Справа № 703/4126/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області в
складі:

головуючої-судді
Зайончковської І.А.

при секретарі Сорока
О.А.

з участю адвоката
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Сміла справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Приватного акціонерного товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» про відшкодування майнової
шкоди та моральної шкоди, завданої
транспортним засобом, його власником
та водієм,

встановив:

21 червня 2013 року біля 23 год. 40 хв. ОСОБА_4,
на автодорозі Золотоноша-Сміла-Умань,
керуючи автомобілем НОМЕР_1, не
врахував дорожньої обстановки, не
вибрав безпечної швидкості руху, не
дотримав безпечної дистанції, що
призвело до зіткнення з автомобілем
НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, який
рухався попереду в попутному напрямку,
внаслідок чого обидва транспортні
засоби було пошкоджено.

Постановою Смілянського міськрайсуду
від 29 липня 2013 року ОСОБА_4 притягнуто
до адмінвідповідальності за ст. 124
КУпАП та накладено стягнення у вигляді
350 грн. штрафу. При розгляді даної
адміністративної справи ОСОБА_4 свою
вину визнав повністю.

Власником автомобіля «Сітроен
Берлінго» є ОСОБА_5, який по усній
домовленості одноразово передав
керування ним своєму знайомому ОСОБА_4
Він же 23 серпня 2012 року строком на 1 рік
уклав з ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія» договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власника наземного транспортного
засобу АВ № 3859189.

Згідно платіжного доручення № 1645 від 7
жовтня 2013 року ПАТ «УПСК» перерахувала
ОСОБА_3 кошти в сумі 9288,53 грн. в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної його майну.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що вина
відповідача у вчиненні ДТП встановлена
постановою Смілянського міськрайсуду,
просив стягнути солідарно з усіх
відповідачів недоотримані кошти, як
матеріальні збитки відповідно до
рахунку фактури ПП ОСОБА_6 в сумі 13928,17
грн., за проведення ним експертизи в
сумі 150 грн., за використання найманого
автомобіля для виконання ним службових
обов'язків в зв'язку з ремонтом
власного автомобіля в сумі 10500 грн.,
моральну шкоду в сумі 25000 грн. та
витрати по справі у вигляді судового
збору в сумі 3290,78 грн. і за подання
оголошення у газеті в сумі 60 грн.

На підтримку своїх вимог позивач
пояснив, що ремонт автомобіля проводив
у ПП ОСОБА_6, який здійснював розрахунок
заподіяної шкоди, та фактично сплатив
приватному підприємцю вказані кошти в
сумі 2316,70 грн., хоча і не має ніяких
документів на підтвердження цього.
Крім того він був призначений
арбітражним керуючим та для виконання
цих обов'язків використовував власний
автомобіль. В зв'язку з його ремонтом
він вимушений був найняти інший
автомобіль та за період з 21 червня по 23
серпня 2013 року оплатити його заправку і
послуги водія в загальній сумі 10500 грн.
за рахунок коштів підприємства,
ліквідацією якого він займався, що
підтверджується наданою СТОВ
«Драбівське» довідкою. Також йому була
заподіяна моральна шкода, оскільки,
проживаючи в м. Черкаси, він має матір
похилого віку у Шполянському районі,
яку необхідно було провідувати, а через
відсутність автомобіля з цим виникали
складності. Крім того в зв'язку з
ремонтом власного автомобіля він не
міг належним чином виконувати як
арбітражний керуючий свої обов'язки
ліквідатора підприємства та його
повноваження були припинені.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги уточнив та відмовився від них в
частині стягнення 10500 грн. за
використання найманого автомобіля та
оплату ПП Арутюнян за складання ним
рахунку-фактури в сумі 150 грн., а також
просив повернути йому зайво сплачений
судовий збір в сумі 2803,58 грн.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання
не з'являвся, хоча про час розгляду
справи повідомлявся належним чином за
останнім відомим місцем проживання та
реєстрації, а також через засоби
масової інформації.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник
позов не визнали повністю, пояснивши,
що цивільно-правова відповідальність
по його транспортному засобу була
застрахована, а тому в межах страхової
суми відшкодовується страховою
компанією. Розмір шкоди, заподіяної
внаслідок ДТП та не охоплений
відповідним полісом, відшкодовується
саме особою винною в її виникненні та у
володінні якої знаходився
транспортний засіб на момент її
заподіяння. Те ж стосується і вимог
щодо відшкодування моральної шкоди.
Крім того законодавством щодо
заподіяння шкоди джерелом підвищеної
небезпеки взагалі не передбачений
солідарний порядок її відшкодування,
крім випадків, зазначених у ч. 1 ст. 1190 ЦК
України.

Представник ПАТ «УПСК» позов не визнав,
посилаючись на те, що нарахування
відшкодування було проведено
відповідно до вимог закону та у
визначені строки і ці кошти виплачені
позивачу, з врахуванням відсутності у
полісі франшизи за мінусом визначених
розміру податку та зносу автомобіля.
Розрахунок заподіяної шкоди наданий
позивачем нічим не підтверджений, а
також ним не надано доказів, що саме
такі витрати на відновлення автомобіля
він поніс. Визначення особи, до якої він
пред'являє вимоги, є правом позивача,
проте при зверненні до суду він
посилався на норми матеріального
права, що регулюють заподіяння шкоди, а
не на норми ЦК України, що регулюють
відносини за договором страхування,
оскільки такий договір є.

Заслухавши позивача, представників
відповідача ОСОБА_5 та ПАТ «УПСК»,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК
України майнова та моральна шкода,
завдана майну фізичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала за наявності її
вини; шкода, заподіяна джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі володіє транспортним засобом;
особа, що застрахувала свою
відповідальність, в разі недостатності
страхової виплати для повного
відшкодування, зобов'язана сплатити
різницю між фактичним розміром шкоди
та страховою виплатою. Порядок
проведення виплати страхової суми
визначається також ст. ст. 9, 22, 29, 35 ЗУ
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів". Також за ст. 988 ЦК України в
разі настання страхового випадку
страховик зобов'язаний здійснити
страхову виплату у строк, встановлений
договором.

Аналогічні вимоги зазначені у п. 6
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 4 від 1 березня 2013 року, за яким
особа, що на відповідній правовій
підставі володіє транспортним засобом
повинна відшкодувати заподіяну шкоду.
Такою підставою є посвідчення водія
відповідної категорії та
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий
власником іншій особі.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_4 на час ДТП володів та керував
автомобілем правомірно, відповідно до
вимог ПДР України, його вина у вчиненні
ДТП встановлена постановою суду про
притягнення його до
адмінвідповідальності за порушення
ПДР України, а тому саме він повинен
відшкодовувати заподіяну шкоду. Разом
з тим цивільна відповідальність за
шкоду, заподіяну вказаним транспортним
засобом, була його власником ОСОБА_5
застрахована, доказом чого є поліс АВ №
3859189 від 23 серпня 2012 року, та чого не
заперечував представник ПАТ «УПСК».

Відповідно до ст. ст. 22, 29 ЗУ «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у полісі, відшкодовує у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП,
майну третьої особи, в зв'язку з
пошкодження транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
його відновлювальним ремонтом з
урахуванням зносу, розрахованого в
порядку, встановленому законодавством.

Вимоги щодо відшкодування
матеріальної шкоди заявлені позивачем
до всіх відповідачів солідарно. З
матеріалів справи та пояснень
представника страхової компанії
вбачається, що позивач 26 червня 2013 року
подав заяву про страхове відшкодування
та 9 серпня 2013 року подав повторну заяву
з зазначенням рахунку в банківській
установі, так як відшкодування
виплачується лише в безготівковому
порядку (ст. 36.4 ЗУ «Про обов'язкове
страхування…»). В цей же день з участю
представника страхової компанії було
проведено огляд пошкодженого
транспортного засобу, акт якого, з
зазначенням пошкоджень, був підписаний
позивачем. На підставі вказаного акту 15
липня 2013 року ліцензованим оцінювачем
була складена калькуляція-висновок про
вартість відновлювального ремонту, а
також іншим оцінювачем визначено
значення коефіцієнта фізичного зносу
складових автомобіля.

З урахуванням вимог ст. 29 спеціального
закону про відшкодування шкоди з
урахуванням зносу, розрахованого у
визначеному законом порядку, та ст. 36 ЗУ
«Про обов'язкове страхування…», яка
передбачає, що розмір оціненої шкоди,
зменшується на суму, визначеного
відповідно до законодавства податку на
додану вартість, страховою компанією
був визначений розмір страхового
відшкодування та виплачений позивачу.

Умови договору страхування
передбачали максимальний розмір
страхового відшкодування за шкоду
заподіяну майну в сумі 50000 грн., проте з
пояснень представника страхової
компанії вбачається, що розрахунок
шкоди здійснено ліцензованим
спеціалістом, з застосуванням системи
«AUDATEX», в яку вже закладено нормативи,
на основі яких здійснюються
розрахунки, та на підставі акту огляду
транспортного засобу. Крім того ним
зазначено, що розрахунок спеціаліста
та ПП ОСОБА_6 по витратних матеріалах та
запчастинах практично мають однакові
суми, але різняться по вартості
нормо-години на виконання робіт,
оскільки в рахунку-фактурі останнього
на всі види робіт по ремонту зазначена
одна і та сама вартість 1 нормо-години в
сумі 110 грн., чого бути не може.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення солідарно з усіх
відповідачів решти коштів, визначених
рахунком-фактурою ПП ОСОБА_6 в сумі 13928,17
грн., які ним фактично були сплачені
цьому приватному підприємцю за
проведення ремонтних робіт по його
автомобілю. При цьому він посилався на
ст. 1166 ЦК України про повне
відшкодування заподіяної шкоди. Проте
вказана норма є загальною, яка до того ж
не містить вимог про солідарну
відповідальність, а відшкодування
повинно здійснюватися на підставі
спеціальних норм, якими є норми ЗУ «Про
обов'язкове страхування…» та ст. ст. 1187,
1192-1194 ЦК України. Оскільки позивачем не
надано ніяких доказів на спростування
розміру страхового відшкодування,
здійсненого страховою компанією, то
кошти в сумі 13928,17 грн. не можуть бути
стягнуті зі страховика.

Пунктами 16 та 24 Постанови Пленуму ВССУ
№ 4 від 1 березня 2013 року визначено, що
при відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа зобов'язана сплатити
потерпілому різницю між фактичним
розміром шкоди і страховою виплатою.

З пояснень представника страхової
компанії вбачається, що даний поліс
містив в собі і відповідальність іншої
особи, яка керувала транспортним
засобом, а не лише його власника, в
зв'язку з чим і була проведена виплата.
Відповідальність за ст. ст. 1166, 1187 ЦК
України настає у особи, чиїми винними
діями була заподіяна шкода та яка
володіла транспортним засобом на
законних підставах в момент заподіяння
шкоди.

Хоча позивачем, який під час розгляду
справи не заявляв клопотань про
призначення автотоварознавчих
експертиз, і не надано, крім
рахунку-фактури, доказів розміру шкоди,
внаслідок необхідності проведення
відновлювального ремонту його
автомобіля, в судовому засіданні він
пояснив, що вказаний розрахунок ПП
Арутюнян було проведено попередньо,
проте саме таку суму в розмірі 23216,70 грн.
він сплатив за ремонт свого автомобіля,
який було проведено цим же приватним
підприємцем. Крім того за здійснення
розрахунку ним було йому сплачено
кошти в сумі 150 грн. Оскільки винними
діями саме відповідача ОСОБА_4 позивачу
була заподіяна шкода, він в судові
засідання не з'являвся та не надав
ніяких доказів для спростування вимог
ОСОБА_3, ці вимоги в частині стягнення
13928,17 грн. в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди підлягають
задоволенню на підставі наявних у
справі доказів.

Умовами договору франшиза передбачена
не була.

Стаття 23 ЦК України передбачає
відшкодування моральної шкоди, яка
може полягати у душевних стражданнях,
яких зазнала фізична особа у зв'язку
пошкодженням її майна, та зазначає
критерії визначення її розміру.

Відповідно до ст. 26-1 ЗУ „Про
обов'язкове страхування..." моральна
шкода відшкодовується страховиком
фізичній особі - потерпілому лише у
випадку її заподіяння його здоров'ю у
розмірі 5% від страхової виплати за
шкоду, заподіяну здоров'ю. Відповідно
до ст. 1167 ЦК України моральна шкода
відшкодовується також лише особою з
вини якої вона настала, а також вказана
норма закону не передбачає солідарної
відповідальності за заподіяння
моральної шкоди. Таким чином вимоги про
стягнення моральної шкоди можуть бути
пред'явлені лише до ОСОБА_4

При вирішенні питання про розмір
відшкодування моральної шкоди суд
враховує, ступінь змін у організації
життя позивача, а також те, що після ДТП
позивач був позбавлений можливості
користуватися належним йому
транспортним засобом, це вплинуло на
виконання ним своїх обов'язків
арбітражного керуючого та призвело до
зупинення його повноважень, а також він
вимушений був відшукувати кошти на
його ремонт. Крім цього суд враховує
розмір матеріальної шкоди, заподіяної
майну позивача, матеріальний стан
останнього, не вчинення відповідачем
ніяких дій по відшкодуванню заподіяної
ним шкоди, а тому вважає, що дані вимоги
підлягають частковому задоволенню в
сумі 3000 грн.

Суд не може прийняти до уваги посилання
позивача на те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_5
існували трудові відносини, а також, що
огляд його транспортного засобу
проводився іншим працівником
страхової компанії, а не ОСОБА_8,
оскільки про це ним було заявлено під
час судових дебатів, в ході розгляду
справи з приводу цього ним не було
заявлено ніяких клопотань, а також на
підтвердження цих пояснень не надано
ніяких доказів. Крім того при наявності
трудових відносин між власником та
водієм автомобіля суттєво змінюються
підстави відповідальності, але ці
обставини підлягають обов'язковому
доказуванню під час розгляду справи.

Згідно ст. ст. 151, 152 ЦПК України за
заявою особи, яка бере участь у справі,
суд може вжити заходи забезпечення
позову, в тому числі шляхом накладення
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб. Проте така заява
повинна бути оплачена судовим збором,
в ній повинні бути вказані причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов. Крім того види такого
забезпечення мають бути співмірні із
заявленими позивачем вимогами.
Оскільки ці вимоги закону позивачем не
виконані, суд не вбачає підстав для
накладення арештів на все майно всіх
відповідачів, з врахуванням і того, що
таке майно повинно бути конкретно
визначено, а особливо майно страхової
компанії, надані докази його
належності та вказано на які саме
грошові кошти і за яким місцем їх
знаходження накласти такий арешт.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати присуджуються стороні
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, що були судом задоволені.
Позивач просив стягнути витрати по
справі у вигляді судового збору та за
надання оголошення у пресі також
солідарно з усіх відповідачів. Проте
при вирішенні питання про їх
відшкодування суд враховує, що всі
стягнення повинні відбуватися лише з
ОСОБА_4, а тому всі судові витрати
повинні бути відшкодовані позивачу
саме ним, з врахуванням при цьому того,
що ці витрати також солідарно не
стягуються. Оскільки ОСОБА_3 при
зверненні до суду сплатив судовий збір
у більшому розмірі, ніж визначений
законодавством, зайво сплачені кошти
підлягають поверненню йому за рішенням
суду.

На підставі ст. ст. 23, 981, 982, 984, 988, 990, 1166,
1167, 1187, 1194 ЦК України, ст. ст. 9, 22, 26-1, 29, 35,
36 ЗУ „Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", керуючись ст. ст. 10, 59, 60, 61, 88, 213,
215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 13928,17 грн., моральної шкоди 3000 грн.,
та витрати по справі у вигляді судового
збору в сумі 487,20 грн. і за надання
оголошення у пресі в сумі 60 грн., а
всього 17475,37 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Зобов'язати Смілянське управління
Державної казначейської служби
України у Черкаській області частково
повернути ОСОБА_3 сплачений ним 8 серпня
2014 року по квитанції № 100 у філії ТВБВ №
10023/0391 АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі
2803,58 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через Смілянський міськрайсуд шляхом
подачі в 10 денний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі його оскарження - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо воно не
буде скасоване

Головуюча:
І. А. Зайончковська