АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8837/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трофимова Н. А. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

05 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
Державна міграційна служба України у
Дніпропетровській області у особі
Верхньодніпровського районного
відділу ДМС у Дніпропетровської
області та орган опіки та піклування
Верхньодніпровської міської ради про
усунення перешкод в здійсненні права
власності на житловий будинок, зняття з
реєстрації та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у червні 2014 року
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про усунення перешкод в здійсненні
права власності на житловий будинок,
зняття з реєстрації та виселення.
/а.с.2-4/.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 серпня 2014 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено в повному обсязі /а.с.25-27/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі, посилаючись на те, що
судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/а.с. 29-31/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Також ст. 156 ЖК України передбачено, що
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Між тим, відповідно до положень ч.2, 3 ст.
64 ЖК України до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство. Якщо
особи, зазначені в частині другій цієї
статті, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач і члени його сім'ї.

Судом встановлено, що житловий будинок
загальною площею 61,9 кв. м, який
розташований за адресою АДРЕСА_1
належить ОСОБА_2, на підставі Свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
07 жовтня 2010 року, виданий державним
нотаріусом Верхньодніпровської
державної нотаріальної контори
Дніпропетровської області Малашовою
Г.В., зареєстрованим у реєстрі за №3940
/а.с.5/.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 28 жовтня 2005 року, який на
підставі рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14 серпня 2013 року було
розірвано /а.с.6/. Від шлюбу позивач з
відповідачем мають двох неповнолітніх
дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.7,8/.

Відповідно до даних Будинкової книги, 20
грудня 2010 року відповідача
зареєстровано за адресою АДРЕСА_1
/а.с.10-11/.

Позивач ОСОБА_2 посилаючись на те, що
відповідач проживаючи у належному їй
будинку постійно влаштовує сварки,
застосовує до неї насильство, через що
вона вимушена проживати у своїх
батьків, що через таку поведінку
відповідача, вона не може забезпечити
нормальний спосіб життя для своїх
дітей, не може отримати субсидію на
оплату комунальних послуг, тобто не
може в повній мірі здійснювати своє
право власності на будинок, просить
усунути перешкоди в здійсненні права
власності шляхом зняття відповідача з
реєстрації та виселити його з будинку.

При вище наведених обставинах справи
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивача про те, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, оскільки суд при
ухвалені рішення не врахував, що право
відповідача на проживання в спірному
будинку припинилося в зв'язку з
розірванням шлюбу, крім того останній
своїм проживанням в зазначеному
будинку безпідставно позбавляє
позивача право на житловий будинок,
оскільки становить перешкоди у
користуванні ним, що перебування
відповідача у будинку може негативно
вплинути на життя малолітніх дітей та
їх розвиток, то з ними погодитися
неможна, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Так відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.
Однак, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, що підтверджують дану
обставину, крім того ОСОБА_2 у своїй
позовній заяві зазначає, що відповідач
постійно проживає у зазначеному
будинку, крім періоду з квітня 2014 року
по травень 2014 року, тобто менше одного
року, як цього вимагає вищезазначена
правова норма для втрати права
користування житлом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду, зокрема про позбавлення
права власності на житлове приміщення
або права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою тощо.
Відповідно до змісту зазначеної норми
права поняття «зняття з реєстрації»
нерозривно пов'язане з поняттям
«житлові права» (право власності на
житлове приміщення, право
користування, виселення із займаного
приміщення та інше).

У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК
України саме по собі заявлення вимоги
про зняття особи з реєстрації за місцем
проживання чи скасування реєстрації
можливе лише під час вирішення спору
про право.

Між тим, апелянтом також не доведено
створення відповідачем перешкод у
здійсненні права власності позивачем
на вищевказаний будинок та в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази які підтверджуються зазначені
обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтованого дійшов висновку про
відмову в задоволені позовних вимог
ОСОБА_2

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.