Справа № 362/436/13-ц Головуючий у І
інстанції Корнієнко С.В. Провадження №
22-ц/780/3802/14 Доповідач у 2 інстанції
Журба С.О.Категорія 18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби
О.П., Сержанюка А.С.,

при секретарі Химинець
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 про стягнення кредитної
заборгованості і звернення стягнення
на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ПАТ «Дельта Банк»
звернулося до суду із позовом, який
мотивувало наступним:

25 травня 2007 року між акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 0 (згідно
додаткової угоди № 1 від 6 квітня 2009
року договору присвоєно реєстраційний
номер 1), за яким остання отримала
кредит на споживчі потреби у розмірі 74
000,00 доларів США з терміном повернення -
до 25 травня 2014 року, який протім було
пролонговано до 25 травня 2024 року. В той
же день, а саме 25 травня 2007 року, банком
були укладені договір поруки № 1232157 з
ОСОБА_2 та договір іпотеки № 54962 з
ОСОБА_4, згідно з якими останні
поручалися перед банком: перший -
своїми грошами, а другий - майном:
будинком АДРЕСА_1 та земельною
ділянкою, на якій розташований
вищезазначений будинок. 08 грудня 2011
року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ
«Дельта Банк» був укладений договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитними та забезпечувальними
договорами, в тому числі з
відповідачами.

ОСОБА_3 умови кредитного договору
належним чином не виконувала, у зв'язку
з чим виникла заборгованість в розмірі
634629,89 грн. Позивач з урахуванням
уточнених позовних вимог просив суд
стягнути солідарно з усіх відповідачів
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 634629,89 грн. та судові витрати в
розмірі 3441,00 грн., в рахунок погашення
боргу звернути стягнення на передане в
іпотеку майно ОСОБА_4: будинок АДРЕСА_1
та земельну ділянку площею 0,085 га під
вказаним будинком.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ
«Дельта Банк» задоволено частково. На
користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто в
солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
кредитну заборгованість за кредитом в
розмірі 634629,89 грн. та судовий збір в
розмірі 3441,0 грн., а всього - 638070,89 грн. В
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за кредитом у розмірі 634629,89 грн.
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну
ділянку під ним, що належать ОСОБА_4;
визначено спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом продажу з прилюдних
торгів та встановлено початкову ціну
реалізації предмета іпотеки. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, неповноту та неправильність
встановлення обставин, що мають
значення для справи, просив рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення з нього як з поручителя
заборгованості за кредитом скасувати,
відмовити в задоволенні даної вимоги, а
також змінити рішення суду першої
інстанції в частині початкової ціни
реалізації предмета іпотеки.
Обґрунтував скаргу тим, що позивачем
неправильно нарахований розмір боргу
за договором кредиту. Крім того, підпис,
вчинений від його імені на договорі
поруки від 25 травня 2007 року, йому не
належить, однак він був позбавлений
можливості довести це, оскільки суд
першої інстанції безпідставно
відхилив його клопотання про
проведення почеркознавчої експертизи.
Зазначав, що при вирішення справи
вартість предмета іпотеки була
визначена невірно. Просив суд
призначити по справі судову
почеркознавчу та будівельно-технічну
експертизи. Вказував, що банком не
надано повного розрахунку
заборгованості, доказів направлення та
вручення вимог про дострокове
погашення кредиту, визначення
початкової вартості предмета іпотеки
на дату звернення до суду, зміни
відсоткової ставки, що призвело до
неправильного вирішення справи. Також
судом в порушення вимог ч.4 ст.559 ЦК
України невірно покладено
відповідальність по виконанню
зобов'язання на поручителя.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з огляду на
наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що рішення
суду не в повній мірі відповідає
наведеним вимогам.

Задовольняючи позов щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, суд
першої інстанції виходив з того, що за
договором 08 грудня 2011 року від ПАТ
«УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк»
перейшло як право вимоги виконання
боржником ОСОБА_3 та її поручителем
ОСОБА_2 зобов'язань за кредитом, так і
право звернення стягнення на належне
майновому поручителю ОСОБА_4 майно
згідно договору іпотеки № 54962 від 25
травня 2007 року. З наведеними висновками
суду першої інстанції колегія суддів
погодитися не може. При цьому колегія
суддів виходить з того, що перехід
права вимоги виконання зобов'язання,
зокрема за кредитним договором, не
означає автоматичний перехід права
звернення стягнення на предмет іпотеки
за договором, що був укладений в
забезпечення виконання цього
зобов'язання.

У відповідності до положень ст. 24
Закону України «Про іпотеку»
відступлення прав за іпотечним
договором здійснюється без
необхідності отримання згоди
іпотекодавця, якщо інше не встановлено
іпотечним договором, і за умови, що
одночасно здійснюється відступлення
права вимоги за основним
зобов'язанням. Правочин про
відступлення прав за іпотечним
договором підлягає нотаріальному
посвідченню. Відомості про таке
відступлення підлягають державній
реєстрації у встановленому
законодавством порядку. Зважаючи на
наведене, відступлення права за
іпотечним договором є окремим
правочином, відмінним від відступлення
права за основним зобов'язанням, має
бути нотаріально посвідченим та
зареєстрованим у встановленому
законом порядку. При цьому, хоча
відступлення прав за іпотечним
договором й свідчить про відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням,
дане правило не діє у зворотному
порядку, відтак відступлення права
вимоги за кредитними договорами не
означає переходу права за договором
іпотеки.

З наданої до суду виписки з договору
купівлі-продажу права вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року, зокрема
п.п. 2.1.(а) та 2.3.(а) вбачається, що ПАТ
„УкрСиббанк" продало, а ПАТ „Дельта
банк" придбало лише право вимоги за
кредитами. Жодного доказу відступлення
прав за укладеними в забезпечення цих
кредитних договорів іпотечними
договорами, як і доказів державної
реєстрації відступлення прав за такими
іпотечними договорами загалом, та
договором іпотеки № 54962 з ОСОБА_4
зокрема, до суду надано не було.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип
змагальності сторін в цивільному
процесі, який полягає в тому, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, прямо встановлених Законом.
Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях. За
таких умов суд може приймати та
покладати в основу рішення по справі
лише ті обставини, які були доведені
сторонами.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про недоведеність посилань
позивача на перехід до нього права
звернення стягнення на передане в
іпотеку за договором № 54962 майно ОСОБА_4
За таких умов позовні вимоги, що
ґрунтуються на вказаних посиланнях, до
задоволення не підлягають, а висновки
суду першої інстанції з цього приводу
не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів критично відноситься до
посилань апеляційної скарги щодо
невірного встановлення в ході розгляду
справи судом першої інстанції розміру
заборгованості за кредитом. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач надав до суду розширений
розрахунок заборгованості за кредитом
з випискою руху коштів та обліку
операцій на рахунку відповідача.
Відповідач заперечував розрахунки
банку, в той же час свої заперечення
належним чином не обґрунтував,
власного розрахунку, як і доказів
неправильності розрахунку банку, не
надав. Фактично позиція апелянта
звелась до декларативного ствердження
про невірність заявленої суми
заборгованості без доведення
обґрунтованості такої позиції. За
таких умов твердження відповідача про
невідповідність встановленого судом
першої інстанції розміру
заборгованості за кредитом дійсним
обставинам залишилися недоведеними,
відтак не можуть бути прийняті
колегією суддів.

В апеляційній скарзі апелянт серед
іншого поставив питання про
призначення по справі судової
почеркознавчої експертизи для
вирішення питання про те, ким здійснено
підпис на договорі поруки № 1232157 від 25
травня 2007 року, оскільки вважає, що
вказаний договір він не підписував. В
ході розгляду справи колегія суддів
прийшла до висновку про необхідність
відмови в задоволенні зазначеного
клопотання. Питання проведення
вказаної експертизи ставилося
відповідачем й на стадії судового
розгляду в суді першої інстанції,
однак, зважаючи на непослідовні та
суперечливі пояснення ОСОБА_2 (в ході
розгляду апелянт змінював свою позицію
щодо того, чи підписував він спірний
договір, чи не підписував) та
відсутність обґрунтованих підстав для
призначення експертизи, суд першої
інстанції відмовив в задоволенні
даного клопотання. Колегія суддів,
зважаючи суперечливість та
непослідовність показів ОСОБА_2,
непредставлення апелянтом та його
представником суду доказів
обґрунтованості сумнівів в авторстві
підпису на вказаному договорі (якими
могли би бути експертне дослідження,
думка спеціаліста, явна
невідповідність підписів, тощо), явне
зволікання в наданні матеріалів на
забезпечення можливості проведення
такої експертизи, прийшла до висновку
про обґрунтованість позиції суду
першої інстанції з цього приводу та про
заявлення відповідачем даного
клопотання з метою затягування
розгляду справи. При цьому колегією
суддів також приймається до уваги й той
факт, що кредит було отримано дружиною
апелянта, на що він надавав відповідну
письмову згоду, про необхідність
погашення заборгованості банк
направляв письмову вимогу як боржнику,
так і поручителю та майновому
поручителю, в засвідчення чого в справі
містяться відповідні докази, а апелянт
на протязі всього цього часу не вчиняв
жодної дії, яка б свідчила про його
незнання про існування чи заперечення
договору поруки, і почав стверджувати
про сумніви в його укладенні лише на
стадії судового розгляду.

Зважаючи на викладене, та приймаючи до
уваги встановлену ст. 204 ЦК України
презумпцію правомірності правочину, з
огляду на те, що вказаний вище договір
поруки не оскаржувався та не
визнавався недійсним, колегія суддів
приходить до висновку про
обґрунтованість вимог позивача про
стягнення з апелянта в солідарному
порядку з боржником заборгованості за
кредитом.

Критично оцінює колегія суддів й до
посилань апелянта на припинення дії
договору поруки у в'язку з пропуском
встановленого законом шестимісячного
терміну пред'явлення вимог до
поручителя, оскільки таке твердження
не відповідає обставинам справи та
суперечить наявним в ній матеріалам. За
таких умов апеляційна скарга в даній
частині задоволенню не підлягає.

Окрім наведеного, при розгляді
апеляційної скарги колегія суддів
вбачає невідповідність висновків суду
про порядок розподілу судових витрат
по справі вимогам закону. Так, у
відповідності до положень ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з іншої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. При цьому
стягнення судових витрат в солідарному
порядку чинним законодавством не
передбачене. У разі необхідності
покладення понесених стороною судових
витрат на декількох осіб, суд має
визначити частину витрат, що припадає
на кожного з них.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року скасувати в
частині звернення стягнення на
іпотечне майно та відшкодування
понесених судових витрат. Ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
відмовити в задоволенні вимоги про
зверненні стягнення на предмет
іпотеки. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
користь публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» по 1720 грн. 50
коп. з кожного в якості відшкодування
сплаченого судового збору. В решті
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: