Номер провадження: 22-ц/785/7007/14
Головуючий у першій інстанції Свячена
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Железнові В.В.,

за участю: представник позивача ОСОБА_13
- ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5 та її представника
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 червня 2014 року за позовом ОСОБА_13
до ОСОБА_5 про розірвання договору про
спільну діяльність та повернення
вкладу,

в с т а
н о в и л а:

15 жовтня 2013 року представник
громадянина Китайської народної
республіки ОСОБА_13 - ОСОБА_8, звернувся
до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 квітня
2013 року між позивачем ОСОБА_13 та
відповідачкою ОСОБА_5 був укладений у
простої письмовій формі договір про
спільну діяльність, відповідно до умов
якого сторони зобов'язались
інвестувати по 22000 дол. США кожний для
ведення спільного готельного бізнесу.
Відповідальною особою за договором
була призначена відповідачка, яка
зобов'язалась керувати хостелом в
цілому, вести бухгалтерський облік,
направляти позивачу щомісячний звіт
про діяльність хостелу та ділити
порівну прибуток від такої діяльності.
Позивачем ОСОБА_13 було внесено в
готельний бізнес 22000 дол. США, а згодом
ще 3000 дол. США, які були перераховані на
рахунок відповідачки на її особисте
прохання. Однак всупереч умовам
договору, відповідачка ОСОБА_5 не
інвестувала в діяльність хостелу свій
вклад у розмірі 22000 дол. США, не
зареєструвала договір у встановленому
законом порядку та не надала позивачу
звіт про діяльність хостелу, що
виключало його можливість брати участь
в його управлінні. Тому в позивача
існує сумнів щодо реального створення
та функціонування хостелу,
передбаченого умовами вказаного
договору. У разі припинення договору
простого товариства передані у
спільне користування грошові кошти
повертаються учасникам товариства.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 367, 651, 1130, 1132, 1136, 1141 ЦК України,
представник позивача просив суд
розірвати договір про спільну
діяльність від 23 квітня 2013 року,
укладений між позивачем ОСОБА_13 та
відповідачкою ОСОБА_5, стягнути з
відповідачки ОСОБА_5 на користь
позивача 25000 дол. США, що за курсом НБУ
станом на 10 жовтня 2013 рік складає 199825
грн., та суму судового збору у розмірі
1998, 25 грн. (а.с. 2-4).

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_6 проти позову заперечували й в
своїх поясненнях зазначали, що
діяльність хостелу виявилась
неприбутковою, а його утримання
потребувало значних витрат, тому
подальше існування хостелу виявилось
неможливим і договір про спільну
діяльність вважається припиненим з
моменту розірвання договору оренди
приміщення від 25 липня 2013 року.
Договором про спільну діяльність від 23
квітня 2013 року не передбачалось
обов'язку ОСОБА_5 зареєструвати
договір. Грошові кошти в розмірі 3000 дол.
США позивачем були перераховані на
рахунок відповідачки, а не на
виконання умов вказаного договору.
Позивач та його представники жодного
разу не звертались до ОСОБА_5 з вимогою
надання інформації стосовно
діяльності хостелу, тому за весь період
дії договору нею не чинились будь-які
перешкоди в доступі до інформації щодо
управління хостелом. Доказом же
функціонування хостелу є договір
оренди приміщення від 01 лютого 2013 року,
роздруківка сайту хостела ІНФОРМАЦІЯ_1,
а також квитанції про оплату за
комунальні послуги орендованого
приміщення.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_13 задоволено частково. Суд
розірвав договір про спільну
діяльність від 23 квітня 2013 року,
укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_5,
стягнув з відповідачки ОСОБА_5 на
користь позивача грошові кошти в
розмірі 22000 дол. США, та витрати по
сплаті судового збору в сумі 1998,25 грн. В
іншій частині позову відмовлено (а.с.
149-155).

В апеляційній скарзі представник
відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права (а.с. 103-105).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
пояснення на апеляцію представник
позивача ОСОБА_13 - ОСОБА_4, відповідачки
ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника відповідачки задоволенню
не підлягає, оскільки рішення суду
першої інстанції постановлено з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права.

Згідно ст. 1130 ЦК України за договором
про спільну діяльність сторони
(учасники) зобов'язуються спільно діяти
без створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1132 ЦК України за
договором простого товариства сторони
(учасники) беруть зобов'язання
об'єднати свої вклади та спільно діяти
з метою одержання прибутку або
досягнення іншої мети.

Частиною 1 ст. 1136 ЦК України
передбачено, що кожний учасник
договору простого товариства має право
ознайомлюватися з усіма документами
щодо ведення спільних справ учасників.
Відмова від цього права або його
обмеження, в тому числі за погодженням
учасників, є нікчемною.

Судом встановлено, що 23 квітня 2013 року
між громадянином Китайської народної
республіки, позивачем ОСОБА_13 та
відповідачкою ОСОБА_5 був укладений у
простій письмовій формі договір про
спільну діяльність хостелу
(ІНФОРМАЦІЯ_1), відповідно до умов якого
сторони зобов'язались інвестувати по
22000 дол. США кожний для ведення
спільного готельного бізнесу (а. с. 7-8).

Згідно умов договору, його підписанням
відповідачка ОСОБА_5 визнала отримання
вкладу від позивача в розмірі 22000 дол.
США, перерахування відповідачці
коштів також підтверджується і
відповідною заявою позивача про
іноземний вихідний переказ від 18
лютого 2013 року (а. с. 13-14).

Згідно умов договору відповідачка
ОСОБА_5 погодилась надавати позивачу
долю прибутку у розмірі 50%, що отриманий
від розміщення у хостелі клієнтів, була
визначена уповноваженою особою,
зобов'язалась щомісячно підраховувати
долю прибутку, отриманого під час
діяльності хостелу, та щомісячно
надсилати ОСОБА_13 бухгалтерський звіт
з 1-го по 7-ме число кожного місяця (а.с. 7).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_5 не інвестувала в діяльність
хостелу вклад у розмірі 22000 дол. США, не
надавала позивачу звіти про діяльність
хостелу, що виключало його можливість
брати участь в його управлінні, та, як
уповноважена особа, не зареєструвала
договір про спільну діяльність хостелу
ІНФОРМАЦІЯ_1 в передбаченому законом
порядку.

З витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 20 серпня 2013 року
вбачається, що відповідачка ОСОБА_5
зареєстрована як фізична
особа-підприємець 23 серпня 2011 року та є
платником податку на прибуток (а. с. 17-18),
тому вона є уповноваженою особою за
договором про спільну діяльність.

Згідно вимог Положення про порядок
державної реєстрації договорів
(контрактів) про спільну інвестиційну
діяльність за участю іноземного
інвестора затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 30 січня
1997 року №112 державній реєстрації
підлягають договори (контракти) про
виробничу кооперацію, спільне
виробництво та інші види спільної
інвестиційної діяльності, не
пов'язаної із створенням юридичної
особи, укладені відповідно до
законодавства суб'єктами
зовнішньоекономічної діяльності
України за участю іноземного
інвестора.

Відповідно до п. 1.7 Порядку обліку
платників податків і зборів,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України №1588 від 09 грудня 2011
року, уповноважена особа за договором
про спільну діяльність - учасник
договору, який є платником податку на
прибуток і уповноважений вести облік
результатів спільної діяльності
іншими сторонами згідно з умовами
договору про спільну діяльність.

Відповідно до п. 4.6 вищевказаного
Порядку уповноважена особа здійснює
реєстрацію договору про спільну
діяльність у 10-денний строк з моменту
його вступу в силу. Положення п. 153.14
Податкового кодексу України містять
аналогічні положення.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
режим іноземного інвестування»
сторони за договорами (контрактами)
повинні вести окремий бухгалтерський
облік та складати звітність про
операції, пов'язані з виконанням умов
цих договорів (контрактів), та відкрити
окремі рахунки в установах банків
України для проведення розрахунків за
цими договорами (контрактами). Договори
(контракти) повинні бути зареєстровані
у терміни та в порядку, що
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ст. 598 ЦК України, зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом. Припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено,
що договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Згідно ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі
припинення договору простого
товариства речі, передані у спільне
володіння та (або) користування
учасників, повертаються учасникам, які
їх надали, без винагороди, якщо інше не
передбачено домовленістю сторін. Поділ
майна, що є у спільній власності
учасників, і спільних прав вимоги, які
виникли у них, здійснюється в порядку,
встановленому цим Кодексом.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що не інвестування
відповідачкою ОСОБА_5 в діяльність
хостелу вкладу у розмірі 22000 дол. США, не
надання звітів про діяльність хостелу,
та не виконання обов'язку про
реєстрацію в встановленому порядку
договору про спільну діяльність
хостелу ІНФОРМАЦІЯ_1, є істотними
порушеннями договору. Тому права
позивача порушені відповідачкою
ОСОБА_5 й у відповідності до ст. ст. 15, 16
ЦК України підлягають захисту судом
шляхом розірвання договору про
спільну діяльність й повернення
позивачу вкладу в розмірі 22000 грн.,
внесеного у спільну діяльність, що в
еквіваленті по курсу НБУ станом на 15
жовтня 2013 року становить 175 846, 00 грн.

Крім того, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що позивач
поніс та документально підтвердив
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 1998, 25 грн., які відповідно
до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають
стягненню з позивачки ОСОБА_5

Доводи представника відповідачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в апеляційній скарзі
про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд не
врахував те, що зобов'язання за
договором про спільну діяльність
виконувались відповідачкою належним
чином, але діяльність хостелу
виявилась неприбутковою, і саме з цих
причин відповідачка вимушена була
розірвати договір оренди приміщення
від 25 серпня 2013 року, тому відсутні
підстави для розірвання договору й
повернення вкладу, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачка ОСОБА_5 була зобов'язана
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які вона посилалася як на
заперечення проти позову, а саме те, що
зобов'язання за договором про спільну
діяльність виконувались нею належним
чином, але діяльність хостелу
виявилась неприбутковою, і саме з цих
причин вона вимушена була розірвати
договір оренди приміщення від 25 серпня
2013 року, що свідчить про припинення дії
договору про спільну діяльність з 25
серпня 2013 року, тому відсутні підстави
для розірвання договору й повернення
вкладу.

Обґрунтовуючи заперечення проти
позову, відповідачка ОСОБА_5 послалась
на договір оренди квартири за адресою:
АДРЕСА_1, копії квитанції про оплату за
комунальні послуги орендованого
приміщення та свідчення свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, допитаних
за її ініціативою.

Однак належними та допустимими
доказами відповідачкою ОСОБА_5 в суді
першої інстанції не доведено те, що
відповідачкою були інвестовані в
діяльність хостелу грошові кошти у
розмірі 22000 дол. США та те, що діяльність
хостелу ІНФОРМАЦІЯ_1 була
неприбутковою.

Безпідставними є і посилання
представника відповідачки на
припинення дії договору про спільну
діяльність з 25 серпня 2013 року, тобто з
дня розірвання договору оренди
приміщення, оскільки ст. 1135 ЦК України
визначено, що рішення щодо спільних
справ учасників приймаються
учасниками за спільною згодою, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Як вбачається з договору про
спільну діяльність, його умовами також
не передбачене право ОСОБА_5 самостійно
приймати рішення про припинення
діяльності хостелу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції всебічно та повно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, дав належну оцінку наявним
у справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що відповідачка не виконала свого
обов'язку щодо доведення своїх
заперечень проти позову, тому законних
підстав для відмови у задоволенні
позову не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову
у задоволенні позову немає.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що рішення суду
першої інстанції забезпечує
"справедливу рівновагу" між інтересами
суспільства та інтересами сторін у
справі, право позивача на справедливий
суд, на ефективний засіб юридичного
захисту в національному органі та на
мирне володіння майном, що є
дотриманням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13, ст. 1
Протоколу № 1 Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини, та ст. 1
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_6 відхилити, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький