати
діяльність згідно з умовами договору з
усіма правами представника, які
передбачені ЦПК України у справі про
усунення перешкод в користуванні
власністю (а.с.23-24).

Із журналів судових засідань (а.с.
53-54,61-62,67-68) вбачається, що ОСОБА_4 був
саме представником ОСОБА_3, діючи на
підставі Договору про надання правової
допомоги.

Відмовляючи в задоволенні вимог про
стягнення витрат на правову допомогу,
суд також правомірно зазначив, що на
підтвердження понесених витрат
позивачем не надано розрахунку, який
включає види робіт, кількість
витрачених нормо-годин, їх вартість,
виходячи з 40% встановленої законом
мінімальної заробітної плати за годину
участі особи, яка надавала правову
допомогу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які зводяться до того, що
попередня власниця житлового будинку
ОСОБА_7 не повертає відповідачу ОСОБА_5
кошти за договором позики не
спростовують висновків суду першої
інстанції про наявність підстав для
виселення відповідачів.

За таких обставин колегія вважає, що
ухвалене в справі судове рішення
відповідає вимогам закону й підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
09 липня 2014 року у цій справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: