Номер провадження: 22-ц/785/7382/14
Головуючий у першій інстанції Груца
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 23
червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання угоди
недійсною та повернення грошей,-

встановила:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом та просив
визнати недійсним правочин, який був
укладений між ним та ОСОБА_4 30.05.2012 року,
відповідно до якого ОСОБА_4 отримав 3000
доларів США від ОСОБА_3 за автомобіль
марки «Шевролет Люміна».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
між ним та ОСОБА_4 був укладений
правочин, відповідно до якого
відповідач продав, а позивач купив
вказаний автомобіль, оскільки ними
письмово були обумовлені всі істотні
умови договору купівлі продажу
вказаного автомобілю, такі як письмова
форма угоди, її дата, предмет, ціна, ім'я,
прізвища, по батькові, паспортні дані
та підписи обох сторін.

Відповідач, при укладенні вказаної
угоди, підтвердив своє право власності
на вказаний автомобіль відповідною
довіреністю, однак надати її копію та
надати вивчити її більш детально
відмовився, завіривши, що ця
довіреність є генеральною з правом
розпорядження вказаним автомобілем.
При укладанні вказаної угоди
відповідач передав позивачу технічний
паспорт та договір страхування на
вказаний автомобіль та безумовно
стверджував, що є власником
зазначеного автомобілю, тому не було
жодних підстав вважати інакше,
оскільки відповідач володів вказаним
автомобілем та мав всі
правовстановлюючі документи на
вказаний автомобіль.

Однак, стало відомо, що відповідач
ніколи, зокрема на момент укладення
вказаної угоди, не був власником
вказаного автомобілю та не міг
розпоряджатись цим майном, оскільки
даний автомобіль знаходився у
власності ОСОБА_5, та автомобіль було
арештовано відділом державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції в порядку виконання
рішення суду про стягнення коштів зі
справжнього власника вказаного
автомобіля ОСОБА_5.

Позивач вважає, що відповідач не мав
права на відчуження автомобіля, тому
просив визнати угоду недійсною та
повернути гроші, які були ним сплачені
відповідачу.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 23 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що надана ОСОБА_3 розписка не може
слугувати доказом того, що між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу автомобіля, а
твердження позивача про ведення його
відповідачем в оману не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
матеріалами справи.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 30.05.2012
року ОСОБА_4 отримав 3000 доларів США за
автомобіль Шевролет «Люміна» від
ОСОБА_3, що підтверджується розпискою
(а.с.10).

Позивач у якості обґрунтування свого
позову посилається на те, що зазначена
розписка є договором купівлі-продажу
автомобіля. Але оскільки ОСОБА_4, як
з'ясувалося, не є власником зазначеного
автомобіля, просив визнати цій
правочин недійсним та повернути йому
кошти у подвійному розмірі, оскільки
відповідач ввів його в оману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Але як правильно зазначив суд першої
інстанції, розписку про отримання
коштів не можна вважати договором
купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства (ст. 203 ЦК
України). Правочин має вчинятися у
формі встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або декількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його сторонами.

У письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208
ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 626, 628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору. Зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ст. 638 ЦК
України). Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним. Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання апелянта на те, що його було
введено в оману, та він не знав, що
відповідач не є власником автомобіля
Шевролет «Люміна» з наступних підстав.

Так, сам позивач ОСОБА_3 пояснював, що
при укладанні угоди відповідач ОСОБА_4,
на підтвердження свого права власності
на автомобіль, надав йому довіреність,
строк дії якої минув 26.10.2007 року, та
передав технічний паспорт і договір
страхування на автомобіль, строк дії
якого також сплинув (а.с.11, 31). Тобто
зазначене свідчить про те, що позивач
знав, що ОСОБА_4 не є власником
автомобіля.

Крім того, з розписки, на яку
посилається позивач як на договір
купівлі-продажу автомобіля, не
зазначені встановлені законодавством
істотні умови, які необхідні для
укладання правочину (договору), зокрема
не зазначено, що між відповідачем та
позивачем було укладено саме договір
купівлі-продажу автомобіля, відсутні
відомості про автомобіль (рік випуску,
номерний знак, місце та дата його
реєстрації, а також хто є власником
транспортного засобу), відсутній
підпис ОСОБА_3 як сторони угоди, не
зазначено місце укладення угоди,
відсутні адреси сторін і т.д..

Представник позивача в суді
апеляційної інстанцій пояснив, що його
довіритель, після отримання розписки
та свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, вважав себе його
власником, оскільки був необізнаною
людиною з питання придбання
автомобіля.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що між сторонами не було
укладено ніякої угоди купівлі-продажу
автомобіля, а тому не можна визнати
недійсним договір, який не вчинено, та
задовольнити вимоги позивача про
повернення йому грошових коштів з
заявлених ним підстав.

Як зазначає відповідач у своїх
запереченнях (а.с.28-30), він дійсно
отримав 3000 доларів США від ОСОБА_3.
Також відповідач вказує, що позивач
знав, що власником автомобіля є ОСОБА_5,
він надав йому адресу місця проживання
власника, але на протязі року ОСОБА_3
так і не звернувся до ОСОБА_5 для
оформлення доручення на своє ім'я.
Зазначене підтвердив представник
відповідача у суді апеляційної
інстанції та додав, що його довіритель
попереджав ОСОБА_3 про необхідність
переоформлення автомобіля.

Таким чином, аналізуючи зазначене,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції дослідивши усі
матеріали справи, ухвалив
обґрунтоване, законне рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Біляївського районного
суду Одеської області від 23 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко