СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Житлово-експлуатаційна організація №
3» на рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 12 вересня 2014р. по
цивільній справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Житлово-експлуатаційна організація
№3» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

встановила:

у квітні 2014р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача 11
200грн. заборгованості за послуги по
утриманню машиномісця, інфляційні
втрати у сумі 105грн. 91коп. та три
відсотки річних у розмірі 282грн. 69коп. і
243грн. 60коп. судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що відповідно до
свідоцтва про право власності від 15
лютого 2007р. відповідач є власником
машиномісця АДРЕСА_1, та користується
послугами по утриманню машиномісця,
які надає позивач, проте з серпня 2008р.
не оплачує надані послуги.

Позивач стверджував, що з грудня
2006р. по липень 2008р. відповідачем на
рахунок позивача вносилася оплата за
надані послуги, що свідчить про
укладення між сторонами відповідного
договору, тому заборгованість, яка
утворилася з серпня 2008р. по 25 березня
2014р., підлягає стягненню у примусовому
порядку з врахуванням інфляційних
втрат та трьох відсотків річних.

Рішенням суду від 12 вересня 2014р.
у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Житлово-експлуатаційна організація
№3» просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи,
неналежну оцінку наданим доказам та
неправильне застосуванням судом норм
матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представників
апелянта, які підтримали апеляційну
скаргу, пояснення представників
відповідача, які просили залишити
рішення суду без змін, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що відповідно
до свідоцтва про право власності
відповідач є власником машиномісця
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/12855/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Цимбал І.К.Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.недоведеності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він

- 2 -

відповідає наявним матеріалам справи,
наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах процесуального
права.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частина 2 даної норми визначає,
що договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України
пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін
майбутнього договору. Пропозиція
укласти договір має містити істотні
умови договору і виражати намір особи,
яка її зробила, вважати себе
зобов'язаною у разі її прийняття.

Частиною 1 статті 640 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним з
моменту одержання особою, яка
направила пропозицію укласти договір,
відповіді про прийняття цієї
пропозиції.

Аналіз вищезазначених норм
матеріального права свідчить про те, що
пропозиція укласти договір повинна
бути викладена у письмовій формі, у
такій же формі повинна бути надана
відповідь про прийняття цієї
пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначені послугу, якщо
інше не встановлено договором.

За таких обставин, істотними
умовами договору про надання послуг є
перелік послуг, які зобов'язується
виконувати виконавець, та розмір
оплати за послуги, які зобов'язується
вносити замовник.

Проте, позивач суду першої
інстанції не надав докази у
підтвердження укладення договору з
відповідачем про надання послуг з
утримання машиномісця, погодження з
відповідачем розміру оплати цих
послуг, також не було надано доказів у
підтвердження направлення відповідачу
пропозиції про укладення договору з
істотними умовами договору, та
прийняття відповідачем цієї
пропозиції.

Доводи апелянта про те, що
укладення договору з відповідачем
підтверджується діями відповідача,
який з лютого 2007р. по серпень 2008р.
вносив на рахунок позивача оплату за
послуги по утриманню машиномісця, не
ґрунтуються на нормах матеріального
права.

Крім того, під час розгляду
справи судом першої інстанції
представники відповідача
заперечували, що відповідачем
здійснювалася на рахунок позивача
будь-яка оплата, а у підтвердження
своїх посилань позивачем доказів
надано не було.

Надані суду апеляційної
інстанції копії квитанцій не можуть
бути прийняті, як докази, так як надані
без дотримання вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, а крім того, не підтверджують
беззаперечно, що сплачені кошти були
внесені саме відповідачем у виконання
договору, який, на думку позивача, був
укладений з відповідачем.

Твердження апелянта, що
утриманням машиномісця, яке належить
відповідачу, займається позивач, не
підтверджено належними доказами.

Посилання представників
позивача під час апеляційного
розгляду, що зазначена обставина
підтверджується актом введення
будинку в експлуатацію, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки з
наданої суду першої інстанції копії
акту державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1,
вбачається, що рішенням комісії
прийнято в експлуатацію 2 пусковий
комплекс житлового будинку за вказаною
адресою. Проте, надана суду копія акту
не містить даних про

- 3 -

затвердження акту та його реєстрацію, а
також не містить інформації про
передачу будинку разом із
машиномісцями на баланс позивача для
обслуговування (с.с.62-64).

Також позивачем суду першої
інстанції не було надано документів, на
підставі яких розраховувався
позивачем тариф оплати послуг за
утримання машиномісця, ким та коли він
був затверджений та погоджений.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
ненадання позивачем доказів у
підтвердження своїх вимог, а відтак, і
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що судом
першої інстанції не було враховано, що
відповідачем подано суду заяву про
застосування позовної давності, що
свідчить, на думку апелянта, про
визнання відповідачем позову, колегія
суддів вважає необґрунтованими.

З тексту заяви представника
відповідача від 12 вересня 2014р. про
застосування позовної давності не
вбачається, що відповідачем визнаються
позовні вимоги (с.с.107), а відповідно до
змісту ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 174 ЦПК
України подача заяви про застосування
позовної давності не є підтвердженням
визнання позову відповідачем.

З цих же обставин не може бути
підставою для задоволення позову той
факт, що за клопотанням представників
відповідача сторонам судом надався
строк для укладення мирової угоди.

Твердження позивача про те, що
він був позбавлений можливості надати
суду необхідні докази, які б
спростували заперечення відповідача,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 131
ЦПК України сторони зобов'язані подати
свої докази до початку розгляду справи
по суті.

Крім того, матеріали справи та
журнал судового засідання від 12
вересня 2014р. не містять інформації, що
представниками позивача заявлялося
суду першої інстанції клопотання про
надання додаткового строку для подачі
суду додаткових доказів.

Колегія суддів вважає, що судом
повно встановлені обставини справи,
оцінені надані сторонами докази,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому рішення суду скасуванню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Житлово-експлуатаційна організація №
3» відхилити, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 12 вересня
2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: