АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6962/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Озерянська Ж. М. Доповідач -
Дерев'янко О.Г. Категорія 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 червня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА :

В січні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду із зазначеним
позовом до відповідача в обґрунтування
якого вказала на те, що в березні 2003
року вона познайомилась з
відповідачем, а в червні 2003 року вони
вирішили одружитись. У жовтні 2003 року
вона з відповідачем передала завдаток
в сумі 500 дол. США за квартиру АДРЕСА_1.
За їх спільним рішенням та батьків,
кредит на квартиру оформлено на
відповідача, який 11.11.2003 року і був
укладений з КБ «Приватбанк» на суму
4800,00 дол. США, а 12.11.2003 року укладено
договір купівлі-продажу. 15 листопада 2003
року зареєстрували шлюб.

02.09.2004 року було укладено додаткову
угоду №1 до кредитного договору, за
якою вона також брала на себе
зобов'язання щодо відповідальності за
своєчасне погашення отриманого
відповідачем кредиту.

Починаючи з жовтня 2005 року сімейні
відносини погіршились, відповідач
участі в утриманні майна не приймав
грошей не сплачував, тому вона особисто
сплатила ЗАТ КБ «ПриватБанк» платежі в
липні, серпні, вересні 2005 року у розмірі
55,150,50 дол. США, та 28.10.2005 року сплатила 3200
дол. США, які їй подарувала мати. Крім
цього вона здійснила ремонт в
зазначеній квартирі та понесла
матеріальні витрати в сумі 10000,00 грн.,
тому просила суд стягнути з ОСОБА_3
грошові кошти в сумі 4645,50 доларів США
(еквівалент 38093 грн. 10 коп.), кошти за
ремонт в сумі 10000,00 грн. та три відсотки
річних у розмірі 4328 грн. 38 коп., а всього
52421 грн. 48 коп.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 27
червня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
коштів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Вислухавши позивача та відповідача,
розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи
наступне.

11.11.2003 року між КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3 був укладений договір № DNG0GO
НОМЕР_1 про відкриття карткового
рахунку і встановлення кредитного
ліміту «VISA ELECTRON SERVISE» предметом якої
відповідно до п. 1 та п.п.4.1.3 є надання
кредитного ліміту на умовах вказаних у
п. 6 договору на суму 4944,00 дол. США на
термін по 11.11.2009 року включно. (а.с.15-19)

У якості поручителя виступив батько
відповідача - ОСОБА_4, що
підтверджується Договором поруки
№DNG0G3 від 11 листопада 2003 року
(а.с.91).

11.11.2003 року між КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3 був укладений договір застави
майнових прав DNG0GO, у забезпечення
якого відповідачем надано в заставу
право вимоги передачі йому квартири
АДРЕСА_1. (а.с.13-14)

12.11.2003 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. (а.с.22)

30.12.2003 року між КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3 був укладений договір застави
нерухомого майна № DNG0GO квартири
АДРЕСА_1. (а.с.24-27)

15 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Позивачка
після укладення шлюбу отримала
прізвище «Лінська». (а.с.12)

02.09.2004 року між КБ «Приватбанк», ОСОБА_3
та ОСОБА_2 було укладено додаткову
угоду № 1 до договору № DNG0GO про
відкриття карткового рахунку і
встановлення кредитного ліміту «VISA
ELECTRON SERVISE» від 11.11.2003 року, відповідно до
якої ОСОБА_2 дала згоду на надання в
заставу або заклад майна, яке належить
їй на праві спільної власності з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором ОСОБА_3 та
зобов'язалась передати Приватбанку
майно, достатнє для погашення
заборгованості за цим договором. (а.с.19)

Відповідно наданого апеляційному суду
свідоцтва про розірвання шлюбу,
сторони розірвали шлюб 19.01.2011 року,
актовий запис № 17.

Вбачається, що з 2006 року позивачкою
ОСОБА_2 в судовому порядку вирішувалось
питання зокрема щодо визнання за нею
права власності на 2/3 частини квартири,
проте ОСОБА_2 у задоволенні цих
позовних вимог відмовлено. (а.с.97,98-99)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 528 ЦК України
виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто. У цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою.

Умовами п. 4.2.1. укладеного між сторонами
договору № DNG0GO про відкриття
карткового рахунку і встановлення
кредитного ліміту «VISA ELECTRON SERVISE» не
передбачено обов'язок клієнта
особисто сплачувати кошти.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 по касовому ордеру № 24 від 28.10.2005
року, тобто під час шлюбу, сплачено в
рахунок погашення кредиту згідно до
договору № DNG0GO з ПАТ КБ
«Приватбанк» кошти у розмірі 3200,00 дол.
США. (а.с.21)

Позивачка у цій справі не ставить
питання щодо поділу майна, а
матеріально-правові вимоги позивачки
полягають у стягненні з ОСОБА_3, як
іншого з подружжя, частини коштів, які
були виплачені позивачкою особисто
банку по кредитному договору, тобто за
кредитними зобов'язаннями відповідача
та належали їй в розмірі 3455,00 дол. США, а
також стягнення ? частини спільних
коштів в розмірі 1190,50 дол. США, які були
сплачені ними спільно, що дорівнює 4645,50
дол. США (еквівалент 38093,10 грн.)

Судом першої інстанції вірно зазначено
що відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в пп. 23, 24
Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вбачається,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1160 ЦК
України особа, яка вчинила дії в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення, має право вимагати від цієї
особи відшкодування фактично
зроблених витрат, якщо вони були
виправдані обставинами, за яких були
вчинені дії.

Позивачкою не доведено суду тих
обставин, що сплата нею коштів у
розмірі 3200 дол. США було виправдано
певними обставинами, і такі данні
матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до вимог ст.. 257 ЦК
України позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Вбачається, що з 2006 року ОСОБА_2
ставилось питання щодо сплати нею
особистих коштів у розмірі 3455 дол. США
на придбання квартири, про що свідчить
описова частина рішення
Бабушкінського райсуду м.
Дніпропетровська від 01.06.2006 року, а тому
вона має право на частину квартири. При
цьому, цим рішення зазначено, що ОСОБА_2
має право тільки на ті кошти, що нею
сплачено особисто. Проте з вимогами до
відповідача щодо стягнення коштів
ОСОБА_2 звернулась тільки 17.01.2014 року.

Таким чином позивачкою пропущено строк
позовної давності, який відповідно до
заяви відповідач просив застосувати,
тому відповідно до вимог ч. 4 ст..267 ЦК
України це є підставою для відмови
позивачці у задоволенні позову.

Крім того, позивачка в своєму позові
вказує, що у квартирі її силами був
проведений ремонт, вартість якого
склала 10000 грн., при цьому позивачка не
надала доказів того, що матеріали, на
які вона надала чеки, дійсно
використано для проведення ремонтних
робіт саме у квартирі АДРЕСА_1, та що
ремонтні роботи було проведено в
зазначеній вище квартирі.

Аналізуючи матеріали справи, судова
колегія дійшла висновку про те, що
судом першої інстанції правильно
відмовлено у задоволенні позовних
вимог як щодо стягнення 4645,50 дол. США,
так і щодо стягнення 10000,00 грн. за
ремонт, а також 3% річних.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апелянта про порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, судова колегія вважає
неспроможними, тому що вони
спростовуються матеріалами справи та
не є підставою для скасування
правильного по суті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про внесення
в рахунок погашення боргу за кредитним
договором особистих коштів ОСОБА_2 було
вчинено нею зі згоди відповідача
об'єктивно нічим не підтверджено.

Доводи позивачки щодо дарування їй
матір'ю коштів у розмірі 3200,00 дол. США
не відповідають дійсності, оскільки за
укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_2
договору дарування грошей, ОСОБА_8
подарувала гроші у сумі 16160,00 грн., що
еквівалентно 3200,00 дол. США., таким чином
долари подаровано не було.(а.с.20)

Посилання апелянта на те, що суд
безпідставно не застосував норму ч. 7
ст. 57 СК України не заслуговують на
увагу, оскільки судовими рішеннями, що
набрали законної сили, визначено, що
внесення позивачкою, без згоди
відповідача коштів, на рахунок
погашення кредитного договору, не
тягне визнання за нею права власності
на частину квартири.(а.с.97-99)

Матеріали справи не містять данні про
сплату ОСОБА_2 у липні, серпні, вересні
2005 року коштів у розмірах 55.150.50 дол. США,
як про це вона зазначає в позові та
апеляційній скарзі, такі квитанції в
матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на необхідність скасування
заочного рішення від 11.11.2009 року
прийняти не можна, оскільки такі вимоги
не ґрунтуються на фактичних обставинах
справи.

Твердження апелянта фактично
зводяться до незгоди з висновками суду
по оцінці доказів, проте згідно ст. 212
ЦПК України право оцінки наданих
доказів належить безпосередньо суду.

Рішення ухвалене судом з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права й підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає та приходить
до висновку, що рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 27
червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді :

О.Г. Дерев'янко М.Ю. Петешенкова Л.А.
Черненкова