Справа № 137/1400/14-ц Провадження №
22-ц/772/2716/2014Головуючий в суді першої
інстанції Білик Н. В.Категорія
46Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі головуючого Сала Т.Б., суддів
Луценко В.В., Зайцева А.Ю., при секретарі
Торбасюк О.І., за участю представників
позивача, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Літинського районного суду
Вінницької області від 15 серпня 2014 року
ухвалене у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах
неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_7, за участю третіх осіб
Малинівської сільської ради
Літинського району Вінницької області,
служби у справах дітей Літинської РДА
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням,

встановила:

ОСОБА_3 звернулася в суд з
вищезазначеним позовом, мотивуючи його
наступними обставинами.

Згідно свідоцтва про право власності
ОСОБА_3 належить житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
за адресою АДРЕСА_1. В даному будинку
вона зареєстрована з 07.04.2004 р., а
фактично проживала все своє життя до
05.12.2012р..

За даною адресою окрім неї ще
зареєстровані її внуки: ОСОБА_7 1987 р.н.
та ОСОБА_8, 1987 р.н. разом з своїм
чоловіком - ОСОБА_4, 1985 р.н., та
зареєстровані правнучки позивача -
ОСОБА_5, 2006 р.н. та ОСОБА_6, 2008 р.н..

Вказані особи зареєстровані за адресою
позивача, але фактично жодного дня з
позивачем не проживали.

Оскільки позивач має намір подарувати
даний будинок своїй дочці - ОСОБА_10, до
якої вона переїхала жити і яка її
доглядає, позивач звернулась до своїх
внуків з проханням про зняття з обліку
за адресою даного будинку.

В добровільній формі зареєстровані
особи знятись з реєстрації не бажають,
переслідуючи корисливі мотиви.

Будучи зареєстрованими в будинку,
відповідачі чинять позивачці
перешкоди у здійсненні права власності
на будинок. Відповідачі більше пів року
у спірному будинку не проживають без
поважних причин, також не приймають
участі в оплаті комунальних послуг в
утриманні квартири, тому втратили
право користування квартирою на
підставі ст. 70, 71 ЖК УРСР.

ОСОБА_3 (уточнивши свої позовні вимоги)
просила суд визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням за адресою
АДРЕСА_1.

Рішенням Літинського районного суду
Вінницької області від 15 серпня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_11, 1987 р.н., такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням за адресою
АДРЕСА_1.

Відмовлено у визнанні ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_2, такими, що втратили
право на користування даним житловим
приміщенням.

Позивач подала апеляційну скаргу в
якій просить рішення суду першої
інстанції, в частині відмови у
задоволені позову, скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов в цій
частині задовольнити. Скаржник
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, не доведено
обставини, які суд вважав
встановленими.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла наступного
висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником
житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Згідно довідки Малинівської сільської
ради Літинського району Вінницької
області (а. с. 6) за вказаною адресою,
окрім позивача, зареєстровані ОСОБА_8
1987 р.н., ОСОБА_7 1987 р.н., ОСОБА_4 1985 р.н.,
ОСОБА_5 2006 р.н., ОСОБА_6 2008 р.н..

В 1993 році ОСОБА_2 разом зі своєю
покійною матір'ю ОСОБА_12 та батьком
переїхала із Криму на постійне місце
проживання в будинок її бабусі ОСОБА_3,
розташований в АДРЕСА_1. В даному
будинку вона проживала з семирічного
віку, в тому числі після розлучення
батьків. В 2004 р. вона отримала паспорт і
27.09.2004 р. зареєструвалась в цьому
будинку, як член сім'ї ОСОБА_3. При цьому
вона продовжила проживати в будинку по
АДРЕСА_1 навіть в період її навчання у
м.Жмеринка, приїжджаючи в цей будинок
на вихідні та проживаючи в ньому в
період канікул.

ОСОБА_2 зареєстрована та проживала у
спірному будинку з 1993 року, і разом із
нею проживав її чоловік - ОСОБА_4 та
неповнолітні діти.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що відповідачі є членами сім'ї позивача
оскільки були зареєстровані за
вказаною адресою як члени сім'ї,
тривалий час проживали в цьому будинку
та вели спільне господарство.
Відповідачі не проживали в даному
будинку більше року з поважних причин.

До спірних правовідносин суд першої
інстанції застосував ст. 405 ЦК України
та ст. 156 ЖК УРСР.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини у
справі і, проаналізувавши отримані
докази, правильно застосував норму
матеріального права.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
Закону.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом (ч. 2 ст. 405
ЦК України).

Дана норма передбачає спеціальну
підставу для визнання особи такою, що
втратила право на користування житлом
власника: у разі відсутності без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

Колегією суддів встановлено, що
спеціальної домовленості між
власником будинку (позивачем) та
відповідачами з приводу користування
житловим будинком при реєстрації
відповідачів у даному будинку не було.
Інших законних підстав, крім підстав
передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, для
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування не має.

Судом першої інстанції також
встановлено, що між ОСОБА_10 (дочкою
ОСОБА_3) та сім'єю ОСОБА_2 виникла
конфліктна ситуація, внаслідок чого
ОСОБА_10 виставила їх речі з будинку, що
змусило ОСОБА_2 та її сім'ю тимчасово
проживати в с. Лукашівці - місце
проживання батьків чоловіка ОСОБА_2 При
цьому в грудні 2012 року ОСОБА_10 забрала
до себе позивача ОСОБА_3, змінила замки
на вхідних дверях будинку і не дозволяє
з того часу спілкуватися з бабусею.

Колегія суддів погоджується з даними
обставинами, оскільки останні
підтверджуються доказами у справі,
зокрема показаннями свідків, допитаних
в суді першої інстанції; довідкою
Дашківецької сільської ради
Літинського району Вінницької області
(а. с. 43) про те, що у будинку АДРЕСА_2
проживає вісім осіб, серед яких, і сім'я
ОСОБА_2, яка проживає в будинку без
реєстрації.

Також, колегія суддів зважає на ту
обставину, що член сім'ї втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності його без поважних причин
понад один рік.

Як встановлено судом і проти цього не
заперечувала представник позивача
ОСОБА_10 (дочка позивача), остання в
грудні 2012 року змінила вхідні замки. Як
пояснили відповідачі ця обставина
стала перепоною в користуванні
будинком, і як наслідок, стала
підставою для проживання з цього часу в
іншому помешканні.

Отже, відповідачі, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, не проживали в цьому
будинку з поважних причин.

Також, суд першої інстанції зробив
правильний висновок, що відповідачі є
членами сім'ї позивача, оскільки до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки. Членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство (ч.2.ст.64 ЖК УРСР).

Встановлено, що ОСОБА_2 була
зареєстрована в даному будинку в 1993
році, як неповнолітня дитина (сім років)
ОСОБА_12 (покійної дочки позивача) та її
чоловіка ОСОБА_14. З того часу проживала
в даному будинку. В 2006 році ОСОБА_2
вийшла заміж за ОСОБА_4, який теж був
зареєстрований в даному будинку.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї (ст. 156 ЖК УРСР).

В подальшому у подружжя Гурби
народились ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 62-63), а
відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, на
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю проживали
з позивачем в даному будинку, і вели
спільне господарство.

Представники позивача стверджують про
те, що факт не проживання відповідачів
понад одного року підтверджується
довідками сільської ради та складеними
сусідами відповідних актів.

Однак, колегія суддів критично
ставиться до даних доказів з наступних
підстав.

Довідка Малинівської сільської ради
від 13.06.2014 року (а. с. 6) зазначає, що
відповідачі зареєстровані, але не
проживають в спірному будинку. Однак,
зазначене в ній суперечить обставинам
справи, оскільки відповідачі проживали
в даному будинку, і проти цього не
заперечує позивач.

Ще одна довідка Малинівської сільської
ради від 04.08.2014 року суперечить довідці
даної сільської ради від 13.06.2014 року, в
якій вже зазначається, що відповідачі
проживали з 1993 року по 2009 рік. Однак,
судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачі проживали
до грудня 2012 року (а. с.69).

Аналогічна інформація викладена в Акті
обстеження матеріально-побутових умов
від 06.06.2014 року, в якому зазначається, що
не проживають та не проживали.

Інший Акт складений сусідами (будинки
АДРЕСА_3 стверджує про те, що
відповідачі не проживають з січня 2013
року. Даний Акт суперечить іншому
вказаному акту.

Вказані Акти на думку суду є
недопустимими доказами у справі,
оскільки правових підстав для
складання таких актів не має, що є
порушенням вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України.

Позивач у позові стверджує про те, що
відповідачі лише зареєстровані у
спірному будинку, але жодного дня в
ньому не проживали.

Зазначені докази, суперечать один
одному, і однозначно не стверджують про
проживання чи не проживання
відповідачів в конкретні періоди часу,
а від так, встановити з якого часу
позивач рахує шість місяців (як
зазначено в позові) не можливо.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду про неможливість
застосування статей 71, 72 ЖК УРСР у даних
правовідносинах, оскільки дані норми
регулюють житлові відносини з приводу
користування жилими приміщеннями в
будинках державного і громадського
житлового фонду.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що
відповідачі, як члени сім'ї позивача,
надали докази на підтвердження
поважності не проживання їх в спірному
будинку понад один рік, що в свою чергу
виключає можливість визнати їх такими
що втратили право користування даним
будинком.

Рішення суду першої інстанції в
частині визнання ОСОБА_7 такою, що
втратила право користування спірним
будинком не підлягає скасуванню,
оскільки остання, не подавши
апеляційної скарги, фактично не
заперечувала проти рішення суду, в
часині її прав.

Слід зазначити, що судом першої
інстанції правильно взято до уваги
пункт 1 статті 8 Конвенції «Про захист
прав людини та основних свобод», який
гарантує кожній особі, окрім інших
прав, право на повагу до її житла, що
охоплює, насамперед, право займати
житло, не бути виселеною чи позбавленою
свого житла.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Літинського районного суду
Вінницької області від 15 серпня 2014 року
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в
інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5
та ОСОБА_6, до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

Згідно з оригіналом: