Справа № 203/2347/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року          Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого – судді Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі – Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача –
ОСОБА_1,

представника відповідача – ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу, –

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2014 року до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач із вищевказаним
позовом, в обґрунтування якого
послалась на те, що з 06 грудня 2003 року
сторони перебувають між собою у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
двох малолітніх дітей – сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. З лютого 2014 року подружжя
проживає окремо, спільного
господарства не веде і шлюбні
відносини між ними фактично припинені,
причиною чого є зникнення у подружжя
взаєморозуміння, різні життєві
погляди, ображання відповідачем
позивача, що призводило до постійних
конфліктів та сварок, унеможливило
спільне подружнє життя та негативно
впливало на виховання дітей. Спільні
діти сторін проживають разом з
позивачем, яка вважає, що родина
розпалася остаточно і не може бути
відновлена.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги своєї
довірительки підтримала, просила суд
задовольнити позов в повному обсязі з
викладених вище підстав.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала,
пославшись на небажання відповідача
припиняти шлюб через наявність у
сторін спільних дітей, які потребують
піклування обох батьків.

Від відповідача надійшли до суду
письмові заперечення проти позову, в
яких відповідач просить суд відмовити
у задоволенні позову з тих же підстав,
що були озвучені його представником в
судовому засіданні та викладені вище
(а.с.53).

Вислухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 06
грудня 2003 року між сторонами у справі
було укладено шлюб, зареєстрований
Кіровським відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області за актовим
записом №527 (а.с.4).

Від шлюбу у сторін народилось двоє
дітей – син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що в
книзі реєстрації народжень 22 серпня 2007
року та 11 серпня 2009 року зроблено
відповідно два записи за номерами 990 та
1019 (а.с.5). При цьому обидві дитини
проживають разом із позивачем, яка не
перешкоджає відповідачу бачитись з
дітьми, приймати участь у їх вихованні
та утриманні, що встановлено судом у
відповідності до ст.61 ч.1 ЦПК України.

Крім того, судом також у відповідності
до положень ст.61 ч.1 ЦПК України
встановлено, що шлюбні відносини між
позивачем та відповідачем фактично
припинені вже тривалий час, подружжя не
підтримує тісних стосунків, проживає
окремо, спільного господарства не веде.
Причиною припинення шлюбних відносин
стала відсутність в родині
взаєморозуміння, різні життєві погляди
на стосунки подружжя в сім’ї,
відсутність взаємоповаги в подружжя
один до одного, що призводило до
конфліктів, а відтак негативно
впливало не тільки на шлюбні відносини,
а й на виховання спільних дітей. Після
розірвання шлюбу діти сторін – ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
продовжать проживати разом з
позивачем.

Крім того, судом своєю ухвалою,
враховуючи заперечення відповідача
проти розірвання шлюбу та його
твердження про можливість збереження
шлюбу, сторонам призначався
тримісячний строк для примирення у
відповідності до ст.111 СК України, однак
порозуміння за вказаний час сторони не
досягли, відновити шлюбні відносини
подружжю не вдалося, і позивач
продовжує наполягати на розірванні
шлюбу (а.с.59).

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами СК
України.

Так, відповідно до ст.18 СК України кожен
учасник сімейних відносин, який досяг
чотирнадцяти років, має право на
безпосереднє звернення до суду за
захистом свого права або інтересу.
Способом захисту сімейних прав та
інтересів зокрема є припинення
правовідношення.

Згідно ст.104 СК України підставою для
припинення шлюбу є його розірвання.

За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України
така форма припинення шлюбу у випадку
наявності у подружжя спільних
неповнолітніх дітей, небажання
подружжя за обопільною згодою подати
до суду заяви про розірвання шлюбу –
можлива за позовною заявою одного з
подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.115 СК України рішення
суду, яким задоволено позов про
розірвання шлюбу і яке набрало
законної сили, засвідчує факт
розірвання шлюбу.

У відповідності до норми ст.112 СК
України з метою встановлення наявності
підстав для розірвання шлюбу за
позовом одного з подружжя суд з’ясовує
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
бере до уваги наявність малолітньої
дитини та інші обставини життя
подружжя. Суд постановляє рішення про
розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
дітей, що мають істотне значення.

Підсумовуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги ту обставину, що
подружжя стосунки не підтримує, шлюбні
відносини між позивачем та
відповідачем фактично припинені,
позивач наполягає на розірванні шлюбу,
зберігати шлюб не бажає, а вжиті судом
заходи примирення подружжя
результатів не дали, враховуючи
інтереси кожного з подружжя та їх
спільних дітей, суд приходить до
висновку, що шлюб сторін по даній
справі розпався остаточно, відновлений
бути не може, а тому підлягає
розірванню.

Приймаючи до уваги, що представником
позивача заявлено суду про небажання
позивача змінювати прізвище на
дошлюбне після розірвання шлюбу, суд
вважає за необхідне у відповідності до
ст.113 СК України, ст.ст.8, 235 ЦПК України
прізвище позивача, змінене нею при
реєстрації шлюбу з відповідачем, після
розірвання шлюбу залишити незмінним –
«Голуб».

При цьому, суд не приймає до уваги
заперечення відповідача проти
розірвання шлюбу, мотивоване наявністю
у сторін спільних дітей та
необхідності їх виховання, оскільки, як
з’ясовано судом під час розгляду
справи, позивач не створює перешкод
відповідачу у побаченнях із дітьми,
прийманні участі у їх вихованні. Крім
того, небажання одного з подружжя
розривати шлюб за фактичною наявністю
для такого розірвання достатніх
підстав не може бути підставою для
відмови у даному позові, зокрема тому,
що за змістом ст.56 СК України
примушування до збереження шлюбних
відносин є порушенням прав того з
подружжя, хто не бажає збереження шлюбу
та підтримання шлюбних відносин.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, враховуючи відсутність
вимоги позивача про стягнення з
відповідача на її користь сплаченого
нею при зверненні до суду судового
збору, приймаючи до уваги твердження
представника позивача в судовому
засіданні, що її довірителька не бажає
покладення на відповідача судових
витрат, суд приходить до висновку, що
судові витрати у справі відшкодуванню
позивачу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.105-107, 110, 112, 113, 115 СК України, ст.ст.3,
8, 10, 11, 57-61, 88, 169, 197, 208, 212-215, 235 ЦПК України,
суд –

ВИРІШИВ:

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
зареєстрований 06 грудня 2003 року
Кіровським відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, актовий
запис №527, – розірвати.

Прізвище ОСОБА_3, яке було змінено нею
під час укладення шлюбу, після
розірвання шлюбу залишити без змін –
«Голуб».

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя

Ф.Ф. Маймур