У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.,

суддів Мальцевої Є.Є.,
Сорока Г.П.,

при секретарі Брежнєві
Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину квартири в
порядку спадкування, за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права
власності на 5/6 частини квартири,
визнання заповіту недійсним, третя
особа: приватний нотаріус ОСОБА_4,

за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 13 червня 2013 року,

в с
т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 12 частину квартири
в порядку спадкування, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько
ОСОБА_6, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1.
Спірна квартира на підставі договору
купівлі-продажу (біржового контракту)
від 21 листопада 1997 року належала в
рівних частках ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_2 - по 1/3 частині кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, після
смерті якої спадкоємцями в рівних
частках - по 16 частині, стали її чоловік
та син: ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які прийняли
спадщину. Після смерті ОСОБА_6
залишилось спадкове майно у вигляді 1/2
частини зазначеної квартири ( 13 +16). 29
грудня 2011 року ОСОБА_6 склав заповіт на
її ім'я. У встановлений законом строк
вона звернулася до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після померлого батька,
проте, нотаріусом їй було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
у зв'язку з відсутністю у неї
правовстановлюючих документів на
квартиру. Тому, вона звернулася до суду
з даним позовом та просила визнати за
нею право власності на ? частину
спірної квартири в порядку
спадкування, після смерті ОСОБА_6.

У листопаді 2012 року відповідач ОСОБА_2
звернувся з зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про визнання за ним право
власності на 5/6 частин спірної
квартири, посилаючись на те, що він та
батьки були співвласниками спірної
квартири в рівних частках - по13 частині
кожний. Після смерті матері, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, він своєчасно звернувся
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, у той час, як його
батько до нотаріальної контори не
звертався, тому, він є єдиним
спадкоємцем після смерті матері,
тобто успадкував 1/3 частину спірної
квартири, належну померлій. Крім того,
він має право на ? частину після смерті
його батька ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, тому, просив визнати за
ним право власності на 5/6 частин
спірної квартири.

Крім того у жовтні 2012 року
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту
від 29 грудня 2011 року, залишеного
батьком на ім'я відповідачки,
обґрунтовуючи його тим, що
ознайомившись з заповітом, він вважає,
що підписаний він не померлим,
оскільки прочерк та підпис у заповіті
не відповідає його почерку та підпису.

Крім того, на момент укладення заповіту
його батько був тяжко хворим,
лікувався у терапевта за місцем
проживання. В результаті зловживання
спиртними напоями у нього були розлади
в психіці та поведінці, тому, він не міг
в повній мірі розуміти значення своїх
дій. На обліку в психіатричній
лікарні ОСОБА_6 не перебував, але
вважає, що на момент укладення
заповіту він не міг розуміти значення
своїх дій та керувати ними, у зв'язку з
психічним розладом після прийнятих
ліків, оскільки потрапив до лікарні 29
грудня 2011 року, де йому надавалися
обезболювальні препарати, які могли
вплинути на його здатність розуміти
значення своїх дій та керувати своїми
вчинками.

Рішенням Жовтневого
районного суду Донецької області від
13 червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на 1/2 частини квартири в порядку
спадкування - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування на 12 частину
квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
5/6 частини квартири та про визнання
заповіту недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення скасувати і ухвалити
нове, яким відмовити у позові ОСОБА_1 та
задовольнити його позов у повному
обсязі, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини справи;
висновки, які зробив суд не
відповідають фактичним обставинам
справи; судом порушені норми
процесуального права. Зокрема, суд
відмовляючи йому в позові за
недоведеністю позовних вимог,
позбавив його можливості надати докази
шляхом призначення почеркознавчої та
посмертної психіатричної експертизи,
відмовивши йому у їх проведенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8,
які підтримали доводи скарги та
просили її задовольнити, заперечення
проти скарги позивачки ОСОБА_1, яка
просила скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що на підставі
біржового контакту № 18184 від 21
листопада 1997 року, укладеного на
Маріупольській універсальній товарній
біржі між ОСОБА_9 (продавцем) та ОСОБА_2,
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (покупці),останніми
була придбана однокімнатна квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 33,70 кв.м.,
жилою площею 17,50 кв.м. (т.1а.с. 16).

06 січня 1998 року біржовий контракт був
зареєстрований у Маріупольському бюро
технічної інвентаризації та було
видано реєстраційне свідоцтво за № 37681.
Згідно довідки КП «Маріупольське
бюро технічної інвентаризації» за № 872
від 02 лютого 2012 року квартира АДРЕСА_1
належала в рівних частках - по 13
частині ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 (т.1а.с.
17,18,32).

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла
ОСОБА_7, про що Жовтневим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Маріупольського міського
управління юстиції було зроблено
актовий запис № 2141 (т.1а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6,
про що Жовтневим відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції було зроблено актовий запис №
181 (т.1 а.с. 13).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
серії НОМЕР_3, 07 березня 1979 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб,
про що був зроблений актовий запис № 788
( т.1 а.с. 14).

У відповідності до особового рахунку
НОМЕР_4 від 13 лютого 2012 року, виданого
ТОВ «Житло-22», квартиронаймачами
квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2, ОСОБА_7
(власник квартири), ОСОБА_6 (співвласник)
( т.1 а.с. 15).

29 грудня 2011 року ОСОБА_6 був
складений заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
відповідно до якого спадкодавець все
належне йому майно, де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалось, все те, на що він за законом
матиме право і що буде належати йому на
момент смерті, заповів ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 8).

Постановою державного нотаріусу
Четвертої Маріупольської державної
нотаріальної контори від 19 лютого 2013
року за вих. № 232/02-31 ОСОБА_1 відмовлено
у вчинені нотаріальних дій за
заповітом з причини відсутності у
спадкоємиці правовстановлюючого
документу на спадкове майно померлого
ОСОБА_6 (т.1 а.с. 200).

Згідно повідомлення Першої
Маріупольської держаної нотаріальної
контори за № 2481/01-16 від 20 вересня 2012
року в провадженні контори знаходиться
спадкова справа № 417/2011 до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7
Спадкоємцем за законом першої черги,
який прийняв спадщину є ОСОБА_2, інші
спадкоємці до нотаріальної контори не
звертались, свідоцтво про право на
спадщину не видано (т.1 а.с. 29).

Згідно відомостей Четвертої
Маріупольської державної нотаріальної
контори від 30 листопада 2012 року за вих.
№ 2950/02-14, в провадженні контори
знаходиться спадкова справа № 57/2012 до
майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6,
яка зареєстрована у спадковому реєстрі
за № 52366852. Спадщину прийняли шляхом
подання заяв: спадкоємиця за заповітом
ОСОБА_1 та спадкоємець за законом
ОСОБА_2 При відкритті спадкової справи
виявлена спадкова справа за № 417/2012 до
майна померлої дружини спадкодавця -
ОСОБА_7, яка була відкрита за заявою
ОСОБА_2, та останнім було повідомлено,
що інших спадкоємців, крім нього, у
померлої матері немає; її чоловік -
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, факт
прийняття ним спадщини після смерті
дружини підтверджено наявністю
особового рахунку НОМЕР_4, виданого 14
травня 2012 року ТОВ « Житло-22». Свідоцтв
про право на спадщину не видавалось ( т.1
а.с. 102).

У відповідності до повідомлення
Четвертої Маріупольської державної
нотаріальної контори від 03 серпня 2012
року за вих. № 2106/01-16 адресованого на
ім'я ОСОБА_2, заява останнього про
прийняття спадщини після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, була отримана
нотаріальною конторою після спливу
шестимісячного строку, тому, не
долучена до спадкової справи № 57/2012
щодо майна померлого, заведеної за
заявою спадкоємиці за заповітом
ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 138).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 25 грудня 2012 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Четверта
маріупольська державна нотаріальна
контора, про надання додаткового
строку для прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6 відмовлено ( т.1а.с. 167).

Задовольняючи позов ОСОБА_1
про визнання за нею права власності в
порядку спадкування на 12 частку
спірної квартири та відмовляючи ОСОБА_2
у визнанні за ним права власності на 56
частин квартири, суд виходив з того, що
померлому ОСОБА_6 та ОСОБА_2 належало
по 13 частині спірної квартири. Після
смерті ОСОБА_7, яка була співвласником
13 частини цієї квартири, ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 успадкували по 16 частині
квартири кожний, внаслідок чого їм
стало належати по 12 частині квартири
кожному. Оскільки ОСОБА_6 заповів свою
частку квартири ОСОБА_1, вона є
власницею 12 частки квартири в порядку
спадкування, у зв'язку з чим вимоги
ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Відмовляючи ОСОБА_2 у
визнанні заповіту недійсним, суд
виходив з того, що позивачем не надано
доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів не може не погодитися з
такими висновками суду, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1220 ЦК України,
спадкування здійснюється за законом
або за заповітом. Спадщина
відкривається внаслідок смерті
особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст.ст.1261,1268 ЦК
України у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, той з подружжя, який його
пережив та батьки. Спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого ст.1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Згідно положень ч.І ст. 1233, ч.І ст. 1234 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

У відповідності до ст.ст. 1247, 1248 ЦК
України заповіт складається у
письмовій формі, із зазначенням місця
та часу його складення. Заповіт має
бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати
заповіт, він підписується відповідно
до частини четвертої статті 207 цього
Кодексу. Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу. Нотаріус»
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

Згідно з ч.1 ст.215 цього Кодексу
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першої -
третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього
Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно положень ч.1 ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Відповідно до положень
статті 60 ЦПК України Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

На виконання вимог зазначених
норм процесуального права, суд першої
інстанції дослідив безпосередньо у
судовому засіданні всі наявні у справі
докази в їх сукупності, дав їм належну
оцінку та дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Згідно з роз'ясненнями, які
містяться у п. 16 постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правила
ст.225ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак, в момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та ( або ) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд, відповідно до ст.145 ЦПК України,
зобов'язаний призначити судово -
психіатричну експертизу або посмертну
судово - психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину. Справи про
визнання правочину недійсним з цих
підстав вирішуються судом з
урахуванням як висновку судово -
психіатричної експертизи, так і інших
доказів відповідно до ст.212 ЦПК.

Перевіряючи законність
рішення суду, у відповідності з
вимогами ст. 303 ЦПК України, в межах
доводів апеляційної скарги, для
визначення наявності у померлого
ОСОБА_6 на момент укладення
оспорюваної угоди стану, коли він не
міг усвідомлювати значення своїх дій
та не міг керувати ними, апеляційним
судом була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза та для
з'ясування належності підпису в
заповіті померлому ОСОБА_6 - судова
почеркознавча експертиза.

Згідно з висновком судової
почеркознавчої експертизи № 4685/02/ 4686/03
від 14 січня 2014 року підписи від імені
ОСОБА_6 та рукописні тексти у першому
та другому примірниках заповіту від 29
грудня 2011 року виконані ОСОБА_6.

Відповідно до висновку
посмертної судової психіатричної
експертизи №481а/551а від 4-11 листопада 2013
року ОСОБА_6 в період укладення ним
юридичної угоди - підписання заповіту
від 29 грудня 2011 року, ніяким стійким
хронічним психічним розладом не
страждав, виявляв астенічний синдром
внаслідок тяжкого соматичного стану
(легкий когнітивний розлад, поєднаний з
системним соматичним розладом - в
редакції МКБ-10), за психічним станом
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Ніяких належних та допустимих доказів
того, що ОСОБА_6 перебував на момент
посвідчення заповіту в такому стані,
що не міг розуміти значення своїх дій
або керувати ними, що підпис в
заповіті не належить йому ні суду
першої інстанції, ні апеляційному суду
ОСОБА_6 не надано.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, правильно застосував
норми матеріального права і дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки
після смерті ОСОБА_7 її чоловік ОСОБА_6
мешкаючи разом зі спадкодавцем на час
її смерті прийняв спадщину у вигляді 16
частини квартири, у зв'язку з чим став
власником 12 частині спірної квартири (
13 +16), якою він за життя, маючи
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, 29 грудня 2011 року
розпорядився шляхом посвідчення
заповіту на ім'я своєї дочки від
першого шлюбу - відповідачки ОСОБА_1
Даний правочин відповідає вимогам
закону.

Доводи ОСОБА_2 про те, що при
проведенні посмертної судової
-психіатричної експертизи не
врахована та обставина, що
спадкодавець страждав хронічним
алкоголізмом, тому, її висновки є
неправильними, колегія суддів вважає
безпідставними. Висновки експертизи
повні, достатньо мотивовані та
випливають з дослідницької частини
експертизи, яка в повній мірі
проведена у відповідності з
матеріалами справи та в порядку,
встановленому законом.

В апеляційній скарзі не
наведено доказів на підтвердження
порушень закону при нотаріальному
посвідченні оспорюваного правочину.

Будь - яких інших обставин, які б
могли вплинути на висновки суду ОСОБА_2
в апеляційній скарзі не наведено,
тому, вона підлягає відхиленню, а
рішення суду залишенню без зміни у
зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307,308, 313-314 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 13
червня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржено
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді