Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2014 р. Центральний
районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участі представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, третя особа - Приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання фіктивним договору
купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2013 року представник позивача
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
відповідачів, в якому просить визнати
фіктивним та недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 , що діяла на
підставі довіреності та від імені
ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений 04 серпня
2008 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу, ОСОБА_6, реєстраційний номер 1745.

В обгрунтування позовних вимог
посилався на те, що ОСОБА_5 , яка була на
той час його дружиною, користуючись
його довірою та використовуючи
нотаріально посвідчену довіреність
уклали, на його думку , фіктивний
правочин - оспорюваний договір
купівлі-продажу належної йому квартири
. Так , цей договір не був вчинений для
створення реальних правових наслідків
, які обумовлені купівлею-продажем
нерухомого майна , оскільки не
відбулося відчуження цієї квартири та
передача коштів за її вартість.
Квартира фактично залишилася у
власності ( за наступним договором
дарування) ОСОБА_5, не вибувала із
користування самого позивача. Покупець
ОСОБА_2, яка є близькою подругою ОСОБА_5,
ніколи не вселялася до цієї квартири ,
не сплачувала її вартість , до
тепершнього часу розрахункові книжки
за оплату за комунальні послуги
залишилися на ім'я власника - ОСОБА_4
Крім того, з пояснень самих
відповідачів , наданих в іншому
судовому процесі , вбачається, що
ОСОБА_2, якщо і передавала кошти в
рахунок вартості квартири , то сума
складала 10 000 доларів США, в той час як
реальна ринкова вартість квартири на
той час складала приблизно 60 000 доларів
США.

В судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав в
повному обсязі з викладених в ньому
підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 заперечував проти задоволення
позову, посилаючись на те, що укладена
угоди випливала з життєвих обставин за
реально досягнутими домовленостями
між усіма її учасниками, виконана в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явилася, повідомлялася судом
неодноразово належним чином, причини
неявки суду не повідомила.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7, який
тривалий час є сусідом сторін у справі
ОСОБА_5 та їх приятелем, суду пояснив,
що перед позивач видав довіреність
своїй дружині ОСОБА_5 для продажу
спірної квартири з тією метою, щоб на
отримані кошти вони придбали інше
житло - приватний будинок, щоб
спокійніше було відвідувати Україну.
Навіть йому він надава доручення на
пошуки такого будинку. Він часто з 2007
року бував у спірній квартирі, але не
знав , що квартира була оформлена на
ОСОБА_2, оскільки в ній не змінювалася
побутова обстановка, не було чужих (
крім родини ОСОБА_5) речей и вважав, що
квартира належить саме родині ОСОБА_5 ,
про продаж квартири нічого не чув.

Вислухавши пояснення учасників
судового засідання та дослідивши
письмові докази по справі суд
встановив наступні факти та відповідні
ним правовідносини.

В період перебування у шлюбі з ОСОБА_5,
ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу
нерухомого майна, що укладено між ним
та ОСОБА_8 на «Південній товарній
біржі» 02 жовтня 1995 року придбав житлову
квартиру АДРЕСА_1. Отже, ця квартира
була спільною сумісною власністю
подружжя.

14 червня 2007 року позивач видав
довіреність ОСОБА_5 , відповідно до
якої наділив відповідачку
повноваженнями від свого імені
оформлювати будь-які документи для
продажу належної йому квартири АДРЕСА_1
та продати квартиру на будь-яких
умовах та за будь-якою ціною.
Довіреність була посвідчена приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу, ОСОБА_9 та діяла
до 14 червня 2010 року .

04 серпня 2008 року, між ОСОБА_5, яка діяла
на підставі вищевказаної довіреності,
від імені продавця ОСОБА_4 з однієї
сторони, та ОСОБА_2 як покупцем укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, та згідно з умовами якого
право власності на цю квартиру
перейшло до ОСОБА_2 Договір посвідчено
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу, ОСОБА_6,
та зареєстровано у відповідному
державному реєстрі за №1745.

Згідно п. 2.1 вказаного договору ціна
квартири визначена за домовленістю
сторін за 6777,00 гривень, які
представником продавця було отримано
від покупця під час оформлення
договору, така ціна квартири дорівнює
інвентаризаційній вартості цієї
квартири на момент продажу відповідно
до п.п. 2.2. зазначеного договору.

13 квітня 2009 року між ОСОБА_2,
дарувальником, та ОСОБА_5, обдарованою,
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1, що посвідчено
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу, ОСОБА_6, та
зареєстровано у відповідному
державному реєстрі за №570.

Відповідно до наданих суду квитанцій
та матеріалів про користування
комунальними послугами та їх оплату,
встановлено, про що не заперечували
сторони, що по при переході права
власності між власниками, супутні
договори на переоформлення особових
рахунків новими власниками не
укладались, утримування квартири ними
не здійснювалось. Як пояснив
представник відповідача, в цьому не
було необхідності, оскільки ОСОБА_2,
маючи на руках усі розрахункові книжки,
здійснює за дорученням ОСОБА_10 оплату
всіх комунальних послуг.

Як вбачається, з рішення від 05
вересня 2013 року колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області , яким відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про
визнання недійсними договорів
відчуження нерухомого майна, визнання
права власності ,позовні вимоги були
заявлені про визнання недійсним
вищевказаного договру купівлі-продажу
квартири та наступного договру
дарування з підстав, визначених ст. 232
ЦК України -у зв'язку із вчиненням
правочину внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною . Під час
розгляду даної справи судом бул
встановлено, що відповідно до пояснень
ОСОБА_2 та свідків покупцем було
сплачено за придбання квартири 10000,00
дол. США. За змістом розписки,
складеної від імені позивача,
вбачається , що він через ОСОБА_5 28
серпня 2008 року отримав від ОСОБА_2
повну суму вартості квартири, згідно
домовленості . З огляду на встановлені
обставини колегія суддів дійшла
висновку, що під час укладання
вказаного договору купівлі - продажу
ОСОБА_5 діяла в межах наданих їй
повноважень щодо продажу спірної
квартири, зокрема з питань ціни цієї
нерухомості, оскільки саме в
довіреності зазначено, що квартира
може бути продана на будь-яких умовах
та за будь-якою ціною.

Разом з тим представник позивача
заперечував факт складання ОСОБА_4
такої розписки , посилаючись на
використання ОСОБА_5 чистого
підписаного бланку, який він
неодноразово надава їй , перебуваючи з
нею у вкрай довірительних стосунках в
зв'язку з необхідністю для ведення
спільного бізнесу. Тим більше , що
копією закордонного паспорту ОСОБА_4
(відбитків печаток про перетин
кордонів здійснених на стор. 10
паспорту) підтверджується, що останній
20.08.2008 року в'їхав на територію України
а виїхав за її межі - 31.08.2008 року, таким
чином на день складання розписки
перебував на території України і
ОСОБА_2 мала можливість сама передати
йому кошти за квартиру.

Проте, такі доводи представника
позивача не підтверджені достеменними
доказами, в той же час позивач
справжності свого підпису на розписці
не заперечував. Крім того, суд враховує,
що рішенням апеляційного суду від
05.09.2013 року встановлено , що ціна
продажу квартири за домовленістю
складала 10000 доларів США, встановлено
сам факт отримання ОСОБА_4 грошей за
продаж спірної квартири.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків ,
які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Позивач, який звертається з
вимогою про визнання правочину
фіктивним, має довести суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких
дій на виконання такого правочину,
суд ухвалює рішення про визнання
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Під майном, згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК
розуміються і майнові права. На
підставі ч.4 ст. 334 ЦК якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації .
Згідно зі ст. 657 ЦК договір
купівлі-продажу квартири підлягає
державній реєстрації. Як встановлено
судом, оспорюваний договір
купівлі-продажу був зареєстрований
ОСОБА_2 ММ БТІ 06 жовтня 2008 року, отже з
цього моменту у неї виникло право
власності на зазначену квартиру . Таким
чином , оскільки на підставі укладеного
договору купівлі-продажу у ОСОБА_2
виникло право власності на набуту
квартиру , яке вона повністю
реалізувала, розпорядившись отриманим
майном шляхом його відчуження за
наступним договором дарування 13 квітня
2009 року , державна реєстрація якого
також здійснена в установленому
законом порядку, не можна вважати про
недійсність цього договору через його
фіктивність.

Те, що ОСОБА_2 після придбання квартири
туди не вселялася, не переносила свої
речі, не користувалася приміщенням
цієї квартири , не переоформлювала
договори на постачання комунальних
послуг , не може слугувати єдиною
підставою для визнання договору
фіктивним.

Не є підставою для визнання цього
договору фіктивним, як-то стверджує
позивач, і продаж квартири за ціною,
значно нижче ринкової вартості. Дійсно,
згідно висновку експерта № 621-622 від 29
вересня 2014 року судової
будівельно-технічної експетизи ,
дійсна ринкова вартість двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 станом на 04 сепня 2008
року становила 296 918 грн., що в
еквіваленті за курсом НБУ на той час
становило 61 346,69 доларів США.

Проте , в самій довіреності, яку надав
позивач 14.06.2007 р. ОСОБА_5 , зазначено, що
він наділив останню повноваженнями
від свого імені оформлювати будь-які
документи для продажу належної йому
квартири та продати квартиру на
будь-яких умовах та за будь-якою ціною.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається на
підтвердження своїх вимог і
заперечень.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК
України, суд розглядає справу в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, особа яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд, зобов`язана надати усі
наявні у неї докази та довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

Враховуючи викладене, суд доходить
висновків , що в позові слід відмовити
за необгрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
та ОСОБА_2, третя особа - Приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання фіктивним договору
купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Гуденко О.А.