Справа № 562/3747/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" листопада 2014 р.
Здолбунівський районний суд

Рівненської області в складі:

головуючого судді Ємельянової Л.В.

при секретарі Аврамчук Н.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Здолбунові цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на
будинковолодіння за набувальною
давністю та за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом,
вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її
сусід - батько відповідача ОСОБА_5, який
проживав у АДРЕСА_1. Після його смерті у
житловому будинку ніхто не проживав.
Орієнтовно у 2000 році вона вирішила
придбати вказаний будинок у
відповідачки як спадкоємиці першої
черги після смерті батька, на що
остання погодилась. Орієнтовно влітку
2000 року вона сплатила для ОСОБА_4
обумовлену вартість будинку в сумі 1200
(Одна тисяча двісті) грн., а відповідач
передала їй ключі від будинку і з того
часу вона разом з чоловіком та синами
почала проживати у придбаному будинку.

Стверджує, що спірний будинок є
законним об'єктом її володіння, вона
добросовісно заволоділа чужим майном,
проводила ремонт будинку, у 2005 та 2007
роках уклала договори про користування
електроенергією.

З 2000 року вона неодноразово
пропонувала відповідачу оформити
договір відчуження. У 2006 році ОСОБА_4
видала на неї довіреність, на підставі
якої вона могла переоформити будинок.
Однак, з'ясувалось, що відповідач
юридично не прийняла спадщину.
Оскільки відповідач розповідала всім,
що будинок належить їй, то у 2008 році
сільською радою було прийняте рішення
про виділення їй земельної ділянки у
розмірі 0,25 га, у тому числі 0,06 га, яка
рахувалася за будинком АДРЕСА_1. Таким
чином, вона відкрито і безперервно
володіє спірним житловим будинком
понад десять останніх років.

Просить суд визнати за нею право
власності на будинковолодіння,
розташоване по АДРЕСА_1
Здолбунівського району Рівненської
області за набувальною давністю.

ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву
до ОСОБА_3 про витребування майна з
чужого незаконного володіння,
вказуючи, що рішенням Здолбунівського
районного суду Рівненської області від
29 квітня 2009 року за нею визнано право
власності на спадкове майно, а саме:
будинковолодіння, розташоване по
АДРЕСА_1 Здолбунівського району
Рівненської області, що належало її
батькові ОСОБА_5. Право власності на
будинковолодіння вона зареєструвала у
КП «Здолбунівське міське бюро
технічної інвентаризації». Згідно
будинкової книги в даному житловому
будинку з 03 вересня 1998 року
зареєстрована тільки вона. 24 жовтня 2013
року вона застрахувала належний їй на
праві власності житловий будинок та
господарські споруди і будівлі,
уклавши з Національною акціонерною
страховою компанією «Оранта» договір
страхування майна, що належить
громадянам №2277475. 17 січня 2014 року вона
уклала договір №256126232 про користування
електричною енергією, предметом якого
є надання електричної енергії у
будинок за адресою: АДРЕСА_1
Рівненської області. Рішенням
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 24 жовтня 2013
року у цивільній справі №562/125/13-ц
скасовано незаконно виготовлений
ОСОБА_3 державний акт на право
власності на земельну ділянку, на якій
розташований належний їй житловий
будинок.

Стверджує, що спірним житловим
будинком позивач користується без
будь-яких правових підстав. На її
неодноразові прохання залишити
будинковолодіння сім'я ОСОБА_3 не
реагує, у зв'язку з чим вона змушена
була звертатися до правоохоронних
органів за захистом. Здолбунівський РВ
УМВС України в Рівненській області
рекомендував їй звернутися за захистом
свого права власності до суду.

Оскільки ОСОБА_3 неправомірно та
недобросовісно заволоділа її майном,
просить суд зобов'язати відповідача за
зустрічним позовом звільнити
будинковолодіння АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3,
допитана як свідок, свої позовні вимоги
підтримала у повному об'ємі, зустрічний
позов не визнала. Пояснила суду, що вона
проживала у спірному будинковолодінні
з 2000 по 2012 роки. В даний час вона
проживає разом зі своєю сім'єю у
житловому будинку АДРЕСА_1 і одночасно
продовжує користуватися житловим
будинком АДРЕСА_1 Здолбунівського
району Рівненської області. Будинки
розташовані на одному спільному
подвір'ї. Спірним житловим будинком
вона користується з дозволу ОСОБА_4 з 2000
року. У 2006 році ОСОБА_4 видала на неї
довіреність, на підставі якої вона
могла переоформити будинок. Однак, як
з'ясувалося пізніше, у ОСОБА_4 були
відсутні правовстановлюючі документи
на будинковолодіння, внаслідок чого
вона не могла продати будинок. Вона
була присутня у судовому засіданні під
час розгляду цивільної справи №2-1461/09
за позовом ОСОБА_4 до Уїздецької
сільської ради про визнання права
власності на спадкове нерухоме майно.
Після оформлення ОСОБА_4 права на
спадщину, вона мала намір оформити
договір купівлі-продажу
будинковолодіння. Однак, відповідач
відмовляється укладати договір у
добровільному порядку. Оскільки між
нею та ОСОБА_4 існувала домовленість
купівлі-продажу будинку і вона
повністю сплатила для ОСОБА_4 повну
вартість будинку, то вважає, що вона
користується будинком безперервно,
відкрито і добросовісно, що є підставою
для визнання за нею права власності на
будинковолодіння за набувальною
давністю. Просить суд задовольнити її
позовні вимоги та відмовити у
задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_4, допитана як свідок, первісний
позов не визнала, зустрічний позов
підтримала повністю. Пояснила суду, що
у 2006 році за проханням чоловіка ОСОБА_3
вона дозволила тимчасовово пожити
сім'ї позивача у її будинку. Деякий час
ОСОБА_3 наймала квартирантів, які жили у
її будинку, за що ОСОБА_3 їй сплачувала
кошти. У 2009 році вона зареєструвала
своє право власності на спадковий
житловий будинок на підставі рішення
Здолбунівського районного суду від 29
квітня 2009 року. Вона неодноразово
зверталася до ОСОБА_3 звільнити її
помешкання, однак, остання
відмовляється в добровільному порядку
залишити будинковолодіння та не
допускає її до належного їй майна. Крім
того, позивач зрізала дерева, які росли
на її присадибній земельній ділянці,
навколо будинку ростуть бур'яни,
всередині будинку тримає худобу,
будинок знаходиться у занедбаному
стані. В добровільному порядку ОСОБА_3
відмовляється залишити належне їй на
праві власності будинковолодіння, на
її прохання не реагує. Внаслідок
неправомірних дій позивача вона
неодноразово зверталася до
працівників міліції. ОСОБА_3 давала їй
гроші (суми вона не пам'ятає) за
тримання квартирантів у її будинку та
продаж горіхів, зібраних з її дерев, а
не за купівлю будинку. Просить у
задоволенні первісного позову
відмовити, а її позовні вимоги
задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що в позові слід відмовити, а
зустрічний позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області №2-1461/09 від 29
квітня 2009 року за ОСОБА_4 визнано право
власності на спадкове майно за законом,
а саме: будинковолодіння, розташоване
по АДРЕСА_1 Здолбунівського району
Рівненської області, після смерті
батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року. Рішення суду є чинним.

25 травня 2009 року прийняте рішення про
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на
вказане будинковолодіння, що
стверджується витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№22816490 від 25.05.2009р., виданим КП
«Здолбунівське міське бюро технічної
інвентаризації».

ОСОБА_4 значиться зареєстрованою у
АДРЕСА_1 з 03 вересня 1998 року, що
стверджується записом у будинковій
книзі та відміткою у паспорті
громадянина України серії НОМЕР_3. Інші
особи за вказаною адресою не
зареєстровані.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона є
рідною сестрою ОСОБА_4 У 2006 році до неї у
м.Рівне, де вона проживає, приїхала
ОСОБА_3 з проханням дозволити її сім'ї
тимчасово пожити у житловому будинку
АДРЕСА_1, що належав її батькові ОСОБА_5
Вона пояснила ОСОБА_3, що ключі від
будинку знаходяться у ОСОБА_4, оскільки
остання доглядала батька до смерті, то
спадкоємці вирішили, що спадкове майно
буде належати ОСОБА_4 Їй відомо, що
ОСОБА_4 передала для ОСОБА_3 ключі від
будинку у 2006 році. Під час передачі
ключів вона присутня не була. Про це їй
стало відомо від сестри. Після того, як
ОСОБА_3 почала користуватися спірним
будинком, вони не мають доступу до
будинковолодіння. На неодноразові
прохання звільнити будинковолодіння,
ОСОБА_3 не реагує, внаслідок чого вони
звертались до працівників міліції та
суду.

Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.41 Конституції
України, ч.1 ст.321 ЦК України право
приватної власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Власник має право
згідно зі ст.387 ЦК України витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

На підставі наведеного суд приходить
до висновку, що вимоги ОСОБА_4, як
власника будинковолодіння, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння є законними та
обґрунтованими, а тому підлягають до
задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за
нею права власності за набувальною
давністю на будинковолодіння по
АДРЕСА_1 Здолбунівського району
Рівненської області суд визнає
недоведеними та безпідставними,
оскільки позивачем не доведено і судом
не встановлено наявності сукупності
умов та підстав для набуття права
власності за набувальною давністю, що
передбачені положеннями статті 344 ЦК
України.

У відповідності до п.13 Постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав"
можливість пред'явлення до суду позову
про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень статей 15, 16 ЦК, а також частини
четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими
захист цивільних прав здійснюється
судом шляхом визнання права. У зв'язку з
цим особа, яка заявляє про давність
володіння і вважає, що у неї є всі
законні підстави бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю, має право звернутися до суду
з позовом про визнання за нею права
власності. Відповідачем за позовом про
визнання права власності за
набувальною давністю є попередній
власник майна або його правонаступник.

Згідно зі ст.344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Інститут набувальної давності є одним
із первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ,
оскільки не базується на попередній
власності та відносинах
правонаступництва, а базується на
сукупності обставин, зазначених у
частині першій статті 344 ЦК України, а
саме: тривалого, добросовісного,
відкритого та безперервного володіння
майном як своїм власним.

Право власності на стороні володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника. За змістом статті 344 ЦК
України (особа заволоділа чужим майном)
володілець за давністю є незаконним
володільцем і не має ніякого права на
майно, а лише намагається набути право
власності на майно. Позов про право
власності за давністю володіння не
може пред'явити законний володілець,
тобто особа, яка володіє майном по волі
власника і завжди знає, хто є власником
майна. Неможливе набуття права
власності на майно, яке належить
володільцю в силу певного титулу -
оренди, найму, зберігання, оперативного
управління, застави тощо. Такий
володілець завжди знає похідний та
обмежений характер свого права на
майно, знає, що його право має певну
підставу - право власності чи речове
право іншої особи.

Нерухомим майном, яке потенційно може
бути об'єктом права власності
давнісного володільця, слід вважати
нерухоме майно, яке не має власника, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно.

Однією з умов володіння з метою набуття
права власності на нерухоме майно, яка
прямо випливає зі змісту статті 344 ЦК
України, є безтитульність такого
володіння. Давнісне володіння
передбачає його безтитульність уже на
момент початку перебігу строку
набувальної давності, оскільки для
законного володільця набуття права
власності за набувальною давністю
неможливе.

Набувальна давність пов'язана з
фактами безтитульного володіння
майном, тобто фактичного володіння, яке
не спирається на будь-які правові
підстави набувальної давності і
розповсюджується на випадки
фактичного, безтитульного володіння
чужим майном. Володіння нерухомим
майном на підставі будь-яких
договірних зобов'язань, тобто
наявність у володільця, наприклад,
договору оренди, найму тощо, виключає
застосування інституту набувальної
давності.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності на річ за
набувальною давністю. Володіння майном
має бути добросовісним, тобто
володілець не знав і не міг знати про
те, що він володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Особу, яка заволоділа майном, слід
вважати добросовісною, якщо на момент
заволодіння майном вона мала всі
підстави вважати, що законний власник у
майна відсутній, або якщо власник у
майна є, то він втратив інтерес до цього
майна. Добросовісність володільця
такого майна у даному випадку
обумовлена відсутністю або власника
взагалі, або будь-яких претензій з боку
попереднього його володільця.

Судом встановлено, що на час
заволодіння спірним майном, і на
теперішній час житловий будинок
АДРЕСА_1 Здолбунівського району
Рівненської області мав власника і цей
власник був відомий позивачу. Крім
того, ОСОБА_4 як власник житлового
будинку АДРЕСА_1 Здолбунівського
району Рівненської області, не
втратила інтересу до свого майна та не
відмовляється від свого права
власності на належне їй нерухоме майно,
про що свідчать і звернення до
Здолбунівського РВ УМВС України в
Рівненській області на дії ОСОБА_3, і
укладені 24 жовтня 2013 року з
Національною акціонерною страховою
компанією «Оранта» договір
страхування майна, що належить
громадянам №2277475, та договір про
користування електричною енергією
№256126232 від 17 січня 2014 року, і поданий
зустрічний позов, і невизнання нею
позовних вимог ОСОБА_3

Як вбачається з пояснень ОСОБА_4, вона
дозволила тимчасово пожити сім'ї
ОСОБА_3 у належному їй
будинковолодінні. В подальшому на
неодноразові прохання звільнити її
помешкання в добровільному порядку
ОСОБА_3 не реагує, внаслідок чого вона
зверталась до правоохоронних органів
за захистом свого права власності.

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області №562/125/13-ц від
24 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 17 січня 2014 року, скасовано
державний акт серії ЯЖ № 279118 на право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_3 на земельну ділянку, на якій
розташований належний на праві
власності ОСОБА_4 житловий будинок
АДРЕСА_1 Здолбунівського району
Рівненської області.

Наведені обставини спростовують
пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про
добросовісність заволодіння ОСОБА_3
чужим майном.

Представник ПАТ «Рівнеобленерго»
Іванов Ю.М., допитаний як свідок,
пояснив суду, що договори про надання
електричної енергії укладаються не
лише з власниками, але й користувачами
житлових будинків.

Викладені обставини свідчать як про
титульність володіння позивачем
нерухомим майном, так і про
недобросовісність його володіння
позивачем у контексті статті 344 ЦК
України, що виключає існування
правових підстав для визнання права
власності на це майно за набувальною
давністю.

Оцінюючи досліджені по справі докази в
їх сукупності та приймаючи до уваги
встановлені по справі обставини, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_3 про визнання за нею права
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, а саме, на
будинковолодіння по АДРЕСА_1
Здолбунівського району Рівненської
області, задоволенню не підлягають,
оскільки позивачем не доведено
наявності умов та підстав набуття за
нею права власності за набувальною
давністю, передбачених статтею 344 ЦК
України.

Керуючись ст.ст.10-11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України та на підставі ст.ст.344, 387 ЦК
України, суд -

в и р і ш и в:

ОСОБА_3 у задоволенні позову до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
будинковолодіння за набувальною
давністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 звільнити
будинковолодіння АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) 243 (Двісті
сорок три) грн. 60 коп. витрат по оплаті
судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Здолбунівський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я