Номер провадження: 22-ц/785/8130/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Черевка П.М.,
Артеменка І.А.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою

Одеської міської ради на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
04 серпня 2014 року у цивільній справі за
позовом Одеської міської ради до
ОСОБА_3, треті особи: Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
ПАТ «Одесагаз» - «Про зобов'язання
привести земельну ділянку до
попереднього стану», за позовом
Одеської міської ради до ОСОБА_4, треті
особи: Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, ПАТ «Одесагаз» -
«Про зобов'язання привести земельну
ділянку до попереднього стану», -

ВСТАНОВИЛА:

06.12.2013 року ОМР звернулась до суду із
зазначеним позовом, по якому просила
зобов'язати відповідача привести
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 до
первісного стану, шляхом знесення
самовільно збудованого кам'яного
огородження, що займає територію
загального користування, площею 100
кв.м., а також стягнути з відповідача
судові витрати на користь позивача.

06.12.2013 року ОМР також звернулось до суду
із позовом до ОСОБА_4 про приведення
об'єкту до попереднього стану, по якому
просила зобов'язати відповідача
привести земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1 до первісного стану, шляхом
знесення самовільно збудованого
кам'яного огородження, що займає
територію загального користування,
площею 100 кв.м., а також стягнути з
відповідача судові витрати на користь
позивача.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що
відповідачі, здійснивши самочинне
будівництво кам'яного огородження по
АДРЕСА_1 порушили права Одеської
міської ради, як власника земельної
ділянки.

Вказані позови ухвалою Приморського
районного суду м. Одеси від 10.06.2014 року
були об'єднанні до одного провадження.

Представник Одеської міської ради та
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради позовні вимоги
підтримали.

У судове засідання з'явився
представник відповідачів, заперечував
проти задоволення позовів.

Представник третьої особи - ПАТ
«Одесагаз» у судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04.08.2014 року у задоволені
позовів ОМР до ОСОБА_3, ОСОБА_4
відмовлено.

13.08.2014 року ОМР подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовів,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків районного
суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини по справі.

ОСОБА_3 належить на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
дачний будинок за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 згідно визнаної судом мирової
угоди від 27.04.2009 року належить дачний
будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту акту КРА ОМР від 29.10.2013 року
вбачається, що представниками КРА ОМР
при обстеженні встановлено, що
власником домоволодіння АДРЕСА_2 були
проведені роботи з встановлення
кам'яного огородження, яке перешкоджає
руху трамвайних вагонів типу К-1, а
також спеціалізованій
снігоприбиральній техніці,
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку не надані.

Відповідно до акту перевірки
Департаменту комунальної власності
Управління земельних ресурсів відділу
самоврядного контролю за
використанням і охороною земель та
дотримання земельного законодавства №
108 від 06.11.2013 року власниками будівель
АДРЕСА_1 тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відповідно, було проведено роботи по
облаштуванню капітального паркану на
території громадського користування
біля трамвайної колії.

Загально площа самовільно зайнятих
ділянок кожним із відповідачів складає
орієнтовно по 100 кв.м. Документи, що
посвідчують право користування
зазначеною ділянкою відсутні.

Крім того, судом встановлено, що
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1
згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку,
виданого 19.12.2006 року, належить у рівних
частках (по 1/6 кожному) ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та відповідачу
ОСОБА_3

З копії державного акту вбачається, що
зазначені частки є ідеальними, в натурі
не виділені, а інші співвласники даної
земельної ділянки, окрім ОСОБА_3, до
участі у справі в якості
співвідповідачів не залучені.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК
України, не надано суду належних
доказів на підтвердження того, що,
по-перше, саме відповідачами у даній
справі було здійснено будівництво
кам'яного огородження, а, по-друге, що
внаслідок цього будівництва відбулось
самочинне захоплення земельної
ділянки.

Саме на позивача покладено обов'язок
довести факт самовільного
використання відповідачами земельної
ділянки загального користування.

Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким. Резолютивна частина
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215-217
ЦПК.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про
неможливість задовольнити вимогу
позивача про знесення самовільно
збудованого кам'яного огородження, що
займає територію загального
користування кожним із відповідачів
орієнтовною площею по 100 кв.м., оскільки
ця площа була лише приблизно визначена
спеціалістом у акті обстеження при
візуальному огляді огородження, без
дослідження державного акту про право
власності на землю та навіть за
відсутності інформації про існування
такого державного акту.

З витребуваної районним судом
проектно-технічної документації ПАТ
«Одесагаз» вбачається, що у березні 2009
року було прийнято в експлуатацію
систему газопостачання за адресою:
АДРЕСА_2, роботи виконані у серпні 2008
року. Підключення підземного
газопроводу до будинку ОСОБА_3
відбулось від вже існуючого
газопроводу, як зазначено у схемі.

Наявна в матеріалах справи фото
таблиця свідчить про те, що поверх
спірного кам'яного огородження дійсно
проходить газова труба, яка за
твердженням представника відповідачів
була встановлена та існує на цьому
місті з 2006 року.

Колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок районного суду про те, що
газова труба поверх спірного кам'яного
огородження була встановлена у
будь-якому випадку раніше серпня 2008
року, тобто раніше здійснення робіт з
підключення будинку ОСОБА_3 до системи
газопостачання та свого місця
розташування з того часу не змінювала.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що позивачем не обґрунтовано,
чому кам'яне огородження із
встановленою на ньому газовою трубою
більше ніж п'ять років не перешкоджало
руху трамваю, однак у 2013 році такі
перешкоди з'явилися, а також на те, що
позивачем не заявлялося клопотання про
призначення судової експертизи з метою
встановлення та визначення наявності
або відсутності факту самочинного
захоплення земельної ділянки,
визначення площі самочинно захопленої
земельної ділянки тощо.

Одночасно, колегія суддів звертає
увагу на те, що позовні вимоги позивача
викладені не конкретно та незрозуміло,
оскільки не є такими, що можуть бути
реалізовані в рішенні суду. Рішення
суду повинно бути зрозумілим та таким,
що може бути виконано. Прохальна
частина позовної заяви є такою, що не
може бути задоволена через
неможливість та незрозумілість вимог
позивача.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновками районного суду про те, що у
зв'язку із недоведеністю позовних
вимог в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи не
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є недоведеними
та непідтвердженими, у зв'язку з чим
неспроможними та такими, що не
спростовують висновків суду, не маючи
підстав та доведеності для задоволення
позову.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованих висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А.Артеменко

П.М. Черевко

22.10.2014 року
м. Одеса