Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4618/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Бабак
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 15
вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про визначення порядку
користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3
про визначення порядку користування
жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог
зазначали, що кожній із них на праві
власності належить по 5/36 часток
квартири АДРЕСА_1. Відповідачу належить
на праві приватної власності 13/18 часток
вказаної квартири на підставі договору
дарування частки квартири від 26 січня
2009 року та договору дарування частки
квартири від 04 квітня 2009 року та
свідоцтва про право власності на
спадщину за заповітом від 23 серпня 2011
року. Вказана квартира, загальною
площею 74,9 кв.м. і складається з трьох
окремих ізольованих кімнат жилою
площею 13,47 кв.м., 18,59 кв.м. та 19,44 кв.м. та
належить на праві спільної часткової
власності сторонам у справі.

У спірній квартири відповідач не
проживає (здає квартиру в оренду третім
особам) та у вересні 2011 року самовільно
змінив замки, чим перешкоджав
позивачам у користуванні квартирою. У
зв'язку з цим вони зверталися до суду з
позовом про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселенні.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 жовтня 2013 року позов
задоволений у повному обсязі та 28
квітня 2014 року у примусовому порядку
вони були вселенні до квартири, однак
відповідач надав доступ тільки до
кімнати площею - 13,47 кв. м., куди вони
вимушені занести свої речі.

На пропозиції визначити порядок
користування квартирою за згодою
сторін, а саме виділення їм кімнату,
площею 18,59 кв. м, а відповідачеві
кімнати площею 13,47 кв. м та 19,44 кв.м,
ОСОБА_3 категорично відмовився. Угоди
щодо сплати комунальних послуг між
ними не досягнуто.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачі просили визначити порядок
користування АДРЕСА_1, виділивши їм у
користування житлову кімнату площею
18,59 кв.м., а ОСОБА_3 виділити в
користування кімнати площею 13,47 кв.м. та
19,44 кв.м. Місця загального користування
кухню, ванну кімнату, туалет, коридор та
кладові залишити у спільному
користуванні.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 15 вересня 2014 року позов
задоволено.

Визначено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в користування житлову кімнату
площею 18,59 кв.м., ОСОБА_3 виділити в
користування кімнати площею 13,47 кв.м та
19,44 кв.м., а місця загального
користування: кухню, ванну кімнату,
туалет, коридор та кладові залишено у
спільному користуванні.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
обставинам справи і наданим доказам,
рішення ухвалено з порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права, оскільки суд першої інстанції не
прийняв до уваги, що порядок
користування квартирою між сторонами
вже склався та вони користуються
кімнатою 13,47 кв.м. що найбільше
відповідає їх частці у квартирі, а
виділ у їх користування кімнати площею
18,59 кв.м. значно перевищує їх частку у
квартирі. Просить рішення суду змінити,
ухвалити нове рішення, яким визначити
порядок користування квартирою
АДРЕСА_1, виділивши позивачам в
користування житлову кімнату площею
13,47 кв.м., а йому в користування житлові
кімнати площею 18,59 кв.м. та 19,44 кв.м..
Місця загального користування: кухню,
ванну кімнату, туалет, коридор та
кладові - залишити в спільному
користуванні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не
відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, та
неправильне застосування норм
матеріального, процесуального права.

За правилами ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_3 -
13/18 часток, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 5/36
частин відповідно (а.с. 15, 18,20-21).
Загальна площа квартири 74,9 кв.м. та
складається з трьох окремих
ізольованих кімнат жилою площею 13,47
кв.м., 18,59 кв.м. та 19,44 кв.м.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю. Право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

У пункті 14 постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику у справах за позовами про
захист приватної власності" від 22
грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
вказані положення закону залишив поза
увагою, у порушення вимог ст. ст. 213,214
ЦПК України не врахував, що в даному
випадку неможливо визначити порядок
користування спірною квартирою з
дотриманням прав кожного із
співвласників на володіння,
користування та розпорядження
належною йому часткою.

Виділивши у користування позивачів
житлову кімнату площею 18,59 кв.м, яка не
відповідає їх часткам у праві спільної
часткової власності, суд порушив права
іншого співвласника ОСОБА_3, якому на
праві власності у вказаній квартирі
належить 13/18 часток квартири. Суд не
врахував, що позивачам загалом на праві
власності належить лише 5/18 часток
квартири, а тому мають право на
користування лише на 14,3 кв.м., а
виділена в користування позивачів
кімната розміром 18,59 кв.м. значно
перевищує їх частку у спільній
частковій власності.

Таким чином, суд дійшов помилкового
висновку про виділ в користування
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кімнати площею 18,59
кв.м.

При вирішенні спору судом також не
враховано, що позивачі не ставили
питання про поділ в натурі, виділ
ізольованого житла, переобладнання,
тощо, а звернулися з позовом про
встановлення порядку користування
жилим приміщенням.

Враховуючи наведене, судова колегія
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3
та скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову,
оскільки позивачами не заявлялися
вимоги про виділення їм в користування
кімнати площею13,47 кв.м., а відповідач
також не заявляв зустрічний позов
такого змісту. Тому, в силу ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає спори в межах
заявлених ним вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 15 вересня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про визначення порядку
користування жилим приміщенням
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: