Справа № 156/1038/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Шумський А.А. Провадження №
22-ц/773/1673/14 Категорія: 32 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_3 на рішення
Іваничівського районного суду
Волинської області від 26 вересня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іваничівського районного
суду від 26 вересня 2014 року позов ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3000
грн. у відшкодування спричиненої
моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,
покликаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати, та ухвалити нове про відмову
в позові.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач, вина якого у вчиненні
злочину щодо позивача встановлена
вироком суду, зобов'язаний
відшкодувати позивачу моральну шкоду
на підставі статей 23, 1167 ЦК України,
розмір якої, виходячи із принципу
розумності та справедливості, складає
3000 грн.

Такий висновок суду є правильний,
ґрунтується на встановлених
обставинах справи та відповідає нормам
матеріального права, що регулює дані
правовідносини.

Судом встановлено, що вироком
Іваничівського районного суду від 25
червня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125
КК України та призначено покарання у
вигляді 100 годин громадських робіт (а. с.
7, 8).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 22 серпня 2014 року (а. с. 4-6)
вищезгаданий вирок залишено без змін.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України
«Про амністію в 2014 році» ОСОБА_3
звільнено від відбування призначеного
покарання.

При цьому судом першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 11
березня 2014 року у власному будинку в
АДРЕСА_1, під час побутової сварки, на
ґрунті неприязних стосунків побив
руками та ногами свою дружину ОСОБА_1,
умисно нанісши їй легкі тілесні
ушкодження у вигляді синців на тілі.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду що
розглядає справу про цивільно-правові
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Відтак встановлений судом під час
розгляду кримінальної справи факт
нанесення позивачу тілесних ушкоджень
не потребує доказування.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами та
доповненнями) роз'яснено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» зобов'язано суди застосовувати
при розгляді справ Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод та практику Європейського суду
з прав людини як джерела права.

Відповідно до прецедентної практики
Європейського суду з прав людини, деякі
форми нематеріальної шкоди, включаючи
моральні страждання, за самою їхньою
природою не завжди можна підтвердити
конкретними доказами (рішення у справі
«Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти
Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and
Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року,
серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду
присуджувати грошову компенсацію, якщо
у нього є розумні підстави вважати, що
заявник зазнав моральної травми, яка
потребує такого відшкодування

Так як відповідачем було вчинено
злочин щодо позивача (умисне нанесення
легких тілесних ушкоджень), вина його у
вчиненні цього злочину встановлена
вироком суду, позивач перенесла
фізичний біль та і психологічний стрес,
що призвело до тимчасового порушення
звичних норм її життя, докладенні
певних зусиль для його відновлення,
викликало певні душевні хвилювання, а
саме позивач зазнав страждання через
неспокій і пригніченість, які
посилювалися тим, що конфлікт, з
приводу якого їй завдано тілесних
ушкоджень, був заподіяний особою, яка
зобов'язана відповідно до своїх
професійних обов'язків доносити до
людей засади християнської моралі, а не
порушувати їх, то з огляду на
вищевикладене, суд першої інстанції
дійшов правильних висновків, що
позивачу, внаслідок неправомірних дій
відповідача, була заподіяна моральна
шкода.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст.
23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

З огляду на обставини справи, беручи до
уваги вищевказані принципи, які
повинні враховуватись при стягненні
моральної шкоди, колегія суддів вважає,
що визначений судом розмір моральної
шкоди є адекватним нанесеній моральній
шкоді.

При цьому судом враховано, соціальний
статус відповідача, який є
священнослужителем, та резонанс, за
місцем проживання сторін, у зв'язку з
діями останнього.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність доказів звернення
позивача за психологічною та медичною
допомогою з приводу перенесеного
стресу не заслуговують на увагу,
оскільки сам факт нанесення особі
тілесних ушкоджень, безумовно
призводить до моральних страждань.

В судді апеляційної інстанції ОСОБА_3
не заперечив, що його протиправними
діями ОСОБА_1 було заподіяно моральної
шкоди.

Також суд першої інстанції правомірно
ухвалив про відшкодування, понесених
позивачем ОСОБА_1 витрат на правову
допомогу та сплату судового збору
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

В судовому засіданні встановлено, що
представник позивача ОСОБА_2
здійснював підготовку даного позову та
відповідних матеріалів, надавав
консультації позивачу, приймав участь
у судових засіданнях у суді першої та
апеляційної інстанцій. Сплата ОСОБА_1
своєму представнику ОСОБА_2 гонорару за
надання їй правової допомоги у даній
цивільній справі підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордеру № 34 (а. с. 12).

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Рішення суду відповідає нормам
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування чи зміни
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 -
відхилити, а рішення Іваничівського
районного суду Волинської області від
26 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: