Справа № 450/2596/13
Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський
Провадження № 22-ц/783/6961/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів -Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю позивачки ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 17 вересня
2014 року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_4, третя особа
Давидівська сільська рада
Пустомитівського району про усунення
перешкод та визнання недійсним
Державного акта про право власності на
землю. З посиланням на ст. 15, 16 ЦК
України, ст. 158 ЗК України просила
визнати недійсним Державний акт про
право приватної власності серії ЛВ
№19509 від 15.10.1998 року на земельну ділянку
пл. 0,25 га, виданий Давидівською
сільською радою Пустомитівського
району Львівської області на ім»я
ОСОБА_4 та Державний акт серії ЛВ №605 на
право постійного користування землею
0,0571 га від 15.10.1998 року, виданий
Давидівською сільською радою
Пустомитівського району Львівської
області на ім»я ОСОБА_4, стягнути з
відповідача судові витрати.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 17 вересня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішення оскаржила позивач. Посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким її
позовні вимоги задовольнити повністю.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач та
відповідач є власниками будинку
АДРЕСА_1, кожному з якого належить по ?
ідеальній частині. За будинком
закріплена земельна ділянка площею 0,48
га. Відповідач чинить перешкоди
позивачці в користуванні земельною
ділянкою у зв'язку з чим просила
визнати незаконними Державні акти, на
підставі яких відповідачу належить
земельна ділянка 0,25 га та 0.0571 га для
обслуговування будинку та ведення
підсобного господарства. Зазначає, що
тимчасового порядку користування
земельною ділянкою, яка закріплена за
будинком, сторонами встановлено,
реального поділу будинку не проведено.

Суд викладаючи мотиви позову не взяв
до уваги, що у відповідності до ст. 120 ЗК
України право на земельну ділянку
набувається у разі набуття права на
житловий будинок, будівлю або споруду.
В матеріалах справи відсутні докази
про те, що після відкриття спадщини
ОСОБА_4 оформив право на ? частину
будинковолодіння.

Вказує на те, що відповідачу
безпідставно надано у користування
земельну ділянку площею 0,57 га для
ведення підсобного земельного
господарства, яка належить громаді с.
Старе Село Старосільської сільської
ради.

При розгляді справи в апеляційній
інстанції апелянт та її представник
доводи такої підтримали. Представник
позивача ОСОБА_3 додатково просить
врахувати, що суд також порушив норми
процесуального права та вирішив
справу за його відсутності, незалежно
від скерування ним заяви про
відкладення справи. Крім того,
відповідач суду не надав рішення
селищної ради про дозвіл на
виготовлення технічної документації
на передачу ділянок у власність та
користування, що суперечить чинному на
час видачі державних актів
законодавству.

Відповідач ОСОБА_4 проти апеляційної
скарги заперечив. Вважає рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим. Державні акти отримав
у встановленому законом порядку, на
підставі відповідного рішення, з
врахуванням в тому числі документів
про погодження меж між суміжними
землекористувачами, в тому числі
позивачем у справі. З врахуванням її
мотивів подав суду апеляційної
інстанції для огляду оригінал та
долучено копію реєстраційного
посвідчення на ? частину будинку, копії
оспорюваних державних актів.

Інші учасники належно повідомлені про
розгляд справи за апеляційною скаргою.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів вважає
можливим розгляд справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким
вимогам відповідає.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_2 є власником ? частини будинку
АДРЕСА_1 Львівської області на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого Першою Львівською
держнотконторою 23.12.1997 року за №3-4440, що
стверджується реєстраційним
посвідченням №3/93 від 20 січня 1998 року.

З наданого відповідачем копії
реєстраційного посвідчення від 19
листопада 1996 року Львівського МБТІ-
відповідач на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом,
посвідченого державним нотаріусом
Пустомитівської державної
нотаріальної контори 6.08.1988 року за
реєстровим №2522 є власником ? частини
цього ж будинку.

Згідно даних, що містяться в
погосподарських книгах за
будинковолодінням АДРЕСА_1 рахується
0,48 га. рахується землі.

Із довідки №826 від 08.04.2005 року, виданої
виконавчим комітетом Давидівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області вбачається,
що за ОСОБА_2 рахується присадибна
ділянка площею 0.24 га., а за ОСОБА_4
присадибна ділянка 0,31 га.

Рішенням №78 від 11.07.1996 року, виконавчим
комітетом Давидівської сільської ради
Пустомитівського району ОСОБА_4
передано у власність земельну ділянку,
призначену для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, площею 0.24 га.
Вказане рішення не оспорюється. За
даними долучених до справи в суді
апеляційної інстанції копій
оскаржуваних позивачем Державних
актів - такі видані на підставі
вказаного рішення.

За змістом ч.1 ст. 17 ЗК, діючого на час
видачі оскаржуваних Державних актів,
передача земельних ділянок у приватну
власність провадиться Радами народних
депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це
до сільської, селищної, міської, а у
разі відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних

депутатів за місцем розташування
земельної ділянки.

Ради народних депутатів розглядають
у місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

За ст. 22 ЗК право власності на землю
або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Документом, що посвідчує право на
земельну ділянку, право власності або
право постійного користування землею,
у відповідності до вимог ст.. 23 ЗК
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними
Радами народних депутатів.

Як вбачається із матеріалі справи,
рішення №78 виконавчого комітету
Давидівської сільської ради народних
депутатів Пустомитівського району
Львівської області «Про передачу
земельної ділянки у приватну власність
на території Давидівської сільської
ради на постійне та тимчасове
користування» ОСОБА_4 передано
безкоштовно земельну ділянку для
ведення будівництва, обслуговування
житлових будинків та господарських
споруд у приватну власність 0, 24 га..

Рішення є чинним та ніким не
оспорювалось.

Як встановлено судом першої інстанції,
на підставі даного рішення ОСОБА_4
видано Державний акт ЛВ №19509 від 15.10.1998
року згідно якому останньому на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 0,25 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд і ведення
особистого підсобного господарства . З
долученої відповідачем копії цього
Державного акту - суміжним
землекористувачем від точки «А» до «Б»
значиться ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що відповідно
до Державного акту ЛВ №605 від 15.10.1998
року ОСОБА_4 в с. Черепин Давидівської
сільської ради на праві постійного
користування належить земельна
ділянка площею 0,571 га для ведення
особистого підсобного господарства.
Суміжним землекористувачем від точки
«В» до « А» - значиться ОСОБА_2

У даній справі заявлені вимоги про
визнання недійсними державних
актів про право власності на земельну
ділянку та право постійного
користування з мотивів чинення
перешкод позивачці у користуванні
ділянкою, котра згідно з Державними
актами перейшла частково у власність,
частково у користування відповідача.

Яка саме норма чинного на час видачі
Державних актів законодавства
порушена - позивач не зазначила ні у
процесі розгляду судом першої, ні
апеляційної інстанції. Звертаючи
увагу на те, що спір вирішено за
відсутності представника позивачки в
останньому судовому засіданні, не
зазначено яку саме норму
процесуального права в цьому випадку
порушено судом. При розгляді справи в
суді апеляційної інстанції
представник позивачки не надав суду
жодних доказів, які по причині його
відсутності в останньому судовому
засіданні не враховані судом першої
інстанції.

Розглядаючи спір по суті та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонено законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлено судом.

Суд першої інстанції вірно виходив з
того, що позивачем не зазначено жодних
порушень при видачі державних актів на
право приватної власності на землю та
права постійного користування
земельною ділянкою відповідачем.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, оскільки такий відповідає
вимога закону та матеріалам справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
чинним законодавством не передбачено
визнання недійсними Державних актів у
зв'язку з чиненням власником та
користувачем земельної ділянки
перешкод у користування земельною
ділянкою її суміжному власнику, за
відсутності поділу її в натурі.

Мотиви апеляційної скарги про передачу
у постійне користування відповідачу
земель, які належать селищній раді не
ґрунтується на матеріалах справи. У
випадку порушення прав органу
місцевого самоврядування, останній
вправі захистити свої права
самостійно у встановленому законом
порядку і позивач не наділена
повноваженнями діяти в інтересах
останнього.

На підставі наведених норм
законодавства колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, повно і всебічно з'ясував
обставини справи, правильно визначився
з характером спірних правовідносин між
сторонами та ухвалив законне та
обґрунтоване рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду та не
доводять порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування судового рішення.

Керуючись ст.. 303, 304 ,п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, 313,
п.1 ч.1 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 17 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді