22-ц/775/1507/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач
е м У к р а ї н и
23 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
суддів
Мальцевої Є.Є., Супрун М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 вересня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
У липні 2014 року позивач звернулася до
суду з даним позовом посилаючись на те,
що з жовтня 1969 року по грудень 2010 року
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем, останнім з березня 2003
року при виплаті заробітної плати не
проводилась її індексація, внаслідок
чого були порушені її права на оплату
праці. Рішенням Іллічівського
районного суду м. Маріуполя від 26
червня 2014 року з відповідача на її
користь стягнуто суму індексації
заробітної плати з компенсацією, яка
нараховується при втраті частині
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати відповідно до Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» за
період з березня 2003 року по липень 2006
року в сумі 1070,60 грн.
Просила стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
виплати по заробітній платі за період з
07 грудня 2010 року по 18 липня 2014 року у
розмірі 85 769,20 грн., в рахунок
відшкодування моральної шкоди,
завданої невиплатою заробітної плати,
1000 грн. та витрати на правову допомогу в
В уточненій заяві представник позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила стягнути
середній заробіток за затримку
розрахунку по день фактичного
розрахунку 13 серпня 2014 року, виходячи з
середньоденного заробітку 84,96 грн.
Ухвалою Іллічівського районного суду м
.Маріуполя від 18 вересня 2014 року
провадження в частині позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди
закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК
України, у зв'язку з тим, що є таке що
набрало законної силі рішення суду,
ухвалене з приводу спору між тими
самими сторонами, про той самий предмет
і з тих самих підстав.
Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на
користь ОСОБА_2 1666,51 грн. середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати при звільнені та 200
грн. витрат на правову допомогу.

Також, стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» в
дохід держави судовий збір у розмірі 243,
60 грн.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись
на порушення норм процесуального права
та неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду змінити, стягнути з відповідача
ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 78 418,08 грн.. у рахунок
відшкодування моральної шкоди 1000 грн. і
у відшкодування витрат на правову
допомогу 1000 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 не з'явилися, про
розгляд справи повідомлені належним
чином. Від представника позивача
ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд
справи за її відсутності, доводи
апеляційної скарги підтримує в повному
обсязі.

Відповідно з вимогами ч.2 ст. 305 ЦПК
України справа розглядається за їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення проти доводів апеляційної
скарги представника відповідача ПАТ
«ММК ім.Ілліча» Новгородської В.В.,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01 жовтня
1969 року по 06 грудня 2010 року перебувала у
трудових відносинах з ПАТ «ММК
ім..Ілліча». при звільненні їй не була
виплачена сума індексації заробітної
плати. 13 серпня 2014 року відповідач
перерахував позивачу суму індексації
заробітної плати з компенсацією
частини її втрати у зв'язку з
несвоєчасною виплатою в загальній сумі
1070,60 грн. на підставі рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя від 26 червня 2014 року.
середній заробіток за час затримки
розрахунку з 07 грудня 2010 року по 13
серпня 2014 року становить 78 418,08 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги
і стягуючи з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
затримки розрахунку в сумі 1666,51 грн..
суд виходив з конкретних обставин
справи, часткового задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення
сум індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, співмірності частки
заробітної плати, на яку позивач мав
право з розміром середнього заробітку
за затримку розрахунку.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року N 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі не проведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи. Не можна
вважати спором про розмір сум, належних
до виплати при звільненні, спір про
відрахування із заробітної плати (на
відшкодування матеріальної шкоди, на
повернення авансу тощо), оскільки він
вирішується в іншому встановленому для
нього порядку.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачу не були
виплачені усі належні їй при звільнені
суми, тому вона має право на стягнення
на її користь середнього заробітку за
весь період затримки розрахунку по
день фактичного розрахунку, визначивши
розмір середнього заробітку з
урахуванням вимог п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці».

Разом з цим, позивачем пред'являлись
вимоги про стягнення суми індексації
заробітної плати та компенсації втрати
її частини у зв'язку з несвоєчасною
виплатою за період з 01 березня 2003 року
по 06 грудня 2010 року. Судом позовні
вимоги фактично було задоволено
частково, за період з 01 березня 2003 року
по липень 2006 року в сумі 1070,60 грн.

Отже, судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
часткове задоволення позову про
стягнення середнього заробітку у
розмірі 1666,51 грн., оскільки суд при
цьому врахував конкретні обставини
справи; спірну суму, на яку позивач мала
право, звертаючись з позовом про
стягнення заборгованості по
заробітній платі; частку, яку становила
у заявлених вимогах, її істотність та
співмірність порівняно із середнім
заробітком.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд
стягуючи на користь позивача середній
заробіток за час затримки виплати
заробітної плати в розмірі 1666,51 грн.
дотримався вимог ст. 117 КЗпП України,
роз'яснень п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», вимог розумності і
справедливості, а тому рішення суду в
цій частині скасуванню не підлягає.

Також колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду і в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу, оскільки суд першої
інстанції обґрунтовано стягнув на
користь позивача ці витрати частково,
пропорційно задоволеним вимогам.

Неспроможними є доводи апеляційної
скарги в частині відшкодування
моральної шкоди, оскільки ухвалою суду
від 18 вересня 2014 року провадження у
справі в цій частині було закрито і
апелянтом ухвала суду не оскаржена.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, переглядаючи справу в
межах апеляційного оскарження та
заявлених позовних вимог, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: