Номер провадження 2/754/5920/14
РІШЕННЯ

Іменем України

14.11.2014 року Деснянський райсуд м. Києва
в складі:

головуючого - судді Смирнової
Є.П.,

при секретарях Кузьменко А.П.,
Фацул М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві

справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2, -

про стягнення боргу за договором

позики, -

В С Т А Н
О В И В :

18.09.2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просить стягнути з відповідача 336.700
грн., з яких: 271.950 грн. - борг за договором
позики та 64.750 грн. - відсотки за
користування грошовими коштами. Крім
того, позивачка просить стягнути з
ОСОБА_2 витрати по сплаті судового
збору в сумі 3.654 грн. та витрати на
правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що 12.12.2011 року між нею та ОСОБА_2
було укладено Договір позики № 12/12,
відповідно до умов якого вона надала
відповідачу в борг грошові кошти в сумі
30.000 доларів США.

Як вказує позивачка, грошові кошти
передавались за адресою офісу ТОВ
«Еконінвест»: м.Київ, пров.Чеховський,10,
у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно п.1.4 Договору позики відповідач
зобов»язався повернути отримані в неї
кошти не пізніше 01.02.2012 року. Пунктом 1.2
договору передбачено сплату процентів
за користування позикою в розмірі 5000
доларів США.

Як зазначає ОСОБА_1, ОСОБА_2 частково
повернув їй позичені кошти у сумі 9000
доларів США. Станом на 15.09.2014 року
залишок заборгованості за договором
позики становить 21.000 долар США, що за
курсом НБУ 12,95 грн. за 1 долар США
складає 271.950 грн., а також відсотки за
користування позикою - 5000 доларів США,
що становить, відповідно, 64.750 грн.,
всього - 336.700 грн.

Позивачка стверджує, що ОСОБА_2 до
теперішнього часу борг їй не повернув,
від добровільної сплати боргу
відповідач ухиляється, ігнорує її,
свідомо не йде на контакт. Посилаючись
на викладені обставини ОСОБА_1 просить
задовольнити її позовні вимоги,
стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 336.700 грн.,
а також стягнути з відповідача
понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник за Договором про надання
правової допомоги ОСОБА_5 позовні
вимоги підтримали та просять
задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що
він не укладав 12.12.2011 року Договору
позики № 12/12 із ОСОБА_1 та не отримував
від неї будь-яких коштів у борг.

Крім того, відповідач та його
представник за довіреністю ОСОБА_6
зазначають, що договір розміщений на
двох аркушах паперу, а підписи сторін
розміщені лише на другому аркуші. В той
же час саме перша сторінка договору,
яка містить суму позики, строки її
повернення, сплату процентів,
сторонами договору не посвідчена. На
думку представника відповідача, саме
ця обставина фактично дозволяє (шляхом
заміни першої сторінки договору)
визначити будь-які умови позики на
розсуд особи, у володінні якої
знаходиться зазначений договір.

Також, представник ОСОБА_2 вказує
на те, що в п.2.1 Договору позики
міститься лише зобов»язання
Позикодавця передати Позичальнику
грошові кошти. Сам документ не містить
чіткого розуміння факту отримання
грошей в борг, із зобов»язанням
повернення певної грошової суми, дати
її отримання.

Як зазначає ОСОБА_6, навіть, якщо
припустити, що сторони спору підписали
Договір позики № 12/12 від 12.12.2012 року, то
грошові кошти на його виконання не
передавалися.

Також, представник відповідача
вказує на те, що згідно ст.10,59,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень; обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування, а відтак,
будь-які письмові пояснення фізичних
осіб щодо отримання відповідачем
грошових коштів у борг не можуть бути
доказами у справі про стягнення
заборгованості за договором позики.

Посилаючись на викладені
обставини, положення ст.ст. 1046,1047 ЦК
України, правову позицію Верховного
Суду України у справі № 6-79цс14),
відповідач та його представник ОСОБА_6
вважають вимоги ОСОБА_1 безпідставними
та просять відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення сторін та
їх представників, допитавши свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_7, дослідивши матеріали
справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до частини 3 ст.10, ст.60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Як стверджує в судовому засіданні
ОСОБА_1, 12.12.2011 року за місцем її роботи у
ТОВ «Еконінвест» за адресою офісу:
м.Київ, пров.Чеховський,10, у присутності
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 між нею та
співзасновником товариства ОСОБА_2
було укладено Договір позики № 12/12,
відповідно до умов якого вона надала
відповідачу в борг грошові кошти в сумі
30.000 доларів США.

Згідно п.п.1.2, 1.4 Договору позики
відповідач зобов»язався повернути
отримані в неї кошти не пізніше 01.02.2012
року та сплатити проценти за
користування позикою в розмірі 5000
доларів США.

Як зазначає ОСОБА_1, ОСОБА_2 частково
повернув їй позичені кошти у сумі 9000
доларів США. Станом на 15.09.2014 року
залишок заборгованості за договором
позики становить 21.000 долар США, що за
курсом НБУ 12,95 грн. за 1 долар США
складає 271.950 грн., а також відсотки за
користування позикою - 5000 доларів США,
що становить, відповідно, 64.750 грн.,
всього - 336.700 грн. Від добровільної
сплати боргу відповідач ухиляється,
вказані кошти за Договором позики
повертати відмовляється.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
стверджує, що він не укладав 12.12.2011 року
Договору позики № 12/12 із ОСОБА_1 та не
отримував від неї будь-яких грошових
коштів у борг.

Враховуючи пояснення сторін та
аналізуючи зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд дійшов до наступного.

Так, згідно вимог ст. 1046 ЦК України по
договору позики одна сторона передає у
власність другій стороні гроші або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов»язується
повернути позикодавцю таку ж суму
грошей чи рівну кількість речей того ж
виду і якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передачі грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов»язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими
ознаками договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики
вважається укладеним з моменту
передання грошей або інших речей, а
розписка посвідчує цей факт. У
будь-якому разі факт передачі коштів у
борг має передувати складанню
розписки.

За таких обставин, будь-яка
обіцянка позикодавця надати позику в
майбутньому не має юридичного
значення, оскільки відповідно до ч.2
ст.1047 ЦК України факт передання коштів
повинен бути підтверджений розпискою
позичальника.

В обгрунтування своїх вимог про
стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу
за Договором позики в сумі 336.700 грн.,
ОСОБА_1 надала до суду Договір позики №
12/12 від 12.12.2011 року та просила допитати в
якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Як пояснив свідок ОСОБА_3, у 2011 році він
працював директором ТОВ «Еконінвест»,
а ОСОБА_2 був співзасновником вказаного
товариства. На прохання ОСОБА_2 12.12.2011
року у його присутності ОСОБА_1 зняла у
ПАТ «ДіамантБанк» 30.000 доларів США, які
в той же день у його присутності
передала ОСОБА_2

Допитана в якості свідка ОСОБА_7,
пояснила, що у 2011 році працювала у ТОВ
«Еконінвест» разом з ОСОБА_1 в одному
приміщенні та чула, як ОСОБА_1 дзвонила
у ПАТ «ДіамантБанк» та замовляла на
12.12.2011 року грошові кошти в сумі 30.000
доларів США.

Пояснення вказаних свідків суд оцінює
критично, оскільки вони носять
суперечливий характер та не
узгоджуються з іншими доказами у
справі.

Так, як вбачається зі змісту Договору
позики № 12/12 від 12.12.2011 року, права та
обов»язки позикодавця викладені з
обіцянкою на майбутнє. Зокрема, в п. 2.1.
зазначено, що позичальник зобов»язаний
передати позичальнику суму, вказану в
п.1.1 договору в момент підписання
даного договору. Однак, під підписами
дата підписання Договору позики
сторонами договору не зазначена.

Суд також враховує, що сам Договір
позики № 12/12 від 12.12.2011 року
надрукований на двох аркушах, при
цьому підписи сторін договору
розміщені лише на другому аркуші
договору, де містяться лише загальні
його умови.

Перша сторінка договору позики,
яка містить суму позики, строки та
умови її повернення та сплати
процентів, підписами сторін не
посвідчена.

Зазначені обставини не можуть
свідчити про пов»язаність між собою
зазначених аркушів, як єдиного цілого
документу - Договору позики № 12/12 від
12.12.2011 року.

Крім того, всупереч вимог ст.1047 ЦК
України, факт передачі грошових коштів
відповідачу у зазначеному в Договорі
розмірі (30.000 доларів США) не
підтверджений розпискою позичальника
або іншим письмовим документом,
підписаним позичальником, з якого
вбачається як сам факт отримання
позичальником певної грошової суми в
борг (із зобов»язанням її повернення),
так і дати її отримання.

Також, суд враховує, що ОСОБА_1 в своєму
позові просить стягнути з ОСОБА_2 не 30.000
доларів США, як зазначено в Договорі
позики, а залишок боргу в сумі 21.000
доларів США та проценти в розмірі 5000
доларів США, що за курсом НБУ станом на
15.09.2014 року становить 336.700 грн.

В той же час, доказів щодо наявності у
відповідача боргу у вищезазначеному
розмірі, або сплати ним частину боргу
за Договором позики № 12/12 від 12.12.2011
року, ОСОБА_1 суду не надала.

Таким чином, аналізуючи зібрані у
справі докази в їх сукупності та
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документу, на підставі
якого позивачка вимагає від
відповідача ОСОБА_2 виконання
боргового зобов»язання в сумі 336.700 грн.,
що становить: 21.000 доларів США або 271.950
грн. та процентів в розмірі 5000 доларів
США або 64.750 грн., суд вважає, що ОСОБА_1
не доведено її право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов»язання за договором позики № 12/12
від 12.12.2011 року.

При таких обставинах вимоги
ОСОБА_1 про стягнення з відповідача
боргу за договором позики № 12/12 від
12.12.2011 року в сумі 336.700 грн. суд вважає
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,10,57-60, 88,213,214, 218 ЦПК
України, ст.ст. 526,623,625,1046 - 1050 ЦК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за
Договором позики № 12/12 від 12.12.2011 року в
сумі 336.700 грн., - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: