АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа №210/4662/13-ц
Провадження №22ц/774/2223/К/14
Головуючий в суді першої
Категорія № 54 (І )
інстанції - Літвіненко Н.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Михайлів Л.В.,

суддів : Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах
К.А.,

за участю : позивача - ОСОБА_2 її
представника - ОСОБА_3,

представника відповідача Публічного
акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг"- Ременюк
Юлії Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 11 вересня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг" про визнання
звільнення з роботи без законної
підстави, поновлення на роботі, виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (надалі - ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг») про
поновлення строку для звернення до
суду, визнання звільнення з роботи без
законної підстави, поновлення на
роботі, виплату середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог
зазначила, що з 03.12.1987 р. вона за
безстроковим договором була прийнята
на роботу на підприємство відповідача.
14.03.2013 р. вона була звільнена згідно ст.
38 КЗпП України, за власним бажанням,
однак таке звільнення відбулось під
тиском, без фактичного її
волевиявлення на розірвання трудового
договору, оскільки позивач не мала
наміру звільнятись з підприємства
відповідача, так вона у відповідності
до вимог чинного законодавства не
попереджувала адміністрацію ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» про намір
розірвати трудовий договір письмово за
два тижні, а саме звільнення відбулося
без здачі-приймання матеріальних
цінностей. Більше того, позивач
письмово відкликала свою заяву про
звільнення за власним бажанням 18.03.2013
року.

Вважаючи, що звільнення її з роботи
відбулось противоправно та без
законної підстави, після не
однократного уточнення заявлених нею
позовних вимог, в останній їх редакції
від 03 липня 2014 року просила, суд визнати
та поновити ОСОБА_2 пропущений строк
звернення до суду за вирішенням
трудового спору; визнати її звільнення
з роботи відповідачем ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» від 14.03.2013
року на підставі наказу-розпорядження
про припинення трудового договору №8/095
від 15.03.2013 року - без законної підстави
та поновити ОСОБА_2 на попередній
роботі на підприємстві відповідача
Фасонночавуноливарного цеху на посаді
пультовщика електроливарної печі 1
розряду; стягнути з відповідача на її
користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу з березня 2013 року по
червень 2014 року у сумі 92 537,72 грн.,
моральної шкоди у розмірі 180 000 грн. та
витрат на правову допомогу у розмірі 1
500 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 11 вересня 2014 року
поновлено ОСОБА_2 строк звернення до
суду за вирішенням трудового спору.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_2 ставить питання про
скасування рішення суду, в частині
відмови у задоволені позову ОСОБА_2 та
ухвалити в цій частині нове рішення
яким задовольнити у повному обсязі
заявлений позивачем позов, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, на його думку, суд на
стадії постановлення рішення не
визначив, не надав оцінки та не взяв до
уваги жоден із досліджуваних у
судовому засіданні письмових доказів,
які надавались суду позивачем;
встановив обставини і визначені
відповідно до них правовідносини (у
тому числі і спірні) на підставі події,
яка не є предметом розгляду даної
конкретної цивільної справи, а саме
події розкрадання майна ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг»
кримінального провадження ЄРДР
№0000819 від 15.03.2013 року за ч.3 ст.15, ч.1
ст.185 КК України та не прийняв взагалі
рішення по суді даної справи; встановив
обставини відсутності підтвердження
позивачем факту будь-якого тиску з боку
адміністрації цеху на необхідність
подання заяви про її особисте бажання
звільнитись за ст..38 КЗпП України.

Крім того судом не було помічено та
надано оцінку чисельним порушенням
трудового законодавства з боку
підприємства відповідача під час
звільнення ОСОБА_2 з роботи, а саме:
недотримання власником ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» умов і
порядку розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
ініціативи працівника ОСОБА_2 без
двотижневого попереджувального строку
і порушення домовленості за скорочення
двотижневого попереджувального строку
негайного звільнення у визначених ч. 1
ст.38 КЗпП України обставинах
неможливості продовження працівником
роботи; позбавлення власником ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» у
невідповідності до ч.І ст.38 КЗпП
України працівника ОСОБА_2 права й
можливості відкликати до закінчення
двотижневого попереджувального строку
подану 15.03.2013 року нею заяву про її
звільнення за власним бажанням в
умовах відсутності запрошення на місце
ОСОБА_2 такого працівника, якому не
можна відмовити в прийнятті на роботу;
видачі власником ПАТ «АрселорМіттал
Кривий Ріг» у невідповідності до ст.48
КЗпП України трудової книжки
працівнику ОСОБА_2 при звільненні без
ознайомлення з записом про звільнення
під розпис тощо.

В своїх запереченнях відповідач ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» просить
апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення
суду залишити без змін, оскільки вважає
його законним та обґрунтованим

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню за таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, працювала
у відповідача з 03.12.1987 року,
розпорядженням відповідача за № 7 від
03.12.1987 року вона була призначена на
посаду пультовщик електролеварної
печі 1 розряду (а.с.17)

14.03.2013 р. ОСОБА_2 була затримана на
території цеху, у зв'язку із підозрою на
крадіжку феросплавів, у зв'язку з чим
відносно неї по факту крадіжки було
порушено кримінальне провадження, на
підставі ч.1 ст.185 КК України, що пізніше
було перекваліфіковано на ч.3, ст..15 ч.1
ст.185 КК України у взв'язку із наявністю
в її діях саме цього складу
кримінального правопорушення рішення
по справі не прийнято.(а.с.40,47)

На підставі розпорядження №8/095 від
15.03.2013 року ОСОБА_2 була звільнена з
роботи за власним бажанням по ст.. 38
КЗпП України, ( а.с.18).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із законності
звільнення позивача та відсутності
підстав для стягнення заробітної плати
і моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Статтею 38 КЗпП України передбачено
право працівника розірвати трудовий
договір за своєю ініціативою в
будь-який час, письмово попередивши про
це власника за два тижні.

Як вбачається із матеріалів справи, 14
березня 2013 року ОСОБА_2 виявила бажання
звільнитися з роботи, про що свідчить
її заява. За змістом заяви вона просила
звільнити її з роботи з 14.03.2013 року, з
чим адміністрація підприємства
відповідача погодилася. На підставі
розпорядження №8/095 від 15.03.2013 року
ОСОБА_2, було звільнено з зайнятої нею
посади з 14.03.2013 року за власним бажанням
за ст.38 КЗпП України.

18.03.2013 року ОСОБА_2 звернулась із заявою
на ім'я генерального директора
підприємства, де вона просила
анулювати раніше подану нею заяву про
звільнення за власним бажанням від
14.03.2014 року, з мотивів існування фактів
тиску на неї при написанні заяви на
звільнення та відсутності у неї
бажання на звільнення.

В задоволені якої позивачу було
відмовлено листом №05-1276 від 08.04.2013 року,
на підставі того, що поновленню на
роботі підлягає особа, яка звільнена
без правової підстави, враховуючи те що
ОСОБА_2 власноруч написала заяву про
звільнення з 14.03.2013 року та того, що її
трудова книжка була видана їй, у
відповідності до вимог ст..47 КЗпП
України у день звільнення працівника,
підстави для її поновлення на
підприємстві відповідача відсутні.

Посилання ОСОБА_2 на те, що її примусили
написати заяву про звільнення 14.03.2013
року жодним доказом не підтверджені.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів», по
справах про звільнення за ст.38 КЗпП
суди повинні перевіряти доводи
працівника про те, що власник або
уповноважений ним орган примусили
його подати заяву про розірвання
трудового договору. Подача
працівником заяви з метою
уникнути відповідальності за винні
дії не може розцінюватись як примус до
цього і не позбавляє власника або
уповноважений ним орган права
звільнити його за винні дії з підстав,
передбачених законом, до закінчення
встановленого ст.38 КЗпП строку, а також
застосувати до нього протягом цього
строку в установленому порядку інше
дисциплінарне стягнення.

Не знайшло підтвердження ані в суді
першої інстанції, ані в суді
апеляційної інстанції порушення
трудових прав ОСОБА_2 при звільненні її
з роботи за ст.38 КЗпП України без
обов'язкового відпрацювання двох
тижнів після подачі заяви.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 висловила
бажання про звільнення з роботи саме з
14.03.2013 року, подавши відповідну заяву, і
адміністрація підприємства
відповідача погодившись із заявою,
звільнила ОСОБА_2 з роботи на ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» з 14.03.2013
року, що не суперечить закону при
звільненні з ініціативи працівника.

Законом не заборонено працівнику
просити адміністрацію скоротити
двотижневий строк попередження.

Статтею 38 КЗпП України дається право
власнику звільнити працівника в
строки, про які працівник просить за
наявності і інших причин, крім
зазначених у ч.1 ст.38 КЗпП України.

Якщо сторони трудового договору
домовилися про будь-який строк
звільнення після подання працівником
заяви, не заборонено за наявності такої
домовленості звільнити працівника
навіть у день подачі заяви про
звільнення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає у
діях адміністрації підприємства ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» порушень
трудових прав ОСОБА_2, при її звільненні
з роботи за власним бажанням.

Подача позивачем заяви 18.03.2013 року про
відкликання заяви про звільнення від
14.03.2013 року немає правового значення
при вирішенні питання щодо законності
розпорядження № 8/095 від 15.03.2013 року з
огляду на наступне.

Відповідно до ст 38 КЗпП України та п.12
постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №
9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», працівник який
попередив власника про розірвання
трудового договору, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву. Така заява,
повина бути подана на протязі дії
трудового договору, тобто до
звільнення працівника. Крім того,
анулювання поданої заяви про
звільнення могло відбутися за умови,
якби ОСОБА_2 стала б до роботи на
наступний день (зміну). Оскільки
позивач даним правом не скористалась,
тому у роботодавця не має підстав для
задоволення її заяви про поновлення на
роботі.

Що стосується доводів апеляційної
скарги щодо невиплати заробітної плати
позивачеві за період з березня 2013 року
по червень 2014 року, колегія суддів
враховує межі позовних вимог,
встановлені обставини справи, і не може
погодитися з доводами апеляційної
скарги за відсутності доказів на
підтвердження продовження роботи
ОСОБА_2 з березня 2013 року до червня 2014
року.

Позивач пов'язує свої позовні вимоги
про стягнення заробітної плати із
фактичним виконанням роботи, тобто
знаходження у трудових відносинах з
відповідачем до червня 2014 року, проте, у
встановленому законом порядку не
надав доказів на підтвердження цього
факту.

Стаття 94 КЗпП України визначає поняття
заробітної плати, як винагороду,
обчислену, як правило у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

В суді позивачем не доведено, що вона
виконувала роботу за своєю посадою і
має право на її оплату, отже підстави
для виплати заробітної плати за
спірний період відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди з
наступних підстав.

Порядок відшкодування моральної
шкоди у сфері трудових відносин
регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст.
237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13
січня 2000 року) за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Так, обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди виникає лише за умови,
що моральні страждання працівника, або
втрата нормальних життєвих зв'язків ,
або необхідності додаткових зусиль для
організації свого життя стали
наслідками порушення законних прав
працівника.

Оскільки матеріалами справи не
встановлено юридичних фактів, які
складають підстави виникнення
правовідносин по відшкодуванню
власником моральної шкоди
працівникові, не знайдено
підтвердження порушення трудових прав
позивача, то й відсутні підстави для
відшкодування моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2
строку звернення до суду за вирішенням
трудового спору, сторонами не
оскаржується тому відповідно до вимог
частини 1 статті 303 ЦПК України і
зважаючи на роз'яснення, викладені в п.
15 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24.10.2008 р., колегією
суддів не переглядається.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
ухвалено рішення з дотриманням вимог
норм матеріального та процесуального
права, а тому відповідно до ст.308 ЦПК
України відхиляє апеляційну скаргу
позивача і залишає рішення суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 11 вересня 2014 року-
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: