Справа №
№2/263/2014/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2014 року Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області у складі: головуючого - судді
Шатілової Л.Г., при секретарі Марчук
К.І., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Маріуполя цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, Жовтневий
ВДВС Маріупольського МУЮ, про
визнання договору дарування
недійсним, -

В
С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з
вищезазначеною позовною заявою до
відповідачів, в обґрунтування вимог
зазначили, що за відповідачкою ОСОБА_3
на підставі рішення суду було визнано
право власності на АДРЕСА_1 в цілому та
стягнуто на користь позивачів ОСОБА_2-
59317 грн. та ОСОБА_1- 39772 грн. в рахунок
порівняння вартості часток майна, які
були виділені сторонам. Під час
виконавчого провадження відповідач
ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру
іншій особі для того, щоб уникнути
звернення стягнення на її майно та
ухилитися від виконання судового
рішення про стягнення коштів на
користь позивачів. Будь-яких намірів на
відчуження майна відповідачка не мала,
уклала правочин лише для приховування
свого майна, який є фіктивним. Позивачі
просять визнати договір дарування від
31.10.2013 року недійсним.

Представник позивача ОСОБА_1-
ОСОБА_6 у судовому засіданні
підтримали позовні вимоги, наполягали
на їх задоволені, надали суду
пояснення, аналогічні викладеним у
позовній заяві.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, надав суду заяву про
розгляд справи у його відсутність,
позовні вимоги повністю підтримав та
просив задовольнити позов.

Відповідачі та представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 позовні
вимоги не визнали та заперечували
проти позову, зазначили, що договір
дарування був укладений відповідно до
вимог законодавства, будь-яких заборон
щодо відчуження майна не малося,
договір є дійсним, позивачі взагалі не
є стороною за договором, тому не мають
права його оспорювати.

Треті особи: приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
Жовтневий ВДВС Маріупольського МУЮ у
судове засідання не з'явилися, надали
суду заяви про розгляд справи за їх
відсутність.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,вважає, що
позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що на
підставі договору дарування,
нотаріально посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_5 31.10.2013 року, між
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_1 та відповідно до витягу з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію прав власності
від 31.10.2014 року право власності на
вищевказану квартиру зареєстровано на
ім'я відповідача ОСОБА_4 ( а.с. 27, 42).

На підставі рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 09.07.2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на майно в порядку
спадкування , яке залишено без змін
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 03.09.2013 року, за ОСОБА_3
визнано право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в цілому та стягнуто з ОСОБА_3
на користь позивачів ОСОБА_2 - 59317 грн. та
ОСОБА_1- 39772 грн. в рахунок порівняння
часток майна ( а.с.5-11).

Згідно постанов державного виконавця
Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ
від 03.10.2013 року відкриті виконавчі
провадження щодо виконання
зазначеного рішення суду про стягнення
коштів з ОСОБА_3 на користь позивачів (
а.с. 12, 13).

Відповідно до договору від 01.11.2013 року,
укладеного між відповідачем ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 про оренду квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_4 згідно декларації про майновий
стан і доходи за 2013 рік відображені
доходи, отримані від оренди
вищевказаної квартири ( а.с.67-70).

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3
ст. 61 ЦПК України передбачено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У відповідності до вимог ст.215 ЦК
України підставою недійсності угоди є
недотримання в момент укладання угоди
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цього
кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка укладає правочин,
повинна мати необхідний об'єм
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину повинно бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі. Угода повинна бути направлена на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених нею. Правочин, який
здійснюється батьками (всиновителями),
не може суперечити інтересам і правам
їх малолітніх, неповнолітніх або
непрацездатних осіб.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України передбачено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Згідно до вимог із ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність
та відповідно до ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.
Частиною 4 ст. 722 ЦК України передбачено
прийняття обдаровуваним документів,
які посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Проаналізувавши наведені норми
законодавства та надані докази по
справі суд приходить до висновку про
відсутність законних підстав для
задоволення позовних вимог.

Законодавством чітко передбачено, що
лише на підставах, встановлених
законом правочин може бути визнаний
судом недійсним, якщо одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує дійсність правочину.

Позивачами не надано суду жодного
безперечного та об'єктивного доказу, що
правочин, укладений між відповідачами
порушує їх права та не надано доказів
порушення норм законодавства
відповідачами при його укладенні.

Посилання позивачів на те, що правочин
є фіктивним, тому, що укладений з метою
уникнути звернення стягнення на майно
ОСОБА_3 та ухилитися від виконання
судового рішення про стягнення коштів
на користь позивачів в судовому
засіданні свого підтвердження не
знайшли. Судом встановлено, що на час
укладення договору дарування
відповідачка ОСОБА_3 мала право
власності на спірну квартиру на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, право власності
належним чином було зареєстровано.

Будь-яких обмежень на розпорядження
квартирою або наявність судового
спору, обтяжень щодо квартири на час
укладення договору та звернення до
суду не малось. Суду не надано доказів
того, що між відповідачами було
відсутнє волевиявлення на укладення
договору дарування. Крім того позивачі
не є стороною за договором дарування.
Наявність виконавчого провадження
щодо стягнення грошових коштів з
відповідача ОСОБА_3 на користь
позивачів на підставі судового
рішення не є підставою для визнання
договору дарування недійсним.

Суд прийшов до висновку, що навпаки
вбачається, що на час укладення
договору дарування між відповідачами
були дотримані усі вимоги
законодавства та всі умови договору
дарування, а договір відповідає всім
ознакам дійсності правочину. Після
укладення договору дарування
відповідачка ОСОБА_4 прийняла дар та
розпоряджалася квартирою на свій
розсуд, уклала договір оренди квартири,
що не заборонено законодавством.

Постановою Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» у п.7
зазаначено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Виходячи з наведених норм
законодавства та судової практики,
обставин справи, суд приходить до
висновку, що відсутні підстави для
визнання договору дарування недійсним.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 212, 213,
215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 626,
7171, 719, 722 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, Жовтневий
ВДВС Маріупольського МУЮ, про
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

Рішення суду може бути
оскаржено в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя Донецької області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Л.Г.Шатілова