Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/701/14-ц
Провадження № 2/499/402/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"07" жовтня 2014 р.
смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області

у складі: головуючого судді
Погорєлова І.В.

при секретарі - Іваницькій
І.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Іванівка Іванівського
району Одеської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання
вчинити певні дії, а саме: зобов'язати
ОСОБА_2 сплатити на її користь 5 565, 11 грн.
в рахунок виконання аліментних
зобов'язань, встановлених рішенням
Іванівського районного суду Одеської
області від 13 листопада 1996 року.

В обґрунтування позовних вимог
вказала, що на підставі рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 13 листопада 1996 року з
ОСОБА_2 на її користь стягувалися
аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки всіх
видів його заробітної плати щомісячно,
але не менше ? частини його
мінімального місячного заробітку,
починаючи з 1 листопада 1996 року до
досягнення сином повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2. За виконавчим листом від 5
лютого 1997 року № 2-212, державним
виконавцем Першого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Семеновою К.О. відкрито виконавче
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа Іванівського
районного суду Одеської області.
Постановою від 27 червня 2013 року
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа
Іванівського районного суду Одеської
області № 2-212 закінчено. Вимоги
виконавчого листа виконано в повному
обсязі. Заборгованість відсутня.

Позивачка вважає, що право дитини на
отримання аліментів від того з батьків,
хто проживає окремо було порушено з
боку відповідача шляхом неналежного
виконання з його боку аліментних
зобов'язань, що являється підставою для
звернення до суду з даним позовом. Як
було відомо позивачці, аліменти на
утримання сина стягувалися із пенсії,
яку отримував відповідач. ІНФОРМАЦІЯ_2
їхньому сину виповнилося 18 років та
відповідно виконавче провадження по
примусовому виконанню рішення суду про
стягнення аліментів було закінчено. У
грудні 2013 року, тобто після закінчення
виконавчого провадження позивачці
стало відомо про те, що у період часу з
липня 2012 року по липень 2013 року включно,
ОСОБА_2 працював в ТОВ «Агрофірма
«Владівське подвір'я». У зв'язку з
отриманням нею таких відомостей про
додатковий дохід платника аліментів,
ОСОБА_1 звернулася із заявою до відділу
державної виконавчої служби
Роздільнянського міжрайонного
управління юстиції Одеської області та
отримала довідку про те, що з заробітку,
отриманого боржником у ТОВ «Владівське
подвір'я» аліментів на утримання сина
вона не отримувала. Стягнути
недоотриманий розмір аліментів з
боржника державний виконавець не може,
оскільки постановою від 27 червня 2013
року виконавче провадження закінчене.
У відповідності до ч. 5, ч. 6 ст. 12 Закону
України від 21.04.1999 року № 606-ХІУ фізична
особа боржник зобов'язаний повідомляти
державного виконавця про зміну місця
роботи, надавати достовірні відомості
про свої доходи та майно. Тобто,
відповідач ОСОБА_2 не повідомив
державного виконавця про отримання ним
додаткових доходів, тим самим
неналежним чином виконав аліментні
зобов'язання, що порушує права
дитини.Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК
України у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду. Так, рішенням
Іванівського районного суду Одеської
області від 13 листопада 1996 року на
відповідача покладено обов'язок
виконувати аліментні зобов'язання у
розмірі ? частини всіх видів
заробітної плати. Згідно довідки ТОВ
«Агрофірма «Владівське подвір'я»
загальна сума доходу за період роботи
ОСОБА_2 на підприємстві складає 22 260,42
грн. Тож, враховуючи розмір аліментних
зобов'язань, які повинен був виконувати
відповідач, ОСОБА_2 з метою виконання
своїх зобов'язань в повному обсязі
повинен сплатити ? частину отриманого
доходу, про який останнім не було
повідомлено державного виконавця, а
саме 5 565, 11 грн. (22 260, 42 грн./4).

В судовому засіданні
позивачка позов підтримала та просила
суд задовольнити заявлений позов у
повному обсязі.

Відповідач та його представник позов
не визнали, посилаючись на його
необґрунтованість та безпідставність.
Відповідач надав до суду заперечення в
яких зазначив, що вимоги позивачки не
спрямовані на захист її порушених прав
та інтересів, вирішення яких
знаходяться за межами повноважень
суду, а правових підстав для стягнення
такої заборгованості за аліментами
законом не передбачено. Положення ст.509
ЦК України, на які посилається
позивачка, не розповсюджуються на
сімейні правовідносини і їх не
регулюють. 13 листопада 1996 року
Іванівський районний суд Одеської
області ухвалив рішення про стягнення
з відповідача на користь позивачки
аліментів на утримання сина в розмірі ?
частки всіх видів заробітної плати
щомісячно, але не менше ? частини
мінімального місячного заробітку,
починаючи з 01 листопада 1996 року до
досягнення сином повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі вказаного
рішення був виданий виконавчий лист,
який звернутий до виконання в
примусовому порядку. Вказаний вище
спосіб отримання позивачем аліментів
на утримання дитини є одним із тих
способів, який визначений законом.
Сімейний кодекс України врегульовує
питання стягнення заборгованості за
аліментами лише статтею 194 цього
кодексу, якою передбачено стягнення
аліментів за минулий час та власне
стягнення самої заборгованості за
аліментами. Вказана норма
матеріального права визначає порядок
стягнення аліментів за виконавчим
листом за минулий час та
заборгованості за аліментами, що
утворилася при їх відрахуванні за
заявою платника, поданою відповідно до
ст. 187 СК України. Однак, ст. 187 СК України
регулює правовідносини щодо
відрахування аліментів на дитину за
ініціативою платника та відповідно до
якої, один із батьків може подати заяву
за місцем роботи, місцем виплати
пенсії, стипендії про відрахування
аліментів на дитину з його заробітної
плати, пенсії, стипендії у розмірі та на
строк, які визначені у цій заяві. Отже
заборгованість може бути стягнута за
рішенням суду тільки у випадку, якщо
аліменти відраховуються із заробітної
плати на підставі заяви платника
аліментів, а не за виконавчим листом.
Таким чином, ст. 194 СК України не містить
правових підстав для стягнення
заборгованості за аліментами,
встановлених на підставі рішення суду,
виконавчий лист за яким був звернений
до примусового виконання. Таких
підстав для стягнення в судовому
порядку заборгованості за аліментами
не містять і інші норми Сімейного
кодексу України або ж інші акти
цивільного законодавства України. У
відповідності із ч.4 ст.194 СК України
заборгованість за аліментами
стягується незалежно від досягнення
дитиною повноліття. Порядок стягнення
аліментів на виконання рішення суду
передбачений ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження». Положення ст. 74
Закону України «Про виконавче
провадження» прямо вказують на
необхідність державному виконавцю
вчиняти виконавчі дії щодо нарахування
та стягнення аліментів в примусовому
порядку і одночасно не встановлюють
підстав для стягнення такої
заборгованості в судовому порядку.
Відповідно до ч. 7 цієї статті суд
вирішує питання заборгованості лише у
разі спору про її розмір. При
відсутності такого спору,
заборгованість стягується державним
виконавцем відповідно до положень
Закону, а не на підставі рішення суду
про стягнення заборгованості. Ця
позиція повністю узгоджується з
практикою Верховного Суду України, яка
викладена в ухвалі "Про стягнення
заборгованості за аліментами та пені
за прострочення їх сплати " від 8 червня
2011 року. Оскільки з відповідача
аліменти вже стягнуто на підставі
рішення Іванівського районного суду
Одеської області від 13 листопада 1996
року, то повторному стягненню вони не
підлягають. Адже тоді відбулось би
подвійне стягнення грошових коштів за
аліментами, різниця полягала б лише в
правовому змісту їх значення на різних
етапах їх нарахування та стягнення,
однак це все залишалися б коштами, що
формують аліментні зобов'язання
відповідача. У відповідності до ст. 15 ЦК
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Подібна
норма міститься в ст. 3 ЦПК України якою
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Відсутність
відповідної норми закону щодо
стягнення заборгованості за
аліментами, які встановлені судовим
рішенням, прямо пов'язана з відсутністю
підстав для звернення до суду з
позовом, що випливає з положень ст. 15 ЦК
України та ст. 3 ЦПК України, оскільки
право чи інтерес позивачки, яка є
стягувачем аліментів, не порушено та не
оспорюється. Якщо при розгляді справи
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить, або ж воно не порушувалось
чи не оспорювалось, суд повинен
відмовити в позові за безпідставністю
матеріально-правової вимоги. Крім того,
відповідач зазначив, що позивачкою
було заявлено вимогу про стягнення з
нього на її користь заборгованості по
аліментах у розмірі 5565,11 грн., яка
утворилась за період з липня 2012 року по
липень 2013 року включно. По-перше, сума
заборгованості визначена позивачкою
невірно, оскільки 22260,42 грн. - це
загальна сума доходу за період роботи
на підприємстві. Згідно із ч.1 ст. 70 ЗУ
«Про виконавче провадження» розмір
відрахувань із заробітної плати та
інших видів доходу боржника
вираховується із суми, що залишається
після сплати податків. Отже ? частину
потрібно вираховувати не з суми 22260,42
грн., а з суми 18325,61 грн., яка залишилася
після сплати податків і ? частина від
цієї суми становить 4581,40 грн. По-друге,
державний виконавець має права робити
запити тільки в межах виконавчого
провадження, яке знаходиться у нього на
виконанні. Те, що у ВДВС
Роздільнянського міжрайонного
управління юстиції Одеської області
протягом 2012-2013 років не знаходився на
примусовому виконанні виконавчий лист
про стягнення з відповідача аліментів,
підтверджується довідкою № 7755 від 21
лютого 2014 року, виданої старшим
державним виконавцем Ковальчук І.В.,
яка міститься в матеріалах
справи.Таким чином незрозуміло, в
межах якого саме виконавчого
провадження, старший державний
виконавець ВДВС Роздільнянського
міжрайонного управління юстиції
Одеської області Ковальчук І.В. 17
грудня 2013 року зробила запит № 7237 до
ТОВ «Агрофірма «Владівське подвір»я»
щодо мого місця роботи та заробітної
плати. При цьому, виконавче
провадження про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на користь ОСОБА_1 закінчене
27 червня 2013 року державним виконавцем
Першого Приморського відділу ДВС
Одеського МУЮ Семеновою К.О.,що
підтверджується копією постанови про
закінчення виконавчого провадження.
Старший державний виконавець ВДВС
Роздільнянського міжрайонного
управління юстиції Одеської області
Ковальчук І.В. не мала права робити
будь-які запити, які стосуються місця
роботи відповідача та заробітної
плати. У відповідності із ч.1 ст.59 ЦПК
України суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Довідка за № 163
від 23 грудня 2013 року, яка була надана
ТОВ «Агрофірма «Владівське подвір»я»
на запит старшого державного виконавця
ВДВС Роздільнянського міжрайонного
управління юстиції Одеської області
Ковальчук І.В. і в подальшому долучена
позивачкою в якості доказу по справі,
не є допустимим доказом і не може бути
прийнята судом до уваги, оскільки
одержана з порушенням порядку,
встановленого законом. Відповідно до
ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. У
відповідності із ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Суд, заслухавши позивача,
представника відповідача, вивчивши
матеріали цивільної справи,
встановивши факти та відповідні до них
правовідносини, прийшов до наступного
висновку.

Судом встановлено, що рішенням
Іванівського районного суду Одеської
області від 13 листопада 1996 року з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки всіх
видів його заробітної плати щомісячно,
але не менше ? частини його
мінімального місячного заробітку,
починаючи з 01 листопада 1996 року до
досягнення сином повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2.

На виконання вказаного рішення 14
листопада 1996 року було видано
виконавчий лист від №2-212, який до 27
червня 2013 року перебував на
примусовому виконанні у Першому
Приморському відділі державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції. Постановою від 27
червня 2013 року виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа Іванівського районного суду
Одеської області № 2-212 закінчено. В
постанові зазначено, що вимоги
виконавчого листа виконано в повному
обсязі. Заборгованість відсутня.
Виконано фактично.

Судом з'ясовано, що відомості про
відсутність заборгованості,які
зазначені в постанові державного
виконавця, не відповідають дійсності.

Заборгованість за аліментами існує,
оскільки, з липня 2012 року до липня 2013
року включно, аліменти стягувались з
ОСОБА_2 не в повному обсязі, не
проводилося стягнення із заробітної
плати відповідача, яку він отримував в
цей період, працюючи в ТОВ «Агрофірма
«Владівське подвір»я», внаслідок чого
утворилася заборгованість.

Отже вимоги виконавчого листа №2-212,
виданого 14 листопада 1996 року
Іванівським районним судом Одеської
області, не виконані в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.195 Сімейного
кодексу України заборгованість за
аліментами, присудженими у частці від
заробітку(доходу), визначається
виходячи з фактичного
заробітку(доходу),який платник
аліментів одержував за час, протягом
якого не проводилося їх стягнення.

Згідно із ч.4 ст.195 Сімейного кодексу
України розмір заборгованості за
аліментами обчислюється державним
виконавцем, а у разі спору - судом.

У відповідності із ч.4 ст.194 Сімейного
кодексу України заборгованість за
аліментами стягується незалежно від
досягнення дитиною повноліття, а у
випадку,передбаченому статтею 199 цього
Кодексу, - до досягнення нею двадцяти
трьох років.

Таким чином, досягнення дитиною
повноліття не є перешкодою для
стягнення заборгованості за
аліментами і водночас не є підставою
для звільнення платника від обов'язку
її погашення.

Державний виконавець закінчує
виконавче провадження про стягнення
аліментів після закінчення
передбаченого законом строку їх
стягнення за умови, що сума аліментів
стягнена в повному обсязі.
Заборгованість за аліментами
стягується незалежно від досягнення
дитиною повноліття.

У разі наявності заборгованості, яка
виникла на момент закінчення
встановленого строку для стягнення
аліментів, її стягнення проводиться у
загальному порядку, визначеному
Законом.

Порядок стягнення аліментів на
виконання рішення суду передбачений
ст. 74 Закону України «Про виконавче
провадження». Положення ст. 74 Закону
України «Про виконавче провадження»
прямо вказують на необхідність
державному виконавцю вчиняти
виконавчі дії щодо нарахування та
стягнення аліментів в примусовому
порядку і одночасно не встановлюють
підстав для стягнення такої
заборгованості в судовому порядку.
Відповідно до ч. 7 цієї статті суд
вирішує питання заборгованості лише у
разі спору про її розмір. При
відсутності такого спору,
заборгованість стягується державним
виконавцем відповідно до положень
Закону, а не на підставі рішення суду
про стягнення заборгованості.

Заборгованість за аліментами може бути
стягнута за рішенням суду тільки у
випадку, якщо аліменти відраховуються
із заробітної плати на підставі заяви
платника аліментів, а не за виконавчим
листом.

Така правова позиція суду
підтверджується практикою Верховного
Суду України, яка викладена в ухвалі
"Про стягнення заборгованості за
аліментами та пені за прострочення їх
сплати " від 8 червня 2011 року.

Посилання позивачки на ч. 1 ст. 509 ЦК
України, як на єдину підставу своїх
вимог є необґрунтованими, оскільки дія
ст.509 ЦК не поширюється на спірні
правовідносини, адже вони регулюються
спеціальним законодавством.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій
ідеться про те, що у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду, не дає підстав для застосування
положень ст. 509 ЦК у разі наявності між
сторонами деліктних, а не договірних
зобов'язань. Крім того, з рішення суду
зобов'язальні правовідносини не
виникають, так як вони виникають з
актів цивільного законодавства, про що
й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду
лише підтверджує наявність чи
відсутність правовідносин і вносить у
них ясність та визначеність.

Аналіз зазначених норм, які регулюють
виниклі між сторонами правовідносини,
вказує на те, що обраний позивачкою
спосіб отримання заборгованості за
аліментами на утримання дитини не є
способом, який визначений законом.

Відтак, суд не вбачає правових підстав
для повторного стягнення
заборгованості по аліментам за
рішенням суду, оскільки з відповідача
аліменти вже стягнуто на підставі
рішення Іванівського районного суду
Одеської області від 13 листопада 1996
року.

Крім зазначеного, позивачкою у
позовній заяві зазначається на
розрахунок не отриманих аліментів, при
цьому сам розрахунок відсутній.

Зважаючи на викладене, суд
вважає, що в задоволенні позовних вимог
слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.180,187,194,195 СК
України; ст.17,74 Закону України «Про
виконавче провадження»; ст.ст.
10,11,57,64,81,84, 88,209,212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Одеської області через
Іванівський районний суд Одеської
області. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення.

СуддяІ. В. Погорєлов