Справа № 459/2713/14
Головуючий у 1 інстанції: Жураковський
Провадження № 22-ц/783/6210/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі:

головуючого - судді: Берези В.І.,
суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г.,

за участю секретаря судового
засідання: Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу шахта
«Степова» та ОСОБА_2 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 8 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» в особі відокремленого
підрозділу шахта «Степова» про
стягнення моральної шкоди, завданої
трудовим каліцтвом та професійним
захворюванням, -

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державного підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 12000
грн. 00 коп. заподіяної моральної шкоди.
В решті вимог відмовлено. Вирішено
питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили відповідач ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Степова» та позивач ОСОБА_2 Апелянт ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Степова» просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
в позові. Апелянт ОСОБА_2 просить таке
змінити, ухваливши стягнути на його
користь з відповідача 30000 грн. 00 коп. на
відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі апелянт ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Степова» зазначає, що рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального права. Позивачем не
надано висновку медичних органів про
наявність факту спричинення моральної
шкоди у зв`язку, медичних документів,
які б підтверджували перенесені стрес,
депресію чи інші негативні наслідки
стану потерпілого. Довідка МСЕК, якою
встановлено факт втрати
працездатності, не може бути таким
доказом. Крім того, судом не враховано,
що причиною нещасного випадку було
невиконання потерпілим вимог
«Інструкції з охорони праці підземного
гірника». Суд, застосувавши рішення
Конституційного Суду України від 27.01.2004
року, взяв до уваги презумпцію
моральної шкоди, що не випливає з
чинного законодавства. Вказує на
необхідність застосування
трьохмісячного строку позовної
давності. Крім того, позивач при
прийомі на роботу знав про шкідливі та
небезпечні умови праці, про можливі
наслідки їх впливу на здоров`я.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
зазначає, що судом неповно з`ясовано
обставини справи та допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи, в частині відмови в
задоволенні решти позовних вимог
рішення суду є незаконним та
необгрунтованим. Не погоджується з
розміром грошової суми, стягнутої в
його користь у відшкодування моральної
шкоди. Мотивує тим, що внаслідок
отриманого професійного захворювання
втратив працездатність на 60%, був
звільнитись з роботи за станом
здоров`я, що унеможливлює його
працевлаштування на даних роботах за
спеціальністю. Отримане
профзахворювання призвело до
вимушених змін у житті та втрати
нормальних життєвих зв`язків, відтак,
розмір компенсації заподіяної
моральної шкоди в сумі 30000 грн. 00 коп.
вважає повністю обґрунтованим,
розумним та справедливим.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції особи, які беруть участь у
справі, не з`явилися, хоча були
повідомлені про час та місце судового
розгляду справи. На адресу суду
надійшли клопотання про розгляд справи
за відсутності представників сторін,
тому справу розглянуто у їх
відсутності, відповідно до ч.2 чт.305 ЦПК
України. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційних скарг та залишення рішення
суду без змін.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що з 1992 по 2006 роки позивач
працював на шахті «Степова» ДП
«Львіввугілля» (шахта № 10
«Великомостівська»), що стверджується
копією трудової книжки, виданої на ім'я
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також встановлено, що за час виконання
своїх посадових обов`язків 03.02.2006 року
із позивачем стався нещасний випадок, а
саме - під час доставки комплектуючої
із конвеєрного штрека по
вентиляційному гезенку на вхідний
вентиляційний штрек, опускаючись по
ходовій драбині, послизнувся та впав з
висоти двох метрів, отримавши травму в
області спини і лівої ключиці.

Судом досліджено довідку МСЕК серії
ЛВА-2 № 013933 від 13.07.2006 року, якою
позивачу вперше встановлено 50% втрати
ступеня працездатності, та акт
розслідування професійного
захворювання від 25.01.2007 року (а.с.19-21),
згідно з яким професійне захворювання
виникло у позивача внаслідок важкої
фізичної праці в підземних умовах на
шахті «Степова» ДП «Львіввугілля»,
несприятливих факторів мікроклімату,
обводненості гірничих виробок,
вимушеної робочої пози в зігнутому
положенні, навколішки до 25 %.

Надано оцінку та встановлено, що згідно
з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 20.02.2007 від
20.02.2007 року, позивачу безтерміново було
встановлено III групу інвалідності та 60%
втрати працездатності, з яких 10% вперше
по професійному захворюванню -
хронічна попереково-крижова
радикулопатія.

Крім того, судом встановлено, що в
період з 2001 по 2006 роки позивач проходив
стаціонарні лікування з діагнозом
хронічний бронхіт, загострення
попереково-крижового відділу хребта,
хронічна попереково-крижова
радикулопатія з помірно вираженим
больовим компонентом і статико
динамічними порушеннями, що
підтверджується випискою з медичної
карти стаціонарного (амбулаторного)
хворого, виписками з історії хвороби
(а.с.9-16).

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок
порушення відповідачем права позивача
на безпечні умови праці останній
отримав трудове каліцтво, що
спричинило моральну шкоду, обумовлену
моральними та фізичними стражданнями
внаслідок ушкодження здоров`я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

З огляду на наявні в матеріалах справи
та досліджені в судовому засіданні
докази, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
охорону праці», державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.153 КЗпП України,
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода полягає зокрема у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Вирішуючи про стягнення коштів на
відшкодування моральної шкоди, судом
вірно застосовано ст.237-1 КЗпП України,
відповідно до якої відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
проводиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Матеріалами справи підтверджується
факт заподіяння позивачу моральних
страждань.

Саме тяжкі і шкідливі умови праці
зумовили виникнення у позивача
професійного захворювання та
трудового каліцтва і як наслідок -
вимушених змін у житті та втрати
нормальних життєвих зв`язків.

Додатково слід зазначити, що судом
правильно застосовано рішення
Конституційного суду України № 1-рп/2004
від 27.01.2004 року, з роз`яснення якого
вбачається, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.

Зі змісту цього рішення випливає те, що
за наявності у потерпілого стійкої
втрати професійної працездатності,
висновок МСЕК про встановлення факту
спричинення йому моральної шкоди не
вимагається.

До того ж, з урахуванням вимог ст.ст. 147,
212 ЦПК України, висновок експерта для
суду не є обов'язковим, такий
оцінюється судом разом з іншими
доказами та не має заздалегідь
встановленого значення.

Додатково слід зазначити, що згідно з
наказом МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року
«Про затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров`я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року, визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

З урахуванням наведених обставин, не
заслуговують на увагу обґрунтування
вимог апеляційної скарги ДП
«Львіввугілля» в ос. ВП «Шахта
«Степова» щодо обов`язкових умов для
підтвердження факту моральної шкоди -
висновку лікарських установ про
наявність моральної шкоди.

Щодо вимог відповідача про
застосування трьохмісячного строку
позовної давності до спірних
правовідносин, то такі є
необґрунтованими та спростовуються п. 3
ч.1 ст.268 ЦК України, відповідно до якого
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров`я або смертю,
на що звернуто увагу судом першої
інстанції.

Рішення Конституційного Суду України
«У справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу» від 22 лютого 2012р. №
4-рп/2012 (щодо строків для звернення
працівника до суду), на яке посилається
апелянт, обґрунтовуючи вимогу про
застосування трьохмісячного строку
позовної давності, не може бути
застосоване до спірних правовідносин.
В даному рішенні надано офіційне
тлумачення ст.233 КЗпП України в призмі
спору про відшкодування звільненому
працівнику моральної шкоди, завданої
затримкою розрахунку при звільненні, і
таке не стосується спору про
відшкодування моральної шкоди у
зв`язку з професійним захворюванням чи
трудовим каліцтвом.

Задовольнивши частково позов,
визначивши розмір грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду в сумі 12000 грн. 00 коп., суд
першої інстанції врахував характер
правопорушення, глибину моральних
страждань, отриманих позивачем
внаслідок професійного захворювання, а
саме: неможливість повноцінно
працювати, втрату працездатності, що
ускладнює можливість забезпечувати
сім`ю на належному рівні, та потребу в
подальшому лікуванні, виходив із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Колегія суддів погоджується з
визначеним судом розміром грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду та вважає її
справедливою.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг, доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 , ст. ст.
314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційні скарги Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу шахта
«Степова» та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 8 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.