Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/70/13- ц
Провадження № 2/499/18/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"01" жовтня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області

в складі : головуючого судді
Погорєлова І.В.

при секретарі
Іваницькій І.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Іванівка Одеської
області справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, виділення внатурі та
визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, виділення
внатурі та визнання права власності. В
своєму позові вона посилалася на
наступні обставини.

08 березня 2003 року позивачка
уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2,
що підтверджується копією свідоцтва
про одруження.

Від шлюбу сторони мають двох
малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується копіями свідоцтв про
народження.

За час шлюбу, а саме 02 грудня 2003 року,
позивачка та відповідач придбали
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, розташований в
АДРЕСА_3 на земельній ділянці розміром
900 кв. м. по фактичному використанню.

Житловий будинок оформлений та
зареєстрований на ім'я чоловіка, що
підтверджується копією договору
купівлі-продажу та копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

Позивачка звернулась до суду так
як добровільної згоди, щодо поділу
майна в натурі сторони не досягли та
позивачка просить суд визнати за нею
ОСОБА_5 право власності на ? частку
будинку АДРЕСА_3

Згідно уточненого позову
позивачка просить виділити їй ОСОБА_1 ?
частину житлового будинку АДРЕСА_3 в
натурі, а саме кімнату під № 1-3 20,4 кв. м.,
кімнату № 1-4 11,7 кв. м., коридор № 1-1 5,8 кв.
м, веранду № І 13,5 кв. м., літня кухня
літера Б, визначити їй ОСОБА_1 порядок
користування земельною ділянкою
площею 0,09 га , яка знаходиться за
адресою : АДРЕСА_3, відповідно до до
висновку № СЕ-2-1-90/14 додаткової судової
земельно-технічної експертизи від
28.05.2014 року другий варіант відповідно
додатку № 3 до висновку № СЕ-2-1-90/14.

В судовому засідання позивачка
на своїх вимогах наполягала.

Відповідач по справі проти
позову заперечував, та посилався на
такі обставини, що позивачка, ОСОБА_1,
безпідставно вирішила розподілити
майно, що належить йому на праві
особистої власності та не може
належати позивачці і відповідачу на
праві спільної сумісної власності,
тому не може розподілятись між ними.

Відповідач по справі зазначає, що
02.12.2003 року він, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
разом зі своїми батьками - Матір'ю,
ОСОБА_6, батьком, ОСОБА_7, за власні кошти
(не є спільними коштами подружжя, а є
його особистими коштами від продажу
особистої квартири АДРЕСА_1, до якої
позивачка ОСОБА_1 жодного відношення не
має) купили буд. АДРЕСА_3, але оформили
купівлю -продажу будинку на нього,
ОСОБА_2.

Купівля спірного будинку АДРЕСА_3
відбулася за гроші, отримані від
продажу квартири АДРЕСА_1, котра
належала на праві приватної власності
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Квартиру АДРЕСА_1 отримана у власність
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
шляхом приватизації відповідно до
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» .

Квартира, право власності на яку набуто
шляхом приватизації, є особистою
приватною власністю того із подружжя,
кому вона безоплатно передана у
власність, та не є спільною сумісною
власністю подружжя.

Фактично, відповідач ОСОБА_2 вважає, що
використав своє право на приватизацію
квартири.

Суд, дослідивши письмові
матеріали справи та з урахуванням
положень ст. 60 ЦПК України, де
зазначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, та ст. 11 ЦПК України,
згідно якої цивільні справи
розглядаються в межах заявлених вимог
і на підставі доказі в сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
встановлено, що всі докази надані, а
тому суд, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, розглянувши
справу в межах заявлених вимог,
вважає, що позовна заява підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено , що 08 березня 2003
року позивачка уклала шлюб із
відповідачем ОСОБА_2, що
підтверджується копією свідоцтва про
одруження.

Від шлюбу сторони мають двох
малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується копіями свідоцтв про
народження.

02 грудня 2003 року в період
перебування у шлюбі із відповідачкою
було придбано житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований в АДРЕСА_3 на земельній
ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному
використанню.

Житловий будинок оформлений та
зареєстрований на ім'я чоловіка, що
підтверджується копією договору
купівлі-продажу та копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

Позивачка по справі позивається до
відповідача про поділ спільного майна
подружжя, в свою чергу відповідач по
справі заперечує, що спірне майно є
спільною власністю подружжя, а
зазначає, що це є його особисте майно,
яке не підлягає поділу.

Свої заперечення щодо позову та свої
доводи щодо того що житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований в АДРЕСА_3 на земельній
ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному
використанню є особистою власністю
позивача він обґрунтовує слідуючим.

02.12.2003 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом
зі своїми батьками - матір'ю, ОСОБА_6,
батьком, ОСОБА_7, за власні кошти (не є
спільними коштами подружжя, а є його
особистими коштами від продажу
особистої квартири АДРЕСА_1, до якої
позивачка ОСОБА_1 жодного відношення не
має) купили буд. АДРЕСА_3, але оформили
купівлю -продажу будинку на нього,
ОСОБА_2.

Купівля спірного будинку АДРЕСА_3
відбулася за гроші, отримані від
продажу квартири АДРЕСА_1, котра
належала на праві приватної власності
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Квартиру АДРЕСА_1 отримана у власність
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
шляхом приватизації відповідно до
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» .

Квартира, право власності на яку набуто
шляхом приватизації, є особистою
приватною власністю того із подружжя,
кому вона безоплатно передана у
власність, та не є спільною сумісною
власністю подружжя.

Фактично, відповідач ОСОБА_2 вважає, що
використав своє право на приватизацію
квартири.

Суд дослідивши матеріали справи та
дослідивши докази на які посилається
відповідач приходить до наступного.

Дійсно суду відповідачем підтверджена
та обставина, що 13 серпня 2003 року
ОСОБА_7, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8
продали належну їм на праві спільної
часткової власності квартиру АДРЕСА_1
за 15800 гривень. Дана обставина
підтверджується копією договору
купівлі-продажу.

При цьому слід зазначити, що згідно до
ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Посилання відповідача по справі, що
того що за грошові кошти від проданої
квартира АДРЕСА_2 , відповідачем було
придбано будинку АДРЕСА_3, не можуть
взятись судом до уваги так як дана
обставина позивачем не доведена та
думку суду є припущенням, оскільки
виходячи з зазначеного позивачем,
квартира належала йому та іншим трьом
членам сім»ї, тобто у кожного було по ?
частині в належній їм на той час
квартирі. Дану квартиру продано за 15800
тисяч гривень,що підтверджується
договором купівлі-продажу , отже
кожному із учасників власності
вбачається по 3950 гривень. Виходячи з
цього посилання позивача не
підтверджуються, оскільки спірний
будинок був придбаний за 18098 гривень, що
підтверджується. договором. Навіть ,
якщо припусти та врахувати посилання
позивача, що батьки позивача, інші
співвласники квартири надали, свої
кошти для купівлі-будинку то склавши
суму коштів трьох учасників
купівлі-продажу (3950 гривень*3=11850
гривень) їх не вистачило б на
купівлю-продаж зазначено будинку, як
посилається в своїх заперечення
відповідач, тому суд взявши до уваги
доводи відповідача по справі
приходить, що вони не доведені налижним
чином, та є спростованими судом,
оскільки не доводять ту обставину що
вказаний будинок є особистою приватною
власністю відповідача по справі.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачкою суду надано достатньо
доказів на підтвердження тієї
обставини, що житловий будинок АДРЕСА_3
є власністю подружжя, оскільки
відповідно до ч.1 ст..60 Сімейного
кодексу України майно набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку.

Підставою набуття подружжям права
спільної сумісної власності є лише
одна обставина: набуття (придбання)
майна за час шлюбу, крім випадків
встановлених законом або договором.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, що означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язанні
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте
ними у шлюбі, оскільки воно вважається
таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то
реєстрація прав на нього лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя, тобто
якщо у відповідному документі
власником чи набувачем вказано лише
чоловіка, це ще не означає, що він є
одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та
розпоряджається майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
на рівних засадах, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
відповідно до положень ст. 63 СК України.

Відповідно до ст..61 Сімейного кодексу
України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Отже враховуючи
той факт, що зазначене нерухоме майно
набуте в період перебування позивачки
та відповідача в шлюбі , згідно
договору купівлі-продажу укладеного
то воно є спільною сумісною власністю
подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з обставин по справі
домовленості щодо зміни розміру часток
при поділі майна у сторін не має,
шлюбний договір не укладався.

З метою правильного вирішення даного
спору, за клопотанням позивачки , для
об'єктивного розгляду справи по суті,
за клопотанням позивачки, судом була
призначена судова будівельно-технічна
експертиза ( висновок № СЕ-2-1-60/13) та
додаткова судова земельно-технічна
експертиза ( висновок № СЕ-2-1-90/14).

Як вбачається з позовних вимог
позивачка просить відступити від
рівності часток у спільному майні та
згодна сплатити відповідачу грошову
компенсацію.

Суд дослідивши висновки експертиз,
враховуючи позицію позивачки та
відповідача, який взагалі заперечує,
щодо поділу майна та не визнає жодного
варіанту поділу майна, вважає за
можливе задовольнити позовні вимоги
позивачки в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 60,61,70 СК України, ст.
14,57,60, 212, 213 ,224 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя,
виділення внатурі та визнання права
власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 63/100 частин будинку
АДРЕСА_3 та виділити у її власність в
натурі: кімнату під № 1-3 20.4 кв.м.,
кімнату № 1-4 11,7 кв.м. коридор № 1-1 5,8
кв.м., веранду № І 13,5 кв.м. літню кухню
літера Б, що відповідає висновку №
СЕ-2-1-60/13 від 24.12.2013 року судової
будівельно-технічної експертизи та
додатку № 1 до цього висновку.

Зобов'язати ОСОБА_1 сплатити
ОСОБА_2 за недоотриману частину у
житловому будинку та надвірній
будівлі 13 833 гривень.

Визначити ОСОБА_9 порядок
користування земельною ділянкою
площею 196,10 кв.м та земельна ділянка
площею 365,20 кв.м. , яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3, відповідно до
висновку № СЕ-2-1-90/14 додаткової судової
земельно-технічної експертизи від
28.05.2014 року другий варіант відповідно
додатку № 3 до висновку № СЕ-2-1-90/14 та
межі земель :

-земельна ділянка площею 196,10 кв.м. - від
початкової точки 1 по прямій лінії на
відстані 10,24 кв.м. до точки 2 ; з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 19,74 м до точки 4; з
наступним поворотом по прямій лінії на
відстані 10,20 м до точки 5 ; з наступним
поворотом по прямій лінії на відстані
18,75 м до початкової точки 1.

- земельна ділянки площею 365,20 кв.м.: від
початкової точки 6 по прямій лінії на
відстані 2,98м до точки 7; з наступним
поворотом вправо по прямій лінії
вздовж осі внутрішньої стіни житлового
будинку на відстані 0,21 м до точки 8 ; з
наступним поворотом вліво по прямій
лінії, у тому числі вздовж осі
внутрішньої стіни житлового будинку,
на відстані 8,90 м до точки 9 ; з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 11,82 м до точки 10; далі з
незначним відхиленням вправо по прямій
лінії на відстані 15,90 м до точки 11;далі з
незначним відхиленням вліво по прямій
лівнії на відстані 7,95 м до точки 12; з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 8,43 м до точки 13; з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 25,94 м до точки 14; з
наступним поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 1,20 м до точки 15; з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 10,40 м до початкової
точки 6.

Стягнути з відповідача судові
витрати пов'язані з проведенням
експертизи в сумі 6500 гривень та судовий
збір у розмірі 214,60 гривень.

Рішення може бути оскаржено
до апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СуддяІ. В. Погорєлов