22-ц/775/1490/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Соловйов О.Л.
Доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Фінансова ініціатива» на заочне
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
11 липня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Фінансова ініціатива» про
захист прав споживча та стягнення
грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до ПАТ КБ «Фінансова
ініціатива» про захист прав споживача
та стягнення грошових коштів,
посилаючись на наступне. 27.12.2013р. між
нею і банком було укладено договір
банківського вкладу № 264996 «Новорічні
ініціативи», за яким вона розмістила на
депозитний рахунок у ПАТ КБ «Фінансова
ініціатива» 667576грн. на строк 130 днів з
27.12.2013р. по 06.05.2014р. під 27% річних з
27.12.2013р. та 3% річних з 06.04.2014р. До
закінчення строку дії договору 26.03.2014р.
вона звернулась до відповідача з
вимогою повернути вклад та сплатити
нараховані проценти відповідно до умов
договору, однак отримала
необґрунтовану відмову. У зв'язку з
порушенням банком грошового
зобов'язання перед нею просила
стягнути з відповідача 825032грн., з яких
667576грн. - вклад, 51083,27грн. - проценти,
7452,39грн. - пеня, 63242,02грн. - інфляційні
втрати, 2894,32грн. - 3% річних, 384грн. -
проценти за вклад на вимогу, 2400грн. -
витрати на правову допомогу, а також
просила компенсувати за рахунок
відповідача моральну шкоду в розмірі
30000грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду міста Маріуполя від 11 липня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «Фінансова
ініціатива» на користь ОСОБА_1 внесок
за договором банківського вкладу № 264996
від 27.12.2013р. - 667576грн., відсотки - 91,45грн.,
3% річних - 2689,12грн., інфляційну складову
- 60090,07грн., пеню - 2664,07грн., витрати на
правову допомогу у розмірі 487,20 грн., а
всього 733597,91грн. В задоволенні решти
вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено
питання з розподілом судового збору.

Ухвалою суду від 02.09.2014р. заяву ПАТ КБ
«Фінансова ініціатива» про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ
«Фінансова ініціатива», посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення в частині відмови у стягненні
процентів в сумі 384грн. за період з
07.05.2014р. по 13.05.2014р. і відмови у
відшкодуванні моральної шкоди не
оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, яка заперечувала
проти доводів скарги відповідача,
розглянувши справу відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомленого про дату і час розгляду
справи представника ПАТ КБ «Фінансова
ініціатива», дослідивши матеріали
справи і представлені відповідачем до
суду апеляційної інстанції документи,
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, з
таких підстав.

Судом встановлено і це підтверджено
матеріалами справи, 27.12.2013р. між ОСОБА_1
та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива»
укладено договір банківського вкладу
№ 264996, за яким банк прийняв від
вкладника за квитанцією № 4889 від 27.12.2013
року грошові кошти в сумі внеску
667576грн., на умовах зберігання впродовж
130 календарних днів і нарахування
процентів з 27.12.2013р. за ставкою 27%
річних, з 06.04.2014р. - 3% річних та
повернення вкладу 06.05.2014р.

За умовами договору банк зобов'язався
видати вклад або його частину на першу
вимогу вкладника. Також умовами
договору передбачено порядок
дострокового його розірвання, що
здійснюється за заявою вкладника.

За умовами договору № 264996 остаточний
розрахунок банку з вкладником
(повернення суми вкладу) у «дату
повернення» здійснюється у
безготівковій формі шляхом
перерахування на власний поточний
рахунок вкладника, відкритий у банку на
підставі письмової заяви вкладника, а у
випадку дострокового розірвання
договору - у день дострокового
розірвання цього договору у готівковій
формі через касу банку.

При достроковому поверненні вкладу
банк здійснює перерахунок суми
нарахованих процентів відповідно до п.
2 цього договору, зокрема за період
27.12.2013 року по 05.04.2014 року за ставкою 0,05%
річних та з урахуванням положень п. 4
цього договору; та утримує з вкладу
суму надмірно сплачених процентів.
Якщо в день дострокового розірвання
цього договору у відповідності до
отриманої заяви вкладник не з'явився до
банку та не вимагає повернення вкладу,
таке письмове повідомлення вкладника
про дострокове розірвання договору
вважається анульованим, цей договір
продовжує діяти на попередніх умовах,
перерахунок процентів не здійснюється.

26.03.2014р. ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ
«Фінансова ініціатива» із заявою щодо
дострокового повернення грошового
вкладу. У зв'язку із незадоволенням
банком її вимог 07.04.2014р. позивачка
повторно звернулась до відповідача із
завою щодо повернення грошового вкладу
за депозитним рахунком.

06.05.2014 року на ім'я ОСОБА_1 у ПАТ КБ
«Фінансова ініціатива» відкрито
картковий рахунок, на який зараховано
суму депозитного вкладу 667576грн.

Задовольняючи частково позов,
встановивши несвоєчасне і неналежне
виконання банком зобов'язань з
повернення суми депозитного вкладу за
зверненням вкладника від 26.03.2014р. у
спосіб, визначений в договорі (п. 4.2) - в
готівковій формі через касу банку,
враховуючи ініціативу вкладника на
дострокове розірвання договору, суд
стягнув з відповідача на користь
позивача суму внесеного вкладу 667576грн.;
проценти в перерахунку на 0,05% річних, з
огляду на дострокове розірвання
договору, у розмірі 91,45грн. В порядку
притягнення банку до відповідальності
за порушення грошового зобов'язання
суд стягнув з відповідача 3% річних у
відповідності зі ст. 625 ЦК України за
період прострочення з 26.03.2014р. по
13.05.2014р. в розмірі 2689,12грн. та інфляційні
втрати за період з березня 2014р. по
травень 2014р. у розмірі 60090,07грн., а також
стягнув пеню згідно із ст. 549 ЦК на рівні
облікової ставки НБУ за період з
26.03.2014р. по 13.05.2014р. в розмірі 2664,07грн.
Крім того, суд частково відшкодував
позивачці понесені витрати на правову
допомогу.

З такими висновками суду в повному
обсязі погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу із спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад). За змістом ч. 2 даної
норми за договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, зроблених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності з вимогами ст. 1074 ЦК
України обмеження прав клієнта щодо
розпорядження грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпорядження рахунком за
рішенням суду у випадках, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк
виплачує вкладникові проценти на суму
вкладу у розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад
виплачуються вкладникові на його
вимогу кожного кварталу окремо від
суми вкладу, а не витребувані у цей
строк проценти збільшують суму вкладу,
на яку нараховуються проценти, якщо
інше не встановлено договором
банківського вкладу.

Як з'ясовано, 06.05.2014р. ПАТ КБ «Фінансова
ініціатива» на ім'я ОСОБА_1 на її
рахунок НОМЕР_1 зараховано суму вкладу
667576грн.

В суді апеляційної інстанції позивачка
не заперечувала, що починаючи з 06.05.2014р.
вона знімала кошти з відкритого на її
ім'я рахунку, на який було зараховано
депозитний вклад, але ж вважала, що
знімає нараховані банком проценти.

Як видно з викопіювання по руху коштів
по рахунку ОСОБА_1, вкладником було
знято: 06.05.2014р. - 1000грн., 20.05.2014р. - 3000грн.,
12.06.2014р. - 3000грн., 20.06.2014р. - 2000грн. (а.с. 54),
що свідчить про активність картки і
вільний доступ вкладника до цих коштів.

В ході апеляційного перегляду справи
не здобуто відомостей про наявність
перешкод у позивачки у користуванні
карткою.

Зважаючи на те, що кошти депозитного
вкладу в повному обсязі перераховані
на картковий рахунок позивачки, що вона
не спростовує, і що констатовано й
судом першої інстанції в оскаржуваному
рішенні, а також враховуючи, що ОСОБА_1
користується даними грошима - є
безпідставними та задоволенню не
підлягають вимоги про повернення суми
вкладу. Висновки суду в даній частині
не відповідають обставинам справи.

Оскільки у позові не йшлось про
стягнення матеріальних збитків (шкоди),
то колегія суддів погоджується із
доводами апеляційної скарги, про
необґрунтоване стягнення з банку суми
вкладу ще й за судовим рішенням, що в
ході примусового його виконання, з
урахуванням активності рахунку по
депозиту, потягне виплату позивачеві
вкладу в подвійному розмірі.

Крім того, з аналогічних мотивів не є
вірним рішення суду першої інстанції і
підлягає скасуванню в частині
стягнення з банку на користь позивачки
нарахованих процентів в сумі 91,45грн. за
весь період перебування у банку
депозитного вкладу із застосуванням
зменшеної процентної ставки,
притаманної для дострокового
розірвання договору за п. 2 «Дострокове
розірвання договору, п. 4.2, в розмірі 0,05%
річних.

Так, в період дії договору банком, як
видно з рахунку, були нараховані
відсотки загалом 50534,58грн. (а.с. 87-88), що
перераховані на картку клієнта,
розраховані за умовами договору (з
27.12.2013р. за ставкою 27% річних, з 06.04.2014р. -
3% річних) в повному обсязі, як
переконалась колегія суддів, без
обмежень як для дострокового
розірвання (п. 2 договору). Тому в
частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо
стягнення нарахованих за депозитним
вкладом процентів слід відмовити.

Твердження у рішенні суду про
відсутність відомостей про
перерахування на картковий рахунок
позивачки процентів за договором
банківського вкладу і їх невиплата в
порушення вимог ст. 1061 ЦК України є
таким, що суперечить матеріалам справи.
Так, до ухвалення оскаржуваного
судового рішення в розпорядженні суду
першої інстанції знаходились дані
виписки по угоді (а.с. 51-54), з яких
вбачається низка зарахувань процентів
по депозиту на рахунок ОСОБА_1, на що суд
не зважив, що призвело до неправильного
вирішення справи в даній частині.

Як видно з матеріалів справи, 26.03.2014р.
позивачкою подано до банку заяву, в
якій узгоджено дату прийдешнього
розірвання договору на 07.04.2014р. (а.с. 9),
коли мало статись повернення суми
вкладу шляхом видачі готівки через
касу банку, чого не трапилось,
незважаючи на прихід вкладника у
призначений день 07.04.2014р. у операційний
час - 13.00год., що потягло письмове
звернення вкладника з приводу
неповернення коштів (а.с. 10-11).

Як віднаходить колегія суддів, є вкрай
непереконливими доводи апеляційної
скарги відповідача, як необґрунтоване
виправдання, про нез'явлення ОСОБА_1 до
банку в операційний час роботи каси, в
чому відповідач помилково вбачив
недотримання позивачкою процедури
розірвання договору, що унеможливило
видачу їй готівки.

Суд першої інстанції помилково
визначив період порушення грошового
зобов'язання з боку банку прав позивача
з 26.03.2014р., що потяг покладення
матеріальної відповідальності на банк
саме з цього часу. А також помилковим є
розрахунок пені, 3% річних, інфляційних
втрат станом на 13.05.2013р. - на день
подання позову, оскільки не враховано
відкриття рахунку на ім'я позивачки
06.05.2014р. із зарахуванням на нього
667576грн. і подальшим нарахування банком
процентів в розмірах, обумовлених
договором строкового банківського
вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або неналежне виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Зважаючи на це обґрунтованим, як
пересвідчилась колегія суддів, є
стягнення з банку 3% річних за порушення
грошового зобов'язання та пені за
період з 07.04.2014р. по 05.05.2014р. включно. А
доводи апеляційної скарги банку в
частині відсутності підстав для
застосування цих заходів є неслушними
и спрямованими на уникнення майнової
відповідальності перед позивачем.

Перевіряючи рішення суду в даній
частині розв'язання позовних вимог по
цих позиціях, суд апеляційної
інстанції враховує наступне.

У п. 5.1 договору банківського вкладу
сторони передбачили настання
відповідальності, передбаченої чинним
законодавством, у випадку невиконання
або неналежного виконання зобов'язань
за цим договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на період прострочення, в
якому вбачається дії банку, спрямовані
на порушення майнових прав позивачки,
що підлягають відновленню із
застосуванням відповідальності за ст.
625 ЦК України і стягненням на користь
позивачки 3% річних, підлягає зміні
рішення суду в даній частині, беручи до
розрахунку період прострочення з
07.04.2014р. по 05.05.2014р. включно, чому
відповідає сума 1591грн.
(667576:100%х3%:365х29дн.).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання, а пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Відповідно до
ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Договором банківського вкладу № 264996
певного розмірі неустойки сторонами не
визначено. Тому, з огляду на доведення
порушення майнових прав позивачки, суд
дійшов вірного висновку про
обґрунтованість вимоги про стягнення
пені з банку, як санкції за порушення
грошового зобов'язання, із
застосуванням облікової ставки НБУ.

Разом з тим, суд розрахував пеню за
період з 26.03.2014р. по 06.05.2014р. Але ж, як
зазначалось вище, такий період взятий
судом не достатньо ґрунтовно.

В порядку перевірки доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
бере до уваги доведений період
прострочення зобов'язань банку з вини
останнього: з моменту призначеної дати
розірвання договору 07.04.2014р. по 05.05.2014р.
включно - до дня перерахування на
рахунок позивача вкладу із
нарахованими процентами, при якому
ОСОБА_1 стала мати доступ до свого
вкладу.

В періоді з 07.04.2014р. по 14.04.2014р. (8 днів)
діяла облікова ставка НБУ 6,5%, за який
пеня становить 951,07грн.
(667576:100х6,5%:365х8дн.). В періоді з 15.04.2014р. по
05.05.2014р. включно (21 день) діяла облікова
ставка НБУ 9,5%, за який пеня становить
3648,81грн. (667576,45:100х9,5%:365х21дн.). Загалом
пеня становить 4599,88грн. (951,07+3648,81), що за
розміром більше, аніж розрахована
судом першої інстанції і стягнута на
користь позивача сума -2664,07грн.

Із урахуванням положень ст.ст. 11, 303 ЦПК
України, зважаючи на те, що позивач не
скаржиться на рішення в частині
розміру стягнутої пені, то відсутні
процесуальні підстави для збільшення
розміру пені за новим рішенням за
апеляційною скаргою відповідача, в
якій банк прагне відмови в задоволенні
позову в повному обсязі.

Тож, рішення суду першої інстанції в
частині стягнення пені в сумі 2664,07грн.
підлягає залишенню без зміни.

За наслідками апеляційного
провадження колегія суддів вбачила
невірність висновків суду про
наявність підстав для виплати
позивачці інфляційних втрат.

Так, суд стягнув на користь позивачки
по цій позиції 60090,07грн., розрахованих
за період з березня 2014р. по травень 2014р.

Однак, при розв'язанні цих вимог, мав
бути взятий доведений період
прострочення з вини банку з 07.04.2014р. по
05.05.2014р. включно.

З огляду на момент виникнення
прострочення у квітні 2014р., із
урахуванням положень Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.07.2003р. № 1078, згідно з яким
індексація здійснюється з першого
числа місяця, що настає за місяцем, в
якому офіційно опубліковано індекс
споживчих цін (в даному випадку мав
бути травень 2014р.), а також зважаючи на
роз'яснення Верховного Суду України у
листі "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997р. №
62-97р, та оскільки відновлення права на
вклад позивача сталося у першій
половині наступного місяця - 06.05.2014р., то
грошова сума вкладу не підлягає
індексації.

Відтак, рішення суду в частині
стягнення з банку інфляційних втрат
підлягає скасуванню в порядку ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення в
даній частині з відмовою у позові щодо
вимог про стягнення інфляційної
складової.

З огляду на зміну судового рішення і
частковість задоволення позовних
вимог, підлягає виключенню зі змісту
резолютивної частини оскаржуваного
рішення посилання на загальну суму до
стягнення «а всього 733597,91грн.».

Колегія суддів також схвалює висновки
суду першої інстанції про часткову
компенсацію понесених ОСОБА_1 витрат на
правову допомогу, виходячи з години
роботи адвоката в сумі 487,20грн., і
стягувана сума цих витрат не перевищує
розміру, визначеного у ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах». Тому рішення в частині
розподілу цих витрат підлягає також
залишенню без змін.

У зв'язку з ухваленням нового рішення в
порядку ст. 88, 309 ЦПК України підлягає
зміні рішення в частині стягнення з
банку судового збору, що з огляду на
присуджені суми даним рішенням і судом
першої інстанції (1591,21+2664,07) підлягає
стягненню в розмірі 243,60грн. за подання
позову відповідно до регламентованого
Законом України «Про судовий збір»
мінімуму.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Фінансова ініціатива»
задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 11 липня 2014 року в частині стягнення
суми депозитного вкладу в розмірі 667576
гривень, нарахованих процентів,
інфляційних втрат скасувати і в
задоволенні цієї частини позову ОСОБА_1
відмовити.

Це ж рішення в частині стягуваних 3%
річних, судового збору змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Фінансова ініціатива» на користь
ОСОБА_1 3% річних за прострочення
грошового зобов'язання в розмірі 1591
(одна тисяча п'ятьсот дев'яносто одна)
гривні 21 копійка.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Фінансова ініціатива» в дохід держави
судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок
три) гривні 60 копійок за подання позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді