УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа -
Управління земельних ресурсів у
Києво-Святошинському районі Київської
області, про визнання недійсними
державних актів та витребування майна,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що йому на праві власності на підставі
державних актів від 04 липня 2005 року
серії ЯА № 461276 та серії ЯА № 461278
належать земельні ділянки площею 0,1152
га та 0,0528 га, відповідно, розташовані по
АДРЕСА_1.

05 лютого 2007 року на підставі
підробленої довіреності ОСОБА_5 від
імені позивача уклав з ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу вказаних земельних
ділянок, посвідчений приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_7 за реєстровим
№ 93.

02 жовтня 2007 року на підставі договорів
дарування, посвідчених приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_7 за
реєстровими № № 2357 та 2361, ОСОБА_6
подарував спірні земельні ділянки
ОСОБА_4, який у подальшому побудував на
них житловий будинок не введений в
експлуатацію.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
червня 2013 року договір купівлі-продажу
земельних ділянок від 05 лютого 2007 року
визнано недійсним. Рішенням
апеляційного суду Київської області
від 20 січня 2012 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 06 червня 2013 року
в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу залишено без змін.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_4
набув земельні ділянки безвідплатно,
позивач просив у порядку ч. 3 ст. 388 ЦК
України задовольнити позов та
витребувати у відповідача належні йому
на праві власності земельні ділянки.

Заочним рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
червня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано недійсними державні
акти на право власності на землю серії
ЯЕ № 584662 та серії ЯЕ № 584663, видані на
ім'я ОСОБА_4 Витребувано у ОСОБА_4
земельні ділянки площею 0,112 га та 0,0528
га, розташовані по АДРЕСА_1, кадастрові
номери :01:008:0018 та :01:008:0019,
шляхом звільнення земельних ділянок
від належного ОСОБА_4 майна. У решті
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року заочне
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
червня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що земельні
ділянки вибули з володіння позивача
поза його волею, тому підлягають
поверненню останньому за правилами ст.
388 ЦК України шляхом витребування від
добросовісного набувача та визнання
державних актів на земельні ділянки,
виданих на ім'я відповідача недійсними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що на спірних
земельних ділянках відповідачем
побудований не введений в експлуатацію
житловий будинок, тому відсутні
підстави для задоволення позову.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 на праві власності на підставі
державних актів від 04 липня 2005 року
серії ЯА № 461276 та серії ЯА №
461278 належать земельні ділянки площею
0,1152 га та 0,0528 га, відповідно,
розташовані по АДРЕСА_1.

05 лютого 2007 року на підставі
підробленої довіреності ОСОБА_5 від
імені позивача уклав з ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу вказаних земельних
ділянок, посвідчений приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_7 за реєстровим
№ 93.

02 жовтня 2007 року на підставі договорів
дарування, посвідчених приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_7 за
реєстровими № № 2357 та 2361, ОСОБА_6
подарував спірні земельні ділянки
ОСОБА_4, який у подальшому побудував на
них житловий будинок не введений в
експлуатацію.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
червня 2013 року договір купівлі-продажу
земельних ділянок від 05 лютого 2007 року
визнано недійсним. Рішенням
апеляційного суду Київської області
від 20 січня 2012 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 06 червня 2013 року
в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу залишено без змін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 10 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає,
що у випадку, якщо майно набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

В п. п. 11, 12 Постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» Пленум Верховного
Суду України роз'яснив, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України). У цій частині рішення має
міститися обґрунтування щодо кожного
доводу сторін по суті позову, що є
складовою вимогою частини першої
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі -
Конвенція). У мотивувальній частині
кожного рішення має бути наведено
також посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України, на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та
214 ЦПК України й інші норми
процесуального права, керуючись якими
суд установив обставини справи, права
та обов'язки сторін.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд в порушення
вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на
вищевказані обставини справи, норми
закону та роз'яснення Пленуму уваги не
звернув; в своєму рішенні не зазначив:
мотивів скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
чи були і ким порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких особа звернулася до суду;
не навів юридичну оцінку встановленим
обставинам справи та визначені
відповідно до них правовідносини; не
зазначив назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався; не обґрунтував кожен довід
сторін по суті позову, що є складовою
вимогою частини першої статті 6
Конвенції, тому дійшов помилкового
висновку про відмову в позові.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
спірні земельній ділянки вибули з
володіння позивача поза його волею,
тому підлягають повернення в порядку
ч. 3 ст. 388 ЦК України, та про те, що видані
не ім'я відповідача державні акти на
землю підлягають визнанню недійсними.

Проте, рішення суду першої інстанції не
можна в повній мірі вважати законним,
оскільки суд ухвалив його з порушенням
норм процесуального права, а саме: в
порушення вимог ст. 215 ЦПК України в
резолютивній частині рішення
зазначаючи, що визнанню недійсними
підлягають державні акти, видані на
ім'я ОСОБА_4, вказав серії та номери
державних актів, виданих на ім'я ОСОБА_6,
та їх реєстраційні номери.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки судами першої та апеляційної
інстанцій допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
судові рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, у зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню із
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
06 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 26 лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко