СУД МІСТА КИЄВА
вул. Солом»янська, 2-А
Справа № 22- ц/ 796/ 9694 /2014 р.
Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Т.М.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
22.10.2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.
При секретарі - Осмолович В.С.
Розглянули у відкритому судовому
засіданні в м.Києві
Цивільну справу за апеляційною
на рішення Голосіївського районного
суду м.Києва від 18.06.2014 р.
в справі за позовом ТОВ «Мари Льо» до
ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка» та
ОСОБА_1, 3- оаосба : приватний нотаріус
КМНО ОСОБА_2 та ТОВ «Візард»
про визнання недійсним договору
Заслухавши доповідь судді Мараєвої
Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися,
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-
Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18.06.2014 р. відмовлено в
задоволенні позову ТОВ «Мари Льо» до
ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка» та
ОСОБА_1, , 3- оаосба : приватний нотаріус
КМНО ОСОБА_3 та ТОВ «Візард» про
визнання недійсним договору міни.

В апеляційній скарзіпозивач ТОВ «Мари
Льо» просить скасувати це рішення та
постановити нове, яким позов
задовольнити, посилаючись на його
незаконність, зокрема, що суд неповно
з»ясував обставини справи, не дав
належної оцінки доказам, порушив норми
матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, ТДВ «Трикотажна
фабрика «Киянка» належало нерухоме
майно, а саме 13/100ч. майнового комплексу,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в
будинку літера Б та яка складається з
нежилих приміщень - з № 1 по № 9 (групи
приміщень № 6), з № 1 по № IV ІІІ-го
поверху, загальною площею 1225,6 кв.м, що
складає 13/100 ч. майнового комплексу, пл.9
645,8 кв.м, на підставі договору
купівлі-продажу від 11.06.1993 р. № 4у-683,
посвідченого Шостою київською
державною нотаріальною конторою,
додаткової угоди про внесення змін до
договору купівлі-продажу, посвідченого
Шостою київською державною
нотаріальною конторою 31.12.1993 р. за №
4у-2083, акту прийому-передачі від 15.07.1993р.,
листа Фонду держмайна з переліком
будівель від 22.08.1996 р. (нежилі
приміщення в будівлях літ. Б, Б один
штрих, Б два штрихи, В та нежилі будівлі
літ. А, А один штрих, Г, загальною площею
7651,30 кв.м, що складає 80/100 частин
майнового комплексу пл. 9645,80 кв.м,
зареєстрованого КП «Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майн» за реєстраційним
номером 37275325, номер запису 166-з в книзі
2з-48.

Також право власності на майновий
комплекс, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, підтверджується витягом з
реєстру права власності на нерухоме
майно від 5 вересня 2012 р. № 35388200 (а.с.
136-137).

21.09.2012р. ТОВ Трикотажна фабрика
«Киянка», яке є правонаступником ЗАТ
«Трикотажна фабрика «Киянка», уклало
договір міни з ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3, за
умовами якого ТДВ «ТФ «Киянка»
передало право власності ОСОБА_1 на13/100
майнового комплексу, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, в будинку літера «Б»
та складається з нежилих приміщень з №
1 по № 9 (групи приміщень № 6), з № І по №
IV ІІІ-го поверху, загальною площею 1 225,6
кв.м, що складає 13/100 майнового
комплексу, площею 9645,8 кв.м.

У свою чергу, ОСОБА_1 за вказаним
договором міни передав у ТДВ «ТФ
«Киянка» продовольчі товари (а.с. 138-141).

Згідно ч.2 ст.715 ЦК України кожна із
сторін договору міни є продавцем того
товару, який він передає в обмін, і
покупцем товару, який він одержує
взамін.

До договору міни застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки,
договір контрактації або інші
договори, елементи яких містяться в
договорі міни, якщо це не суперечить
суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України).

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що предметом міни
була частина майнового комплексу.

Згідно ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається в письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 203 цього ж Кодексу
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи,
вказаний договір міни було укладено із
дотриманням вимог, які встановлені
законодавством при укладенні
договорів купівлі-продажу таких
об'єктів, тобто, підлягав нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Тому, суд правильно вважав, що підстави
для визнання його недійсним відсутні.

Згідно ст.ст.11 та 328 ЦК України
підставою для виникнення цивільних
прав та обов'язків є, зокрема, договори
та інші правочини, право власності
набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема з
правочинів.

Згідно ст.ст. 203, 209 ЦК України
передбачено, що правочин повинен
вчинятись у формі, встановленій
законом, а у передбачених законом
випадках угода, вчинена у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню.

Згідно ст.658 ЦК України право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Згідно ст.ст.316, 317 та 319 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Виходячи із змісту права власності,
визначеного у статті 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Право розпорядження - це
юридично закріплена можливість
власника самостійно вирішувати
юридичну та фактичну долю майна.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не,
випливає із закону або незаконності
набування права власності.

Встановлено, що право власності ТДВ
«Трикотажна фабрика «Киянка» було
набуто на підставі договору
купівлі-продажу від 11.06.1993 р. № 4у-683.

Тому, суд правильно вважав, що доводи
позивача про те, що ТДВ «Трикотажна
фабрика «Киянка» не мала права
укладати договір міни, оскільки, право
власності на предмет спірного договору
належить іншій особі, не відповідають
дійсності. Позивачем не надано доказів
на підтвердження його права власності
на об'єкт договору міни.

Так, із статуту ТОВ «Мари Льо»
вбачається, що ЗАТ «Трикотажна фабрика
«Киянка» було внесено в якості внеску
статутного капіталу грошові кошти в
сумі 233,89 грн. та майновий внесок -
приміщення, площею 1182кв. метри. Проте, в
даному статуті не конкретизовані які
саме приміщення передавались в якості
внеску до статутного капіталу, не
зазначено групи приміщень та поверху,
де вони розташовані, площа приміщень
згідно статуту складає 1182 кв.метри, а
згідно договору договорі міни площа
переданих відповідачу приміщень - 1225,6
кв. метри.

Крім того, за клопотанням позивача
судом апеляційної інстанції були
витребувані копії документів, що
знаходилися у нотаріуса, і на підставі
яких було посвідчено оспорюваний
договір міни.

Так, з наданих копій документів,
зокрема, вбачається, що при укладенні
договору міни для нотаріуса були
надані : копія Статуту ТДВ «Трикотажна
фабрика «Киянка», копія витягу з ЄДР,
копія свідоцтва про власність, копія
договору купівлі- продажу від 1993 р. та
додаткової угоди, копія акту прийому-
передачі від 15.07.1993 р., довідка БТІ,
довідки про вартість майна, щодо якого
було укладено договор міни, витяги з
реєстру обтяжень та іпотек (а.с. 174-235,
т.2).

Так, згідно витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 5.09.2012 р.
у зв»язку із передачею нежилих
приміщень до статутного фонду та
видачею свідоцтв про право власності
на нежилі приміщення площа майнового
комплексу змінилася і на даний час
становить 9645,80 кв. м. (а.с.219 т.2; 136 т.1).

Згідно довідки БТІ № 28655 (И-2012) за
вересень 2012 року,- київським БТІ
згідно заяви ТДВ «Трикотажна фабрика
«Киянка» було проведено розрахунок
ідеальних часток нежилих приміщень та
встановлено, що загальна площа
майнового комплексу згідно
інвентаризаційної справи та книги
реєстрації становить 9645,8 кв. м.; розмір
ідеальної частки нежилих приміщень з
№1 по №9 (групи приміщень №6) з № І по №
IV ІІІ-го поверху, загальною площею 1 225,6
кв.м, що складає 13/100 майнового
комплексу, площею 9645,8 кв.м.

Тому, суд правильно вважав доводи
позивача щодо належності йому нежилих
приміщень, які були предметом
вказаного договору міни не знайшли
свого підтвердження.

Також суд правильно дійшов висновку
про те, що не заслуговують на увагу
доводи позивача про те, що договір міни
є фіктивним.

Згідно ст. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину; що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, що
зумовлювалися цим правочином. При
цьому, необхідно враховувати, що саме
по собі невиконання сторонами
правочину не означає, що укладено
фіктивний правочин. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що учасники правочину
не мали наміру створити правові
наслідки на момент вчинення правочину,
тобто тягар доказування фіктивності
правочину покладається на позивача.

Така думка висловлена в узагальненні
судової практики ВСУ «Практика
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Виконання сторонами договору міни від
21.09.2012 р., укладеного між ТДВ
«Трикотажна фабрика «Киянка» та
ОСОБА_1, підтверджується актом
приймання-передачі до договору міни.

З огляду на викладене, суд
обґрунтовано дійшов висновку, що
позовні вимоги ТОВ «Мари Льо» є
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду відповідають вимогам
закону, підтверджуються матеріалами
справи.

Суд повно з»ясував обставини справи,
дав належну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргуТОВ «Мари Льо» -
відхилити, а рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 18.06.2014 р. -
залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :