Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4682/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гагут Л.І.
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року

м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, на заочне
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 23січня 2014
року у справі за позовом приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» в особі
Запорізького обласного управління
приватного акціонерного товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» до ОСОБА_3, треті особи
ОСОБА_4, товариство з обмеженою
відповідальністю «У-транс», про
стягнення шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИЛА :

В листопаді 2012 року ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія» звернулась
до суду в особі Запорізького обласного
управління ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія» з позовом
до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ТОВ
«У-транс», про стягнення шкоди в
порядку регресу.

Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 23січня 2014 року позовну
заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
приватного акціонерного товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» в особі Запорізького
обласного управління загальну суму
завданої матеріальної шкоди (в порядку
регресу) в розмірі 16938,12 грн., а також
понесені судові витрати щодо сплати
судового збору у сумі 214,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить заочне
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Ст.308 ЦПК України передбачає, що
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольнивши позов,суд першої
інстанції виходив з наступного.

Як встановлено судом і таке вбачається
з матеріалів справи, 30.05.2012 року між
ОСОБА_4 та ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія» укладено
договір добровільного страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АВ/3864538. Згідно з даним
договором страховик зобов'язався при
настанні страхового випадку здійснити
виплату страхового відшкодування у
передбачений Договором страхування та
програмою страхування строк,
забезпеченого транспортного засобу
напівпричепу бортового Pacton TPD 347,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
(а.с.17-18).

11.06.2012 року, приблизно о 18-00 годині,
відповідач ОСОБА_3 керуючи
транспортним засобом марки «МАN-19414»
державний номер НОМЕР_2, що належить
ОСОБА_5 з причепом державний номер
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4, рухаючись
по вул. Гагаріна у напрямку пр. Леніна в
Приморському районі м. Маріуполь, не
перевірив технічний стан причепа, в
наслідок чого від'єдналось колесо,
покотилось та зіткнулось з автомобілем
марки «Nissan» державний номер НОМЕР_3,
який належить ОСОБА_6, чим порушив п.2.3а,
2.3б Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_3 свою вину у скоєнні
правопорушення визнав частково.
Постановою Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області
№0541/4248/2012 від 27.06.2012 року, ОСОБА_3
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст.124 КУпАП у
вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.89,
101-110).

На підставі страхових актів
№ЦО/016/000/12/0132 від 17.08.2012 року та
№ЦО/016/000/12/0121 від 06.08.2012 року, звіту
автотоварознавчого дослідження №286
від 23.06.2012 року, розпоряджень на виплату
№144 від 22.08.2012 року, №135 від 08.08.2012 року,
та інших матеріалів, позивач виплатив
ОСОБА_6, власнику пошкодженого
автомобілю «Nissan» державний номер
НОМЕР_3, страхове відшкодування у
загальному розмірі 16938,12 грн. (а.с.8-53).

На підставі ст.1191 ч.1 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

На підставі ст.993 ЦК України, ст.27 Закону
України «Про страхування», до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальних або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Стаття 38 Закону України «Про
страхування», передбачає право
страховика, після виплати страхового
відшкодування, подати регресний позов
до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, зокрема якщо
дорожньо-транспортна пригода
визначена в установленому порядку
безпосереднім наслідком
невідповідності технічного стану та
обладнання транспортного засобу
існуючим вимогам Правил дорожнього
руху України.

Враховуючи вищевикладене суд вважав
позов обґрунтованим і таким, що
підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на те, що судом не було
враховано наступні обставин щодо
самого предмету спору, вимог, що 5ули
пред'явлені позивачем, а також
обставина та доказів, які були надані
позивачем в рахунок обґрунтування
заявлених ним вимог.

Також зазначив, що в рішенні суду
вказано, що він, ОСОБА_3, керував
транспортним засобом марки «МАЙ -19414»
державний номер НОМЕР_2, що належав
ОСОБА_4 Таке твердження, на його думку,
не повністю відповідає дійсності,
оскільки в судовому засіданні він
надавав пояснення, як усні так і
письмові, що ОСОБА_4 є власником
автомобіля, а ОСОБА_5 є власником
напівпричепу. На підставі відповідних
договорів оренди, копії яких
надавалися суду, автомобіль «МАN - 19414»
державний номер НОМЕР_2 з напівпричепом
орендувало ТОВ «У-Транс». В момент
скоєння ДТП він виконував рейс з
перевезення вантажу для ТОВ «У-Транс».
Також зазначив, що працював водієм в
ТОВ «У-Транс», на підтвердження цих
обставин до суду додатково надавались
товарно-транспортні накладні, в яких
він вказаний водієм.

Вважав, що суду при винесені
рішення потрібно було встановити його
правовідносини з ТОВ «У-Транс».

Як уже з'ясувалося після ДТП в ТОВ
«У-Транс» він працював, але наказу про
моє прийняття на роботу не було, записи
в трудовій книжці про прийом на роботу
та звільнення відсутні. Він фактично
був допущений до роботи. Разом з тим,
суд в своєму рішенні жодним чином не
дав правової оцінки цим обставинам.

Також зазначив, що суд першої інстанції
в рішенні послався на постанову
Приморського районного суду м.
Маріуполя від 27.06.2013 року про
притягнення його до адміністративної
відповідальності, як на доказ його
вини в порушені ПДР. В свою чергу суд не
звертає увагу на те, що в постанові його
місце роботи вказане підприємство
«ІСА Групп».

ТОВ «У-Транс» співробітничало з ТОВ
«ІСА Групп», а саме перевозило вантажі
за замовленнями ТОВ «ІСА Групп», тому
на товарно-транспортних накладних
стоїть відмітка, що вони видані саме
ТОВ «ІСА Групп».

Факт співробітництва ТОВ «ІСА Групп»
та ТОВ «У-Транс» підтверджується
договором про перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні № 11/01 транс
від 11 січня 2012 року.

Вважав, що суд при розгляді справи
взагалі не встановив правові підстави
володіння транспортним засобом.

На його думку, дана обставина є
важливою для справи оскільки,
відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Оскільки він працював на підприємстві,
то вважав, що питання про відшкодування
шкоди має вирішувати підприємство,
працівником якого він був.

З такими доводами апелянта повністю
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Твердження апелянта про те, що на час
скоєння ДТП, він працював водієм в ТОВ
«У-Транс», про що свідчать додатково
надані ним товарно-транспортні
накладні, в яких він вказаний водієм,
не відповідає дійсності і не
підтверджені будь-якими доказами.

Так, в матеріалах справи (а.с.190-194)
містяться товарно-транспортні
накладні відповідно від 21.07.2012 року,
22.07.2012 року, 23 липня 2012 року, 24 липня 2012
року, 25 липня 2012 року, в яких
автопідприємством зазначено ТОВ »ІССА
ГРУПП», а не ТОВ»У-Транс», з яким, за
твердженням апелянта, він знаходився у
трудових відносинах.

Разом з тим, ДТП, у результаті якого
було пошкоджено автомобіль ОСОБА_6
сталася 11 червня 2012 року і що цього дня
він керував транспортним засобом марки
«МАN-19414» державний номер НОМЕР_2, що
належав ОСОБА_5 з причепом державний
номер НОМЕР_1, що належав. ОСОБА_4,

У вказаних вище накладних
зазначено, що водій ОСОБА_3 у вказані
дні керував автомобілем MAN НОМЕР_2 з
причепом НОМЕР_4.

Статтею 1187 ЦК України
встановлено відповідальність за
завдання шкоди особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Крім того, у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року надано приблизний перелік
володільців джерел підвищеної
небезпеки, до яких, зокрема, належать
власники джерел підвищеної небезпеки
(кооперативи, акціонерні товариства,
громадяни тощо); організації, що
володіють джерелами підвищеної
небезпеки на праві повного
господарського відання або на праві
оперативного управління (державні
підприємства та установи); організації
та громадяни, що володіють джерелами
підвищеної небезпеки на підставі
відповідних договорів (договору
оренди, підряду); громадяни, які мають
доручення на керування транспортним
засобом; організації, що володіють
джерелами підвищеної небезпеки на
підставі адміністративного акта про
передачу їх у тимчасове користування.

Законом передбачені випадки, коли
особа, яка фактично володіє (управляє,
експлуатує) об'єктами зі шкідливими
властивостями, не визнається
володільцем джерела підвищеної
небезпеки та не несе відповідальності
перед потерпілим на підставі ст. 1187 ЦК
України.

Так, відповідно до п. 4 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 не
вважається володільцем джерела
підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє
джерелом підвищеної небезпеки з
зв'язку з трудовими відносинами з
володільцем цього джерела (шофер,
машиніст, оператор тощо). Така особа
може бути притягнена до
відповідальності лише самим
володільцем джерела підвищеної
небезпеки в регресному порядку,
враховуючи характер відносин, які між
ними склалися.

Згідно з роз'ясненями п. 5 зазначеної
вище постанови Пленуму Верховного Суду
України під час розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК
України суди повинні мати на увазі, що
крім загальних підстав, передбачених
ст. 1166 ЦК України, відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли особа, з вини якої заподіяно шкоду,
перебуває у трудових відносинах із
цією організацією, і шкоду було
заподіяно нею у зв'язку з виконанням
трудових (службових) обов'язків
незалежно від того, яким саме
працівником цієї організації
(постійним, сезонним, тимчасовим, за
трудовим договором чи на інших умовах)
вона була. Господарські
(підприємницькі) товариства,
кооперативи відповідають за шкоду на
підставі ст. 1172 ЦК України у випадках її
заподіяння як їхнім учасником (членом)
під час здійснення ним підприємницької
або іншої діяльності від імені
товариства (кооперативу), так і особами,
які виконують роботу за трудовим
договором.

Факт наявності між володільцем та
особою, яка управляє джерелом
підвищеної небезпеки, трудових
відносин має бути підтверджений
належними доказами (первинними
документами, довідкою Фонду
соціального страхування на випадок
безробіття, довідкою органу Державної
податкової служби України тощо).

Не може відповідати особа, яка
управляла джерелом підвищеної
небезпеки у зв'язку з трудовими
відносинами також і перед страховиком,
який виплатив страхове відшкодування
потерпілому.

Разом з тим, ОСОБА_3 не надав будь-яких
доказів на підтвердження того, що він
знаходився у трудових відносинах на
час скоєння ним ДТП.

Більш того, з матеріалів справи (а.с.141)
вбачається, що ОСОБА_3 у серпні 2013 року
звертався до Бердянського
міськрайонного суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «У-Транс», треті
особи - ОСОБА_5, Управління пенсійного
фонду України в м.Бердянську та
Бердянському районі про встановлення
факту перебування у трудових
відносинах, зобов'язання здійснити
запис у трудову книжку, ухвалою суду
від 13 серпня 2013 року провадження у
справі закрито за його заявою.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду також не
спростовують.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що судом першої
інстанції з'ясовані всі обставини
справи, які мають істотне значення для
правильного вирішення спору, дана
належна оцінка письмовим доказам у
сукупності з доводами сторін, висновки
суду відповідають обставинам справи,
доводи апелянта не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 23січня 2014 року у цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: