Справа №487/2438/14-ц 05.11.2014 05.11.2014 05.11.2014
Провадження №22-ц/784/2884/14
Провадження № 22ц/784/2884/14
Головуючий у 1-ї інстанції Павлова Ж.П.
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

5 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтионової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Богуславській О.М.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2

відповідачки,
представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року

за її позовом

до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Миколаївської
міської ради

про визнання частково недійсними
розпорядження і свідоцтва про право
власності на житло, та скасування
реєстрації ,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Миколаївської міської ради про
визнання частково недійсним
розпорядження №6952 від 16 жовтня 1997 року
і виданого на його підставі свідоцтва
про право власності на житло від 6
листопада 1997 року в частині зазначення
позивачки в якості співвласника
квартири АДРЕСА_1, а також скасувати в
цієї частині реєстрацію спільної
сумісної власності.

Позивачка зазначала, що на момент
приватизації квартири АДРЕСА_1 вона
була неповнолітньою та постійно
проживала за місцем мешкання батька в
АДРЕСА_2. Але, її мати ОСОБА_4 як єдиний
повнолітній член родини зазначила
невірні дані про поживання ОСОБА_2 в
спірній квартирі, у зв'язку з чим
позивачку включили до списку бажаючих
приватизувати квартиру АДРЕСА_1 в
порушення вимог статті 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм процесуального і
матеріального права, просить скасувати
рішення суду і ухвалите нове, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши наведені в скарзі доводи
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першій інстанції керувався тим, що
позивачкою не доведено порушення її
прав при здійсненні приватизації
житла, яка була проведена з дотриманням
вимог, передбачених законом, а тому не
має підстав для визнання частково
недійсними розпорядження і свідоцтва,
та скасування його реєстрації.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та узгоджуються з
нормами процесуального і
матеріального права.

При вирішенні справи судом
установлено, що на момент жовтня 1997
року в квартирі АДРЕСА_1 проживали та
були зареєстровані відповідачка
ОСОБА_4, та її неповнолітні доньки
ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

За заявою повнолітнього члена родини -
відповідачки ОСОБА_4 від 9 жовтня 1997
року, поданої в своїх інтересах та
інтересах її неповнолітніх дітей,
спірна квартира була передана
відповідним органом приватизації в
спільну сумісну власність позивачки та
відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3.

Отже, наявність заяви громадян, які
виявили намір отримати у власність
наймане ними житло, та відсутність
перешкод, передбачених п.2 статті 2
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» є
необхідною і достатньою умовою для
прийняттям відповідним владним
органом рішення про приватизацію, на
підставі якого видається свідоцтво про
право власності у відповідності до
вимог статті 8 цього Закону.

Відповідно до норм ЦК та СК за
неповнолітніх осіб, які не досягли
18-річного віку, угоди укладають від їх
імені батьки. При цьому, до членів сім'ї
наймача включаються тільки громадяни,
які постійно проживають у квартирі
разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Надані позивачкою ОСОБА_2 судові
рішення, ухвалені при розгляді інших
цивільних справ, не встановлюють факту
її постійного проживання в іншому
житлі, замість приватизованого у
жовтні 1997 року (а.с.10-16). А з вироку
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 20 грудня 1999 року, навпаки,
вбачається, що квартирою АДРЕСА_1, в
якій проживала її мати, додатково
користувався і її батько, незважаючи на
наявність у нього іншого постійного
місця мешкання (а.с.17-19).

Тому, позивачкою у судових засіданнях
на підтвердження обґрунтованості
своїх доводів не надано допустимих та
достеменних доказів.

Посилання апелянта на
відсутність згоди її батька при
приватизації нею житла як підставу для
визнання частково недійсними
розпорядження і свідоцтва про право
власності є помилковим тлумаченням
діючого законодавства, так як по-перше,
така згода ним не передбачена, якщо
батько не проживає у квартирі, яка
приватизується, тобто не бере участі в
приватизації, а по-друге, набуття
неповнолітніми, інтереси яких
представляє один із батьків, права
власності в порядку приватизації є
відповідним способом захисту їх прав
та інтересів.

При з'ясуванні та встановлені
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального закону та правильно
застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків місцевого суду,
а тому не можуть бути підставою для
його скасування.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді