Провадження №22-ц/784/2554/14
Справа № 22-ц/784/2554/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
відповідачки ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 17 липня
2014 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
зобов'язання не чинити перешкоди у
користуванні надвірної будівлі та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_2, треті особи: Адміністрація
Заводського району Миколаївської
міської ради, приватне підприємство
«ЖЕК-10» про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
сараєм.

Позивачі зазначали, що вони є
власниками квартири АДРЕСА_1, де на
земельній ділянці двору також
розташовані сараї. З травня 2013р. на
двері сараю під літ.«Л», яким вони
користуються на протязі 30 років,
відповідач ОСОБА_4 встановила свій
замок, що унеможливлює користування
цією будівлею.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 просили зобов'язати ОСОБА_4 не
чинити перешкоди у користуванні сараєм
літ. «Л».

У березні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила
зустрічний позов про усунення перешкод
у користуванні спільною власністю,
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2
знести самовільно переобладнану
споруду і привести сараї літ.«Л», «Н»,
«Е» у первісний стан, посилаючись на
самочинну перебудову позивачами
зазначених сараїв, зайняття цим
спільного двору та створення мешканцям
труднощів пересування у дворі.

Ухвалою Заводського районного суду від
25 березня 2014 року зустрічний позов
прийнято та об'єднано в одне
провадження з первісним позовом.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 17 липня 2014 року первісний
позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди
ОСОБА_3, ОСОБА_2 у користуванні
надвірної будівлі - сараю літ. «Л» у
жилому дворі по АДРЕСА_2. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та
задовольнити її зустрічний позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачів і відповідачки, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивачі у
рівних частках є власниками квартири
АДРЕСА_1, а відповідачка - власником
квартири № 12 в цьому ж будинку (а.с. 12-14,
34-36).

Квартири сторін (разом з іншими
квартирами будинку) мають дворову
територію спільного користування, на
якій розташовані господарські будівлі
- сараї. Користування сараями, право
власності на які не оформлено за
мешканцями будинку, здійснюється
мешканцями відповідно до порядку, який
фактично склався у часі, і згідно якому
спірний сарай літ.»Л» знаходиться у
користуванні позивачів.
Правовстановлюючих документів щодо
права власності або права користування
сараєм літ.»Л» ніхто з мешканців
булинку АДРЕСА_2 не має.

Також судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 встановила на дверях цього
сараю свій замок, що перешкоджає
користуванню цим сараєм позивачами.
Зазначені обставини ОСОБА_4 не
заперечувала.

Відповідно до частини другої статті 382
Цивільного кодексу України власникам
квартири у дво- або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Згідно п.2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитках.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Як вбачається зі змісту рішень
Конституційного Суду України про
офіційне тлумачення положень пункту 2
статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" № 4-рп/2004 від 02.03.2004р. і N 14-рп/2011
від 09.11.2011р. власники квартир дво- або
багатоквартирних житлових будинків та
житлових приміщень у гуртожитку,
незалежно від підстав набуття права
власності на такі квартири, житлові
приміщення, є співвласниками
допоміжних приміщень у будинку чи
гуртожитку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою.

При цьому Конституційний Суд виходив з
того, що усі власники таких квартир є
рівними у праві володіти,
користуватися і розпоряджатися
допоміжними приміщеннями. Ніхто з
власників квартир не має пріоритетного
права користуватися та розпоряджатися
цими приміщеннями.

Згідно із ст.ст. 3, 4, 15 ЦПК України кожна
особа має право на звернення до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав та інтересів у
передбачений законом спосіб.

Пунктом 3 ч.2 ст. 16 ЦК встановлено, що
способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути припинення дії, яка
порушує право.

За таких обставин, суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив обставини
справи, належно оцінив надані
сторонами докази та дійшов вірного
висновку про те, що дії ОСОБА_4 по
встановленню на дверях сараю літ. «Л»
замка і перешкоджанню у користуванні
цим сараєм позивачами, порушують
цивільні права останніх, а тому
правильно ухвалив рішення про
задоволення їх позову.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які б спростовували зазначений
висновок суду.

Також є правильним висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4, виходячи з
нижченаведеного.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, викладених у п.5
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ N 6 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» відповідно до вимог
статті 376 ЦК право на звернення до суду
з позовом про знесення або перебудову
самочинно збудованого об'єкта
нерухомості мають як органи державної
влади, так і органи місцевого
самоврядування. У випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права.

Отже, право на такий позов ОСОБА_4 має за
умови доведеності порушення її
особистих суб'єктивних прав.

Між тим, ОСОБА_4 не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
її доводів, що дії Кемових щодо
перебудови сараїв призвели до
зменшення території спільного двору та
створення труднощів у користуванні
цією територією.

Таким чином, судом обґрунтовано
відмовлено у задоволенні зустрічного
позову з тих підстав, що ОСОБА_4 не
доведено, що діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2
порушені її особисті суб'єктивні права,
які підлягають захисту шляхом знесення
самочинної перебудови сараїв.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки вони зроблені
відповідно до норм матеріального права
та фактичних обставин справи,
встановлених судом на підставі повно
та всебічно досліджених доказів.

Доказів, які б спростовували зазначені
висновки суду першої інстанції
апелянтом не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 17 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді