КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/6214/14-ц
Провадження № 2/552/2224/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.11.2014 року Київський районний суд
м.Полтави в складі:

Головуючого судді –
Турченко Т.В.

При секретарі -
Рибальченко О.П.

За участю адвоката - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Полтаві цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

30 вересня 2014 року позивач
ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу, мотивуючи свій позов
тим, що 03.04.2008 року вона передала ОСОБА_5
194 000 грн. в борг. Остання
зобов»язувалась повернути їй позичені
кошти до 03.04.2010 року. Дані обставини
підтверджуються розпискою від 03.04.2008
року. 194 000 грн., які вона передала
ОСОБА_5, фактично були її заощадженнями
та частина коштів, які вона отримала з
продажу належної їй квартири АДРЕСА_1.
Відповідач ОСОБА_4 гроші, що отримала
від неї, використала для придбання
квартири АДРЕСА_2. З 26.06.2010 року по
січень 2013 року їй ОСОБА_4 повернула 71 000
грн. Рішенням Київського районного
суду м.Полтави від 22.04.2013 року, яке
набрало законної сили 06.06.2013 року
встановлено, що квартира, на придбання
якої були використані кошти, отримані в
неї в борг, є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Крім того, даним рішенням визнано за
ОСОБА_3 право власності на ? частину
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_3. По даній справі відповідач
ОСОБА_3 визнав, що 194 000 грн., які ОСОБА_4
отримала у неї, були використані на
придбання їхнього спільного майна, але
він вважав, що ніяких коштів він
повертати їй не повинен. Через
фінансові питання у неї з донькою
почали виникати суперечки, вважає, що
вони з ОСОБА_3 зобов»язані повернути їй
кошти та виконати умови розписки.
Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її
користь 97 000 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на її
користь 26 000 грн. Відстрочити сплату
судових витрат, пов»язаних із оплатою
судового збору до ухвалення судового
рішення у справі.

В судовому засіданні
представник позивача адвокат ОСОБА_1
позов підтримала. Просила суд
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 з позовом
не згоден. Просив суд в задоволенні
позову відмовити за безпідставністю та
в зв»язку з тим, що сплинув строк
позовної давності звернення до суду з
даним позовом.

Відповідач ОСОБА_4 з позовом
згодна. Не заперечує проти його
задоволення.

Суд, заслухавши
представника позивача адвоката ОСОБА_1,
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, вивчивши
та дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що в задоволенні
позову необхідно відмовити за
безпідставністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому
шлюбі в період з 23 серпня 1998 року по 05
березня 2010 року.

Під час перебування в шлюбі,
згідно договору купівлі-продажу цінних
паперів №5-345-08 Аре/ДР.077.172/1 від 02.04.2008
року та рішення Київського районного
суду м.Полтави від 25.09.2009 року за ОСОБА_4
визнано право власності на квартиру за
адресою: АДРЕСА_3.

Право власності ОСОБА_4 на
квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано у
встановленому законом порядку ПП ПБТІ
«Інвентаризатор» 19.08.2010 року.

На даний час шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу 19
квітня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного
майна подружжя, в якому просив суд
визнати за ним право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_4, натомість
ОСОБА_4 зверталась в суд з зустрічним
позовом до відповідача ОСОБА_3 про
визначення часток співвласників
квартири з урахуванням коштів,
внесених кожним із подружжя у її
купівлю та припинення права власності
на частку в спільному майні з виплатою
на користь ОСОБА_3 компенсації.

Рішенням Київського
районного суду м.Полтави від 22.04.2013 року
(а.с.10-14) визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_3. Даним
рішенням суду за ОСОБА_4 визнано право
власності на ? частину квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_3. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
про поділ майна, визначення розміру
часток у праві спільної сумісної
власності, припинення права власності
та визнання за нею права власності на
квартиру відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 06.06.2013 року
(а.с.32-35) апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилено. Рішення Київського
районного суду м.Полтави від 22 квітня
2013 року залишено без змін.

В поданій до суду позовній
заяві ОСОБА_2 посилається на наявність
між нею та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4
правовідносин з договору позики на
суму 194 000 грн. від 03 квітня 2008 року та
наявність у відповідача ОСОБА_3
обов»язку по сплаті боргу в сумі 97 000
грн., та наявність у відповідача ОСОБА_4
обов»язку по сплаті боргу в сумі 26 000
грн. за договором позики, як за
зобов»язанням, що виникло в інтересах
сім»ї.

Як встановлено судом,
відповідач ОСОБА_3 на час укладення
договору позики 03 квітня 2008 року
перебував в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем по справі ОСОБА_4.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Визначаючи характер
правовідносин, які виникли між
сторонами по справі, суд виходить з
наступного.

Обгрунтовуючи наявність
правовідносин з договору позики,
позивач ОСОБА_2 посилається на
наявність простої письмової розписки,
складеної відповідачем ОСОБА_4, а не
відповідачем ОСОБА_3.

Порядок укладання договору
позики, його правова природа, визначені
главою 71 ЦК України. Сторонами договору
позики в силу статті 1046 ЦК України є
позикодавець та позичальник.

Дослідженими в справі
доказами встановлено, що позивачем
ОСОБА_2 як позикодавцем в силу договору
позики, укладеного 03 квітня 2008 року та
підтвердженого простою письмовою
розпискою, були надані грошові кошти
відповідачу ОСОБА_4 в розмірі 194 000 грн.

Також судом встановлено та
не оспорюється в поданій до суду
позивачем ОСОБА_2 позовній заяві, що
відповідач ОСОБА_3 не є стороною
договору позики, а отже, не є
позичальником в розумінні статті 1046 ЦК
України.

Оскільки відповідач ОСОБА_3
не є стороною договору позики,
правовідносини між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 з договору позики
не виникали, суд, вирішуючи справу в
межах заявлених позовних вимог,
приходить до висновку, що позов ОСОБА_2
до ОСОБА_3 заявлено безпідставно та не
підлягає задоволенню.

Твердження позивача ОСОБА_2
про те, що в силу вимог ст.ст.61,65 СК
України у відповідача, як одного із
подружжя, виник обов»язок по
поверненню коштів за договором позики,
укладеним ОСОБА_4, не заслуговують на
увагу.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім»ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Виникнення в силу норм ст.61
СК України у подружжя права спільної
власності на грошові кошти, одержані за
договором, не є підставою для зміни
сторони в договорі позики та
виникнення у позичальника права вимоги
до іншого із подружжя.

Статтею 65 СК України, на яку
посилається позивач в поданій до суду
позовній заяві, також передбачено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладанні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Разом з тим договір позики
за своїм змістом не є договором щодо
розпорядження майном, що є об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, тому правила, встановлені
ст.65 СК України не підлягають
застосуванню при покладенні
обов»язків за таким договором на
іншого із подружжя.

В даному випадку в силу
статті 61 СК України має місце отримання
коштів за договором, які стали об»єктом
права спільної сумісної власності, а
також використання таких коштів в
інтересах сім»ї.

В силу норм статті 1046 ЦК
України укладений договір позики одним
із подружжя не породжує жодних
правових наслідків для інших осіб, крім
сторін зобов»язання, в тому числі і для
іншого із подружжя.

Вирішуючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що в
силу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
договору позики обов»язок по
поверненню одержаних за договором
коштів покладається виключно на
ОСОБА_4.

У ОСОБА_4 в свою чергу
виникло право на поділ спільного майна
подружжя з урахуванням наявних
боргових зобов»язань.

Крім того, як встановлено
судом, спір з приводу поділу майна
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вирішено
згідно з рішенням Київського районного
суду м.Полтави від 22.04.2013 року, яке
вступило в законну силу. Зазначеним
рішенням суду здійснено поділ майна
подружжя з урахуванням боргів
подружжя, які виникли в інтересах
сім»ї.

При вирішенні даної справи
судом також приймається до уваги та
обставина, що під час ухвалення рішення
суду від 22.04.2013 року по справі №552/174/13-ц,
Київським районним судом міста Полтави
встановлювалися обставини наявності
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 правовідносин з
договору позики на суму 194 000 грн., а
спільне майно подружжя поділено з
урахуванням боргових зобов»язань
подружжя.

Частиною 3 статті 61 ЦПК
України передбачено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського
районного суду м.Полтави від 22.04.2013
року, яке вступило в законну силу,
встановлено відсутність доказів
здійснення ОСОБА_4 розрахунків за
позикою, взагалі наявності в неї
фінансової можливості здійснити такі
розрахунки, що, відповідно до
постановленого судом рішення, ставить
під сумнів сам факт укладення договору
позики.

За таких обставин,
враховуючи встановлені по справі
обставини, позовні вимоги ОСОБА_2
задоволенню не підлягають.

У зв»язку з відмовою в
задоволенні позовних вимог відповідно
до статті 88 ЦПК України понесені
позивачем ОСОБА_2 судові витрати не
підлягають відшкодуванню. Крім того, з
позивача на користь держави необхідно
достягнути судові витрати в сумі 496 грн.
40 коп.

На підставі вищевикладеного
та керуючись ст.61, 65 СК України, ст.1046 ЦК
України, ст.ст.4-14, 61, 209, 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу
відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в сумі 496 грн. 40
коп.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий

Т.В.Турченко