Справа № 454/2753/13
Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/4540/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивачки
ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 15 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3,3-ої особи Державного нотаріуса
Сокальської державної нотаріальної
контори Гук Наталії Миколаївни про
визнання договору дарування
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням
Сокальського районного суду позов
задоволено. Визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
10.07.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7,
посвідчений державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори Гук Н.М. за реєстровим №1-199.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Стверджує, що суд
помилково застосував до даних спірних
правовідносин Цивільний кодекс
України 2004 року, оскільки договір
дарування був укладений 10.08.2001 року, а
відтак необхідно керуватися Цивільним
Кодексом УРСР 1963 року. Висновок суду
про те, що договір дарування укладений
під впливом обману суперечить вимогам
законодавства, оскільки останній є
одностороннім договором , а тому обман
в даному випадку не може мати місця.
Крім цього, апелянт зазначає, що
позивач не надала суду жодних доказів
на підтвердження умислу щодо обману чи
помилки з сторони позивача. Під час
укладення договору нотаріусом було
дотримано процедуру укладення
договору передбачену ЗУ «Про нотаріат»
та «Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».
Під час укладення договору позивач
надала правовстановлюючі документи на
квартиру в якій власником квартири
була зазначена лише вона одна, а відтак
про можливість дарування лише ? частини
квартири не може йти мова. Суд не взяв
до уваги те, що шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_5 був розірваний у 2004 році. ОСОБА_8
помер в березні 2007 році та до дня
смерті не звертався з позовом про
визнання договору недійсним.
Звертаючись з позовом позивач просить
скасувати договір дарування оскільки
порушене право ОСОБА_8, який помер сім
років тому. Крім цього, суд не взяв до
уваги її заяву про застосування строку
позовної давності, оскільки позивач
звернулася з позовом після спливу 12
років з моменту укладення договору.
Посилання суду на інвалідність
позивачки та на її безпорадний стан не
підтверджені жодними доказами, а тому
причини пропуску строку вважає
неповажними. Просить скасувати рішення
суду та ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення відповідачки
ОСОБА_3 та її представника адвоката
ОСОБА_4 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення з
приводу апеляційної скарги
представника позивачки адвоката
ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 та набута у приватну власність
позивачкою ОСОБА_5 та її чоловіком
ОСОБА_8 відповідно до поданої ними 12.04.
1993 року заяви у орган приватизації
Сокальського міськвиконкому.
Розпорядженням органу приватизації
спірну квартиру передано у приватну
сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про
що приватизаційним органом
Сокальської міської Ради видано
свідоцтво про право власності на
квартиру від 06 липня 1993 року.( а.с.19,42,43),
де уповноважним власником зазначена
позивачка ОСОБА_5

Відповідно до договору дарування від
10.07.2001 року позивачка подарувала
відповідачці, яка є її племінницею
спірну квартиру вцілому. ( а.с.10). З
витягу від 21.08.2007 року вбачається, що
вищевказана квартира на даний час
належить відповідачці на праві
приватної власності.( а.с.11).

Вирішуючи спір щодо визнання
правочину, яким є договір дарування
квартири від 10.07.2001 року недійсним,
районний суд виходив із вимог ст. 229 ЦК
України відповідно до якої, особа, яка
вчинила правочин, помилялася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Суд також зазначив підставою
недійсності правочину ст. 230 ЦК України
відповідно до якої якщо одна сторона із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

З такими висновками суду не можна
погодитись.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

При ухваленні рішення судом було
застосовано до спірних правовідносин
ст.ст. 229, 230 ЦК України. Із матеріалів
справи встановлено, що спірний договір
дарування квартири був укладений 10.08.2001
року, тобто на час дії ЦК УРСР 1963 року.
Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що винили після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
кодексу застосовуються до тих прав і
обов»язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
обґрунтував недійсність договору
дарування тим, що позивачкою ОСОБА_5
правочин вчинено під впливом помилки,
тобто вона розпорядилася лише ?
частиною квартири, а не цілою
квартирою, та застосовано ст.229 ЦК
України.

Одночасно суд застосував до даних
правовідносин ст.230 ЦК України
відповідно до якої одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення.

З такою мотивацією недійсності
правочину, колегія суддів не
погоджується, оскільки ці обставини є
взаємовиключаючі.

Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№9, правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
із сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману і сам факт обману повинна довести
особа, яка діяла під впливом обману.
Обман щодо мотивів правочину не має
істотного значення. Норми ст.230 ЦК
України не застосовуються щодо
односторонніх правочинів. Так як
договір дарування відноситься до
односторонніх правочинів, відтак обман
в даному випадку не може мати місця.

Доказів введення сторони позивачки в
обман, судом не здобуто ні в першій, ні в
апеляційній інстанції. В чому полягав
обман позивачки ОСОБА_5 у позовній
заяві не зазначено.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов»язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 Постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року №9
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Жодних доказів того, що правочин був
вчинений внаслідок помилки та в чому
остання помилилася, позивачем не
наведено та не здобуто таких доказів як
судом першої так і апеляційної
інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
дав оцінки тому факту, що 14.12.2004 року
був розірваний шлюб між позивачкою
ОСОБА_5 та ОСОБА_8.( а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер ( а.с.11).

Відтак, на протязі періоду часу з 2001
року та до дня смерті ОСОБА_8, позивачка
не зверталася до суду про порушення
прав її чоловіка.

Доводи представника позивачки
адвоката ОСОБА_2 про те, що позивачка
ОСОБА_5 після розлучення надалі
проживала разом з ним у спірній
квартирі, хоронила останнього не мають
будь-якого правового значення , та
відповідно до ст.1219 ЦК України до
складу спадщини немайнове право - право
на звернення до суду не входить. Із
змісту позовної заяви вбачається, що
порушено право померлого ОСОБА_8 При
житті ОСОБА_8 особисто не звертався за
захистом порушеного права. Згідно ст.23
КпШС при укладенні угод одним з
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Тому,
укладаючи у нотаріальній конторі
договір дарування квартири позивачка
діяла і від імені свого чоловіка, яка
згідно приватизаційних документів на
квартиру за погодженням із ОСОБА_8 у 1993
році визначена уповноваженою особою.
Відтак колегія суддів приходить до
висновку, що позивачкою не доведено
порушення прав її бувшого чоловіка,
якого немає в живих 7 років.

Розглядаючи спір, суд не надав оцінки
строку звернення до суду за захистом
порушеного права, так як відповідно до
ст.258 ЦК України позовна давність щодо
розірвання договору дарування
визначена один рік. Позивачка
звернулася до суду по спливу 12 років та
після того як переїхала проживати до
сина у м. Київ.

Відповідно до ст.309 ч.1 п.1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з»ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

Статтею 309 ч.1 п.4 ЦПК України зазначено,
що підставою для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи вищеназвані порушення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає за необхідне
скасувати оскаржуване рішення суду як
незаконне та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,4, 314 ч.2,
316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 15 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні її
позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене до Вищого Спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів з дня набрання рішенням законної
сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин