РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18752/13-ц

пр. № 2/759/953/14

27 жовтня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді -
Борденюка В.В.,

при секретарі - Трегубенку
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
за участю третьої особи - ОСОБА_3, про
визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду із позовом до відповідачів про
стягнення боргу за договором позики, у
якому просив стягнути з ОСОБА_2 49 500,00
грн. боргу за договором позики та із
ОСОБА_3 500,00 грн. боргу за договором
поруки. Крім того, просив стягнути з
ОСОБА_2 судові витрати.

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали та
просили задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Представник ОСОБА_2 у судовому
засіданні проти позову заперечувала,
подавши до суду 17.06.2014 року зустрічну
позовну заяву, у якій просила визнати
договір позики недійсним, у зв'язку з
тим, що відповідач не отримувала
обумовлені розпискою грошові кошти.
Також вказувала на те, що позивач
змусила відповідача, ОСОБА_2 написати
боргову розписку на 50 000,00 грн., з огляду
на те, що, нібито, відповідачка винна у
недостачі товарів у її магазині на
вказану суму.

Заслухавши пояснення сторін, свідків
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2
та дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про те, що вимоги
первісного позову підлягають
задоволенню, а у задоволенні
зустрічного позову слід відмовити,
виходячи із такого.

Як вбачається із матеріалів справи і
встановлено судом, 5 вересня 2013 року між
сторонами було укладено договір
позики, у підтвердження чого
позичальником, ОСОБА_2, було складено
відповідну боргову розписку на 50 000,00
грн.

Зі змісту даної розписки вбачається, що
ОСОБА_2, 05 вересня 2013 року, отримала у
ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 50
000,00 гривень та зобов'язувалась
повернути зазначену суму до 5 листопада
2013 року.

Крім того, у даній розписці вказано, що
вона складена у присутності свідків -
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які підтверджують факт
отримання ОСОБА_2 вказаних грошових
коштів.

Крім того, 1 листопада 2013 року ОСОБА_3
зобов'язався солідарно відповідати
перед ОСОБА_1 за виконання боргового
зобов'язання ОСОБА_2 солідарно, у межах
500,00 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є реальним
договором, який вважається укладеним
лише з моменту передання грошей (речей)
позикодавцем позичальнику, а розписка
як борговий документ є підтвердженням
факту укладення договору позики між
особами та прийняття кожним із них
відповідних зобов'язань.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України договір позики (на відміну від
договору кредиту) за своєю юридичною
природою є реальною односторонньою,
оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника або інший
письмовий документ, незалежно від його
найменування, з якого дійсно
вбачається як сам факт отримання в борг
(тобто із зобов'язанням повернення)
певної грошової суми, так і дати її
отримання.

З урахуванням вищезазначених норм, а
також врахувавши правову позицію
Верховного Суду України, викладену в
постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
18.09.2013 року № 6-63 цс 13, з якої вбачається,
що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми, суд прийшов до обґрунтованого
висновку, що боргова розписка, яка
підтверджує укладення договору позики,
засвідчує факт передачі коштів
позикодавцем ОСОБА_1 позичальнику
ОСОБА_2.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України,
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Водночас, у ході розгляду даної справи
ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну
заяву про визнання недійсним договору
позики, що був оформлений вказаною
розпискою. В обґрунтування даного
позову ОСОБА_2 із посиланням на статті
229-233 ЦК України, вказувала на те, що
розписку від 05.09.2013 року нею було
складено під впливом погроз і
психологічного насилля з боку ОСОБА_1 і
її родичів.

Так, позивач за зустрічним позовом
повідомила суду про те, що вона
протягом чотирьох років працювала
продавцем у магазині ОСОБА_1, яка вперше
здійснила переоблік наявного і
реалізованого товару, 05.09.2013 року, і
виявила його недостачу, вартістю 50 000,00
грн. і звинуватила у цьому ОСОБА_2,
примусивши її написати боргову
розписку на вказану суму; відповідачка
наполягала на тому, що вона фактично не
отримувала зазначені у розписці
грошові кошти; зазначені обставини
відповідачка підтвердила і надаючи
пояснення свідка.

Допитаний у ході розгляду даної справи
як свідок, ОСОБА_4, чоловік
відповідачки, повідомив суду про те, що
зі слів ОСОБА_2, його дружини, вона
дійсно написала боргову розписку під
примусом і погрозами, однак не
отримувала вказані грошові кошти;
водночас він не був присутній
безпосередньо при складенні розписки а
прибув до магазину позивачки, вночі
дня, коли вона складалась; вказував про
те, що він був свідком конфліктної
ситуації і звинувачення відповідачки у
недостачі товару з вимогами
відшкодувати завдану цим шкоду.

Водночас, допитані у ході розгляду
даної справи як свідки, ОСОБА_5 і ОСОБА_6
повідомили суду про те, що вони дійсно
були свідками складення вказаної
розписки, 05.09.2013 року, про що зробили у
ній відповідний напис і підтвердили
суду той факт, що вони особисто бачили
як ОСОБА_2 позивачкою у її будинку
передавались грошові кошти у
готівковій пачці; зазначені грошові
кошти свідки не перераховували. Разом
із цим свідки заперечували те, що до
ОСОБА_2 застосовувалось будь-яке
насильство чи погрози; була спокійна
обстановка, звичайна при позичанні
грошових коштів.

ОСОБА_7, мати позивачки, повідомила суду
про те, що вона також була свідком
складення вказаної розписки
відповідачкою і передачею їй грошових
коштів; крім того, свідок зазначила
суду про те, що про намір позичити
відповідачці, яка є подругою її дочки,
гроші дочка повідомила їй за кілька
днів; ОСОБА_7 не радила дочці надавати
гроші у борг відповідачці; ОСОБА_7 також
заперечила проти того, що дана розписка
складалась під примусом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, у ході судового розгляду
позивачкою за зустрічним позовом не
було надано суду належних і допустимих
доказів в обґрунтування зустрічних
позовних вимог, щодо підтвердження
того, що ОСОБА_2 склала боргову розписку
під впливом примусу.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9 для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по
собі невиконання правочину сторонами
не означає, що укладено фіктивний
правочин. У разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Оскільки розписка від 05.09.2013 року про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики та
підтверджує як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчує
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми, а тому
кваліфікуватися як фіктивний даний
правочин не може.

За таких обставин, аналізуючи наведене,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання договору позики
недійсним не підтверджені об'єктивними
доказами, не ґрунтуються на матеріалах
справи і в задоволенні таких слід
відмовити у зв'язку з їх
безпідставністю.

На підставі викладеного, враховуючи те,
що у ході розгляду даної справи знайшов
підтвердження той факт, що ОСОБА_2
дійсно взяла на себе грошове
зобов'язання у результаті отримання
від ОСОБА_1 у борг 50 000,00 гривень, не
виконала його у визначений у розписці
строк, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення 49 500,00 грн. підлягають
задоволенню.

Також підлягає стягненню з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 500,00 грн. боргу, як
поручителя ОСОБА_2 за договором поруки
№01/11-13 від 01.11.2013 року, що був укладений
між ОСОБА_1 і ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений позивачем судовий збір при
поданні позову у розмірі 500,00 грн.

Водночас, не підлягають задоволенню
вимоги первісного позову у частині
стягнення з відповідачки 3 750,00 грн.
витрат на правову допомогу.

Так, наданий позивачем договір № 06/11-13-1
від о6 листопада 2013 року про надання
юридичних послуг між ОСОБА_1 та ТОВ
«ПВНАК «Ліга справедливості» та
додатки до нього не є належним
підтвердженням того, що у цій справі
надавалися юридичні послуги, оскільки
у договорі відсутні вказівки які саме
юридичні послуги надаватимуться, щодо
якого спору, у якому суді і т.д. Крім
того, цей договір є договором про
надання юридичних послуг, а не
договором про надання правової
допомоги, витрати на яку можуть бути
відшкодовані на підставі статей 56, 84, 88
ЦПК України.

Враховуючи викладене і керуючись ст. 525,
526, 625, 1046, 1047, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 10, 59,
60, 88, 209, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 49 500,00 грн. боргу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 500,00
грн. боргу за договором поруки.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 500,00 грн. судового збору.

У решті первісного позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: