Справа № 463/154/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5901/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 представника -
адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та
представника - адвоката ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 24 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб: Реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, УДАІ у Львівській області про
поділ майна подружжя, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третіх осіб:
Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, УДАІ у
Львівській області про встановлення
порядку користування автомобілем, -

встановила:

Рішенням Личаківського районного
суду м. Львова від 24 червня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Судом постановлено визнати за
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної
часткової власності за кожним по ?
частині нежитлових приміщень,
загальною площею 46,3 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1.

Крім того, за ОСОБА_2 та ОСОБА_4
визнано право спільної часткової
власності за кожним по ? частині
транспортного засобу-автомобіля марки
Mitsubishi Grandis, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1,
номер кузова НОМЕР_2.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю
позовних вимог. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Вказане рішення суду оскаржив
ОСОБА_2. В апеляційній скарзі,
посилається на незаконність,
необґрунтованість цього рішення,
порушення судом норм процесуального
права та на неправильне застосування
норм матеріального права, вирішення
спору без повного та всебічного
з'ясування обставин справи, без
належної оцінки всіх доказів.

Апелянт стверджує, що судом при
розподілі майна не було враховано, що є
підстави для збільшення його частки, а
саме те, що у ОСОБА_4 є велика
заборгованість по сплаті аліментів на
дітей, які перебувають на його
утриманні, відповідач не сплачує
комунальні послуги. Крім того апелянт
не погоджується з розподілом судових
витрат. Просить рішення суду змінити та
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити (а.с. 194-195).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_2 та
адвоката ОСОБА_3 на обґрунтування
апеляційної скарги, заперечення на
скаргу відповідача ОСОБА_4 та адвоката
ОСОБА_5, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи
та безспірно встановлено судом першої
інстанції сторони з 12.09.1987 року
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 22.06.2010 року. (а.с. 3) Від
шлюбу мають дітей - ОСОБА_6, 1994 року
народження та ОСОБА_7 1996 року
народження, які на даний час досягли
повноліття.

В період перебування у шлюбі
сторони придбали у спільну власність
нежитлові приміщення загальною площею
46,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, та
автомобіль Mitsubishi Grandis, 2006 року випуску,
д.н. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, які
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4
(а.с.4, 5, 162), що визнається обома
сторонами.

У відповідності до вимог ст.60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Положеннями ст.69 СК України
визначено, що дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Як вбачається із роз'яснень п.24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Положеннями ст.71 СК України
передбачено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є
у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

З матеріалів справи вбачається,
що сторони при поділі спільно нажитого
майна не досягли згоди щодо його поділу
та вартості.

У відповідності до роз'яснень п.22
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 11 від 21.12.2007 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст.372
ЦК. Вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні
згоди - виходячи з дійсної його
вартості на час розгляду справи.

Однак, при вирішені даного спору
дійсна вартість всього майна сторін, що
підлягає поділу, на час розгляду справи
не визначена, і жодна із сторін не
заявляла клопотань щодо визначення
такої вартості шляхом проведення
відповідної судової товарознавчої
(будівельно-технічної) експертизи, що
унеможливлює здійснення такого поділу
в натурі.

З огляду на викладене, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що поділ майна
подружжя слід здійснити шляхом
виділення сторонам ідеальних часток, а
саме по 1/2 частині нежитлових приміщень
загальною площею 46,3 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1, та автомобіля Mitsubishi Grandis, 2006
року випуску, що є їх спільною сумісною
власністю.

При цьому суд врахував думку
сторін щодо автомобіля Mitsubishi Grandis, який,
за їх згодою, повинен залишатись у їх
спільному володінні.

В той же час, обґрунтування
позивача ОСОБА_2 про необхідність
відступлення від принципу рівності
часток при поділі нежитлових приміщень
загальною площею 46,3 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1 та про необхідність передачі
вказаного об'єкта нерухомості в його
власність обґрунтовано не взяті судом
першої інстанції до уваги, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи вказані
приміщення фактично використовуються
відповідачем ОСОБА_4 як творча
майстерня та є необхідним для
реалізації її трудової діяльності.

Не дають підстав для відступлення
від рівності часток і посилання
апелянта на наявну заборгованість у
відповідача по виплаті йому аліментів
на утримання дітей, оскільки законом
передбачено інший порядок компенсації
такої заборгованості, а також те, що
після розлучення сторін в червні 2010
року їхні спільні діти - ОСОБА_6, 1994 року
народження та ОСОБА_7 1996 року
народження залишились проживати з
батьком, оскільки вказана обставина
сама по собі не свідчить про те, що діти
залишались на утриманні лише батька.

Що стосується розподілу судових
витрат, а тверджень апелянта про
необхідність стягнення на його користь
з відповідача сплачений ним судовий
збір у розмірі 2014,64 грн., то такі
твердження є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається що
при зверненні до суду з позовом про
поділ майна ОСОБА_2 сплатив судовий
збір в розмір 229 грн.41 коп.(а.с.8), і саме
ця сума була стягнута з відповідачки
ОСОБА_4 за рішенням суду відповідно до
ст.88 ЦПК України.

Що стосується додатково
сплаченого ОСОБА_2 судового збору в
розмірі 1542 грн.03 коп. (а.с.40) при
доповненні позовної заяви позовними
вимогами про стягнення з відповідача 83
370 грн.34 коп., як частини понесених ним
витрат на ремонт спільного майна,
оплати речей і послуг, а також - 2634 грн.71
коп., як половини боргу за комунальні
послуги, то в цій частині позовних
вимог справу виділено в окреме
провадження (а.с.142), в якому і слід
вирішувати питання щодо розподілу
сплачених судових витрат.

Враховуючи, що судом першої
інстанції повно і правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано закон, який
поширюється на зазначені
правовідносини, доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального і
процесуального права, які передбачені
ст.309 ЦПК України, як підстави для
скасування рішення суду, колегія
суддів не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307,
ч.1 ст. 308,ст.313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів. -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 24 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.