АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2971/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 20 Здоровило В.
А. Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. УХВАЛА
24 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоБородійчука В.
Г.суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Ватутінського
міського суду Черкаської області від 10
жовтня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.
Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -
в с т а н о в и л а :
21 липня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним.
В обгрунтування позовних вимог
позивачка вказувала на те, що 21 червня
2001 року вона придбала 2/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 та переїхала
на постійне місце проживання за
вищезазначеною адресою. На момент
укладення договору їй було 72 роки.
Через свій похилий вік позивачці було
вкрай важко себе обходити, в зв'язку з
чим її онука ОСОБА_7 запропонувала свою
допомогу, запевнивши її що буде
здійснювати за нею догляд, а вона
взамін передасть їй у власність
належну їй частину будинку. ОСОБА_7
являється онукою позивачки і майже з
дитинства проживала з нею, а тому
ніяких сумнівів не виникло, адже в них
були дружні родинні стосунки.
Восени 2010 року вона, відповідач та її
чоловік звернулися до нотаріуса для
підписання договору, договір був
підписаний і позивачка вважала, що був
укладений договір утримання. Після
підписання договору, позивач
залишилася проживати у належній їй
частині будинку, онука провідувала її,
приносила їсти, допомагала по
господарству, після народження дитини
відвідувала її з правнуком. В кінці 2012
року стосунки між сторонами по справі
почали погіршуватись і онука, ОСОБА_7
зовсім перестала надавати їй допомогу
та з 2014 року разом з своїм чоловіком
почали чинити перешкоди в користуванні
будинком та повідомила, що позивачка не
має ніяких прав до своєї частини
Ознайомившись з копією договору,
ОСОБА_6 стало відомо, що 11 вересня 2010
року приватним нотаріусом
Ватутінського міського нотаріального
округу був посвідчений договір
купівлі-продажу 2/5 частини
будинковолодіння, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1. Згідно вказаного
договору вона продала, а відповідач
придбала у неї 2/5 частини житлового
будинку загальною площею 42 кв.м.,
житловою площею 23,7 кв.м. за 69 802 грн.
Оскільки позивачка вважала, що сторони
укладають договір утримання, а не
договір купівлі-продажу, змушена
звернутися до суду та просить суд
скасувати договір купівлі-продажу 2/5
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений 11 вересня 2010 року між нею та
відповідачкою ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом Ватутінського
нотаріального округу не дійсним.
Рішенням Ватутінського міського суду
Черкаської області від 10 жовтня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3 086
грн. у відшкодування понесених судових
витрат по оплаті правової допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Ватутінського
міського суду Черкаської області від 10
жовтня 2014 року як незаконне та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення з
слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме договору купівлі-продажу (а.с. 69) 26
червня 2001 року ОСОБА_6 придбала 2/5
частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
переїхала на постійне місце проживання
за вищезазначеною адресою.

Судом встановлено, що у другій половині
будинку проживали та на даний час
проживають ОСОБА_10 - дочка позивачки,
ОСОБА_7 - онука, разом з чоловіком та
правнуком позивачки.

Звертаючись до суду з позовною заявою
(а.с. 3-5), ОСОБА_6 вказала, що 21 червня вона
придбала 2/5 частини будинковолодіння
АДРЕСА_1, яку потім згідно укладеного
спірного договору передала своїй онуці
ОСОБА_7. Вказувала, що договір
купівлі-продажу укладати не мала
наміру, гроші за продаж будинку від
онуки не отримувала, вважала, що уклала
договір довічного утримання, а тому
просить визнати такий договір
недійсним.

Ухвалюючи рішення суду, районний суд
мотивував свої висновки тим, що
позивачка не довела обґрунтованості
своїх позовних вимог, не надала суду
належних доказів, що даний договір був
укладений помилково, а тому підстав для
задоволення її позову не вбачає.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

П. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вказує, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із змісту наявного в
матеріалах справи договору
купівлі-продажу частини жилого будинку
(а.с. 64-67), сторони, що його уклали
погодилися з тією обставиною, що такий
договір ними прочитаний, його зміст їм
зрозумілий, відповідає їхньому
волевиявленню. Своїми підписами вони
підтвердили своє волевиявлення і даний
договір був засвідчений нотаріально,
приватним нотаріусом Ватутінського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
яка у відповідності до вимог ЗУ «Про
нотаріат» здійснила встановлення
особи сторін, що укладають договір та
їхню дієздатність в момент вчинення
договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

П. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» наголошує, що
відповідно до ст.ст. 229, 233 ЦК України,
правочин вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (ст. 229 ЦК України),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливості її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

В своїй апеляційній скарзі (аналогічно
позовній заяві) ОСОБА_6 вказала на те, що
коштів від продажу частини будинку від
відповідачки вона не отримувала,
вартість домоволодіння, зазначена в
договорі - це нормативна грошова оцінка
тієї частини будинку, що виставлена на
продаж, на даний час її вартість значно
зросла, а тому правочин є недійсним і в
даному випадку відповідачка
зобов'язана повернути їй все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Колегія суддів критично відносить до
таких доводів апеляційної скарги,
оскільки дослідивши матеріали справи і
зокрема укладений договір
купівлі-продажу (а.с. 64-67) вважає, що
даний договір за своїм змістом
відповідає встановленим формам
укладення відповідних договорів, він
був нотаріально посвідчений і право
власності у відповідності до ст. 182 ЦК
України було зареєстровано за новим
власником органом БТІ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
факт передачі коштів підтверджується
п. 3.1 договору купівлі-продажу від 11
вересня 2010 року, згідно якого сторони
підтвердили факт повного розрахунку,
продавець в п. 3.2 договору повідомив, що
зазначена в договорі ціна є вигідною
для неї, її розмір не пов'язаний зі
збігом якихось важких обставин і
повністю задовольняє сторони.

Отже на момент укладення правочину,
сторони мали мету на укладення саме
договору купівлі-продажу частини
будинку, а не будь-якого іншого
договору. Дане твердження
підтверджується також тією обставиною,
що ОСОБА_6 надала під час укладення
договору заяву на ім'я приватного
нотаріуса Ватутінського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 (а.с. 68
зв.ст.) в якій зазначила, що відчужуване
за договором майно належить їй, не є
спільною сумісною власністю подружжя і
особи, які б могли поставити питання
про визнання за ними права власності на
кошти чи їх частку, в тому числі
відповідно до ст.ст. 65,74, 97 СК України
відсутні. Також, в матеріалах справи
маються заяви ОСОБА_13 та ОСОБА_10 (а.с.
77-78), надані приватному нотаріусу
ОСОБА_12 в яких останні визнали те, що їм
відомо про продаж ОСОБА_6 належних їй
частин житлового будинку ОСОБА_7 і вони
дали згоду на укладення такого
правочину.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції сторони не заперечили тієї
обставини, що договір вони уклали
добровільно, без будь-якого примусу,
про що зазначає й сама ОСОБА_6 в своїй
позовній заяві та апеляційній скарзі.

Крім того, судом не встановлено ніяких
обставин, що вказували б на помилку
позивачки при укладенні договору і
нерозуміння його суті на момент його
укладення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачкою
ОСОБА_6 не надано переконливих доказів
в обґрунтування своїх позовних вимог,
крім того нею в суді не було доведено
факту порушення її прав, укладенням між
нею та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу
від 11 вересня 2010 року, зареєстрованого
в реєстрі прав власності за № 4201,
доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 є
безпідставними і спростовуються
наявними матеріалами справи та
наданими сторонами доказами.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно застосовано норми
матеріального права та ухвалено
рішення з додержанням положень чинного
законодавства.

Доводи апеляційних скарг суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Ватутінського міського
суду Черкаської області від 10 жовтня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :