Провадження № 2/225/1192/2014
Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року Дзержинський
міський суд Донецької області у складі:

судді Нємиш Н.В.,

при секретарі Андрієвій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Дзержинського
міського суду Донецької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без дозволу
батька ,-

ВСТАНОВИВ:

15.09.2014 року позивачем подано позов
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за межі території України до
Російської Федерації неповнолітньої
дитини без дозволу батька.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у
січні 2013 року припинила фактичні
шлюбні відносини з відповідачем, після
чого вони мешкають окремо. Від
спільного проживання мають
неповнолітнього сина- ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Син постійно проживає
разом з позивачкою і знаходиться на її
утриманні. На теперішній час вона має
намір виїхати з сином за межі території
України до Російської Федерації у
м.Бєлгород у зв'язку з неспокійною
ситуацією в регіоні та місті, однак
відповідач відмовляє їй у наданні
дозволу на вивіз сина.

Позивач у судовому засіданні
позовні вимоги підтримала повністю,
наполягала на їх задоволенні.

Належно повідомлений відповідач у
судове засідання не з'явився з
невідомих причин, заяву про причини
неявки або про розгляд справи у її
відсутності суду не подавала, тому суд
розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК
України заочно.

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи та надані
докази в їх сукупності, суд вважає, що
заявлений позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
сторони по справі перебувають у шлюбі
з 19.11.2011 року (а.с.8).

Від спільного проживання
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5
(а.с. 9).

Із інформації повідомленої
позивачем, яка ні ким і ні чим не
спростована, після розірвання шлюбу
малолітня дитина залишилась разом з
нею, знаходиться на її утриманні.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу
України дитина має бути забезпечена
можливістю здійснення її прав,
встановлених Конституцією України,
Конвенцією про права дитини, іншими
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 155 Сімейного
кодексу України, здійснення
батьківських прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

При цьому, згідно до приписів ч.
2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток. Батьки
зобов'язані забезпечити здобуття
дитиною повної загальної середньої
освіти, готувати її до самостійного
життя. Батьки зобов'язані поважати
дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8
Закону України «Про охорону дитинства»
кожна дитина має право на рівень життя,
достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3
Конвенції ООН про права дитини, в усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини. При
цьому, переміщення або утримування
дитини розглядаються як незаконні,
якщо: при цьому порушуються права
піклування про дитину, що належать будь
- якій особі, установі або іншому
органу, колективно або індивідуально,
відповідно до законодавства держави, у
якій дитина постійно мешкала до
переміщення або утримування; та у
момент переміщення або утримування ці
права ефективно здійснювалися,
колективно або індивідуально, або
здійснювалися б, якби не переміщення
або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини
визначено, що батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Отже, сімейне законодавство
виходить із принципу повної
рівноправності обох батьків у всіх
правах і обов'язках відносно своїх
дітей. Законодавством визначено права
та обов'язки батьків щодо виховання
дитини, при цьому пріоритетним та
принциповим визначенням є інтереси
дитини, що вони повинні бути
непорушними в незалежності від
сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Перелік документів та порядок
перетину кордону визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України» від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 року №
231.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 27.01.1995 року № 57,
передбачається, що перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадянами, які не досягли
16-річного віку, здійснюються лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку. Виїзд за межі України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Згідно з Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей,
які їдуть за кордон разом з батьками
(законними представниками), вписуються
в паспорти батьків чи одного з батьків
(законних представників) на підставі
заяви громадянина, у чий паспорт
вписуються діти, у разі потреби
самостійного виїзду дитини, яка
постійно проживає в Україні, за кордон
оформляється проїзний документ, а у
випадках, передбачених п. 4 цих Правил -
паспорт (п. 17); оформлення
паспорта/проїзного документа
здійснюється на підставі заяви батьків
(законних представників батьків чи
дітей), а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою, - того з
них, з ким проживає дитина, справжність
підпису яких засвідчено нотаріально,
за наявності заперечень одного з
батьків документ може бути оформлено
на підставі рішення суду (п. 18).

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Проаналізувавши всі обставини
справи, суд приходить до висновку, що
виїзд за кордон неповнолітньої дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця
м.Артемівськ Донецької області,
Україна в супроводі його матері ОСОБА_1
з метою забезпечення його життя і
здоров'я, що відповідає інтересам
дитини.

В той же час, приймаючи до уваги
зазначені вище положення
законодавства, суд може надати право на
виїзд дитини одноразово до 09.04.2015 року.
При виникненні знов питання про
необхідність виїзду дитини за кордон,
позивач не позбавлений права
звернутися до суду з аналогічним
позовом.

Таким чином, позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд
за кордон до Російської Федерації
неповнолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцю м.Артемівськ Донецької
області, Україна, без згоди батька
ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки с.Кірове
м.Дзержинська Донецької області,
одноразово в період до 09.04.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на
користь ОСОБА_1 понесені нею судові
витрати, пов'язані з оплатою судового
збору в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60
коп.

Заочне рішення може бути
переглянуто Дзержинським міським
судом за письмовою заявою відповідача,
яка подається протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання скарги рішення, якщо
його не було скасовано, набирає
законної сили після прийняття рішення
судом апеляційної інстанції або
Дзержинським міським судом за
наслідками розгляду заяви про перегляд
заочного рішення.

Позивачем рішення суду може бути
оскаржено до апеляційного суду
Запорізької області через
Дзержинський міський суд на протязі
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: