22-ц/775/421/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Богуславська
Доповідач Гаврилова Г.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді Баркової
Л.Л.

суддів Гаврилової Г.Л.,Сороки
Г.П.

при секретарі Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Маріупольського міського центру
зайнятості про визнання звільнення
недійсним, зміну формулювання
звільнення,стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього
заробітку за час вимушеного
прогулу,вихідної допомоги та моральної
шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом,посилаючись на
обставини, згідно яких 02.07.2012 р. ним з
ОСОБА_2 був укладений трудовий договір,
згідно якого він прийняв на себе
обов'язок водія на міжнародних рейсах.
Він отримував від відповідачки кошти
на витрати для здійснення перевезень, а
заробітну плату йому не платили. На
вимогу виплати заробітної плати
работодавець запропонував йому
звільнитися за власним бажанням, проте,
він відмовився. 03.04.2012 року він вивіз
свої речі з робочого місця та з цього
часу не виконував своїх трудових
обов'язків. У червні 2013 року ОСОБА_2
його повідомила про те, що він
звільнений за прогули за п.4 ст.40 КЗпП
України. Таке звільнення він вважає
безпідставним та таким, що проведене з
порушення трудового законодавства,
тому просив визнати його недійсним,
змінити формулювання звільнення на
звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України,
оскільки відповідачка порушила умови
договору щодо виплати заробітної
плати, просив зобов'язати відповідачку
внести відповідний запис у трудову
книжку, зобов'язати центр зайнятості
засвідчити підпис ОСОБА_2 у трудової
книжки позивача про причини
звільнення, стягнути заборгованість
по заробітної платі за період з 02.07.2012
року по 09.06.2013 року в сумі 10 207 грн. 89 коп.,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 2 139 грн. 80 коп., вихідну
допомогу в сумі 3 204 грн. та моральну
шкоду в сумі 1 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 10 лютого 2014 року у
задоволені позову ОСОБА_1 про визнання
звільнення недійсним, зміну
формулювання звільнення,стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,вихідної допомоги та моральної
шкоди відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
ОСОБА_1,який підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
Маріупольського міського центру
зайнятості ОСОБА_4, які просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3, ч.2 ст.10 ЦПК
України кожна сторона має в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Кожна сторона
повинна довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 липня
2012 року знаходився в трудових
відносинах з відповідачкою ПП
ОСОБА_2, що підтверджується трудовим
договором між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю.

Відповідно до п.п.2,3 вказаного договору
ОСОБА_1 зобов'язаний виконувати посаду
водія з оплатою праці у розмірі 1202, 00
гривень на місяць. Час виконання робіт
встановлено: з 10.00 до 13.00 години та з 15-00
до 20-00 години з вихідними днями згідно
графіку.

Зазначений договір було розірвано
04.04.2013 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП
України (прогул) та знятий з
реєстрації у Маріупольському центі
зайнятості 04.06.2013 року, про що свідчить
відповідний запис у договорі.( а.с.21)

Відповідно до ст. 94 КЗпП та ст. 1 Закону
України "Про оплату праці" заробітна
плата - це винагорода, яку за трудовим
договором власник виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 24 Закону України "Про
оплату праці" заробітна плата
виплачується особисто працівникові за
місцем роботи або за його заявою через
банківські установи.

Відмовляючи у задоволені позову про
стягнення заробітної плати суд першої
інстанції виходив з того, що сторони
погодились на певний розмір заробітної
плати, який позивач отримував, згідно
відомостей з центральної бази даних
Державного реєстру фізичних осіб ДПА
України та Пенсійного Фонду
підтверджений факт виплати позивачеві
заробітної плати у розмірі,
обумовленим трудовим договором , отже,
сама по собі відсутність відомостей
про виплату заробітної плати не є
безумовною підставою для задоволення
позову про стягнення заробітної плати.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду.

Згідно умов трудового договору між ПП
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 витікає, що сторони
досягли умови про розмір заробітної
плати на місяць у сумі 1202,00 гривень.(
а.с.45)

Згідно пояснень ОСОБА_1 суду першої
інстанції та апеляційному суду позивач
виконував роботу водія міжнародних
рейсів та відповідачка оплачувала йому
витрати на проїзд: і 30 000 російських
рублів, і долари, і гривні ,які
витрачались на пальне, проживання та
інші витрати. ( а.с. 184 протокол судового
засідання)

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_5( водій ПП ОСОБА_2), ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, які співпрацюють із сторонами,
пояснили, що позивач отримував, крім
витрат на командировки , заробітну
плату, яку йому видавала ОСОБА_2 як і
іншим робітникам по відомості, чому
вони були свідками. Конфлікт між
сторонами виник з причин того, що,
повертаючись з відрядження, у
автомобілі ОСОБА_1 ніколи не
залишалося пального, яке, виходячи з
норм розходу, повинно залишатися. (
а.с.216- 221 протокол судового засідання)

Відповідно до відомостей із
центральної бази даних Державного
реєстру фізичних осіб ДПА України про
суми виплачених доходів ОСОБА_1 ( ІНН
НОМЕР_1) останньому у 111-1У кварталах 2012
року, 1 кварталі 2013 році СПД ОСОБА_2
виплачена заробітна плата в розмірі по
3606 гривень за квартал, у 11 кварталі 2013
року - в розмірі 939,81 гривень , що
свідчить про відсутність
заборгованості по заробітній платі
ОСОБА_1 за періоди його роботи у
відповідача: з 02 липня 2012 року по 04.04.2013
року ,і суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
безпідставність заявлених вимог про
стягнення заробітної плати за цей
період часу.( а.с. 29-38)

Як вбачається із наданих Управлінням
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі міста Маріуполя відомостей
персоніфікованого обліку на ОСОБА_1 за
період з липня 2012 року по квітень 2013
року сума щомісячного заробітку для
нарахування пенсії складає 1202
гривень,а у квітні 2013 року- 939,81
гривень, що відповідає п.3 умови
трудового договору за цей період часу.
(а.с.39-82)

Згідно відомостей на виплату
заробітної плати за липень 2012 року
ОСОБА_1 отримано 1065 гривень 54 копійки,
що відповідає обумовленій сторонами
заробітній платі з урахуванням
обов'язкових платежів.( а.с. 22-27)
Відповідно до поштового переказу за
13.04.2013 року, ОСОБА_1 отримано заробітну
плату за квітень 2013 року ( з 01.04.по 03.04.2013
року) та відпускні у загальному розмірі
872.67 гривень( а.с.28) Дані обставини
позивачем не заперечуються.

Згідно довідки начальника Жовтневого
РВ МГУ УМВС України в Донецькій області
за № 3561/67 від 12.04.2013 року ОСОБА_2 дійсно
зверталась до даної установи з приводу
пропажі відомостей по заробітній платі
СПД ОСОБА_2 ( а.с.83)

Доводи апеляції щодо штучного
звернення відповідачки до органів
міліції з даною заявою не є
переконливими, оскільки таке звернення
відбулось задовго до пред'явлення
позову у липні 2013 року.

З урахуванням встановлених обставин,
посилання позивача на те, що
підтвердженням факту виплати
заробітної плати ОСОБА_1 можуть бути
тільки розрахунково-платіжні
відомості про її сплату, є
неспроможними і не можуть бути
підставою для задоволення позову,
оскільки відповідно до положень
ст.ст.57-58 ЦПК України надані відомості
із Жовтневої МДПІ м. Маріуполя щодо
отриманих позивачем доходів у вигляді
заробітної плати в період роботи у
відповідача та відомостей Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі міста Маріуполя містять
інформацію відносно предмету
доказування, є належними доказами, що
підтверджують факт отримання
позивачем заробітної плати.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
з'ясував усі обставини справи, що мають
значення для справи та дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведеність позовних вимог щодо
наявності заборгованості по сплаті
заробітної плати в період з 02 липня 2012
року по 03.04.2013 року та обґрунтовано
відмовив у задоволені даної частини
позову.

Оскільки з 03.04.2013 року позивач фактично
припинив виконувати роботу, підстав
для стягнення заробітної плати з 04.04.2013
року по 09.06.2013 року у суду першої
інстанції також не було.

Відмовляючи у задоволені позову про
визнання звільнення недійсним, зміну
формулювання звільнення,стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,вихідної допомоги та моральної
шкоди суд першої інстанції виходив з
того, що звільнення позивача за п.4. ст. 40
КЗпП України відбулось згідно закону, а
підстав для його поновлення або зміни
причин формулювання не має, отже
відсутні і причини для задоволення
супутніх вимог.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду.

Згідно умов трудового договору час
виконання робіт ОСОБА_1 встановлений
щоденно з 10-00 до 13-00 та з 15-00 до 20-00, з
вихідними днями згідно графіку. Робоче
місце позивача знаходилось згідно його
пояснень апеляційному суду у гаражі.

Сторонами не заперечується, що
останній робочий день позивача був
03.04.2013 року. В цей день він зібрав свої
речі з робочого місця та на роботу в
подальшому не виходив.

Згідно пояснень відповідачки, 10.04.2013
року вона відвідала позивача за місцем
його проживання, зажадала пояснень
щодо неявки на роботу та запропонувала
з'явитись до центру зайнятості для
розірвання трудового договору, що
підтверджується підписом ОСОБА_1 (
а.с.162)

Прогули позивача, крім іншого ,
зафіксовані актами та зверненнями
работодавя до ОСОБА_1 з'явитись до
центру зайнятості щодо розірвання
трудового договору 10.04.2013 року, 11.04.2013
року, 25.04.2013 року, 26.05.2013 року. ( а.с. 154-169)

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

Крім установлення самого факту
відсутності працівника на
роботі,визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення з роботи є встановлення
поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік
обставин, за наявності яких прогул
вважається вчиненим з поважних причин,
тому, вирішуючи питання про поважність
причин відсутності працівника на
роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, суд повинен виходити з
конкретних обставин і враховувати
будь-які докази із числа передбачених
ст. 57 ЦПК України.

Обґрунтовуючи позов, позивач
стверджує, що 02.04.2013 року він посварився
із чоловіком ОСОБА_2, 03.04.2013 року із
власної ініціативи забрав свої речі та
більше до трудових обов'язків не
приступав. При цьому , заяву про
звільнення з будь-яких причин не писав,
та ухилявся від розірвання трудового
договору та зняття договору з обліку у
Центрі зайнятості.

За таких обставин, судова колегія
погоджується із висновками суду щодо
правомірності звільнення позивача за
ч.4 ст.40 КЗпП України, а вимоги щодо
зміни формулювання звільнення є
безпідставними, тим більше, що ОСОБА_1
не звертався до відповідачки із заявою
про його звільнення із інших підстав.

Надана апеляційному суду ксерокопія
заяви ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 про його
звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України від
10.06.2013 року не має правового значення,
оскільки дана заява була направлена до
роботодавця після зняття трудового
договору з реєстрації у Маріупольськім
центрі зайнятості 04.06.2013 року, тобто
після припинення між сторонами
правовідносин.

За таких обставин, переглядаючи справу
в межах доводів апеляційної скарги ,
судова колегія

погоджується з висновками суду щодо
відмови у задоволення позову, а доводи
апеляційної

скарги про порушення норм
матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи, та є безумовною
підставою для скасування рішення у
справі не встановлено.

Інші доводи відповідача не
спростовують правильність рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И
Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді