Справа №442/4991/14-ц
Провадження №2/442/1713/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Коваль Р.Г.

з участю секретаря
Чолавін Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи
приватного нотаріуса Дрогобицького
районного нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення та знесення нежитлових
приміщень,

встановив:

До Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області поступила позовна
заява в якій позивач просить визнати
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення, який укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.06.2013 року, що
посвідчений приватним нотаріусом
Дрогобицького районного нотаріального
округу ОСОБА_4, та зареєстрований за
реєстровим № 193; зобов'язати ОСОБА_2
знести самочинно збудовані нежитлові
приміщення по АДРЕСА_1, а саме: (магазин)
- 15,8 м.кв. та мансарду (склад) - 15,8 м.кв.,
загальною площею 31,6 м.кв.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що 03.06.2013 року
приватним нотаріусом Дрогобицького
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
посвідчено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Предметом вищезазначеного
договору було нежитлове приміщення,
яке розташоване в АДРЕСА_1, а саме: на
першому поверсі (магазин) - 15,8 м.кв.,
мансарда (склад) - 15,8 м.кв., загальною
площею 31,6 м.кв. Єдиними мотивами
відповідача ОСОБА_2 на укладення
оспорюваного договору була та
обставина, що стосовно земельної
ділянки, на якій розміщені нежитлові
приміщення, що виступали предметом
договору із початку 2012 року тривають
судові спори, а також те, що у разі їх
вирішення на користь позивача буде
існувати загроза скасування
правовстановлюючого документа на
нежитлові приміщення та подальше
знесення нежитлових приміщень. Саме
тому відповідач ОСОБА_2 вирішила
формально відчужити нежитлові
приміщення свої родичці відповідачу
ОСОБА_3 уклавши оспорюваний договір,
залишаючись при цьому єдиним
користувачем нежитлових приміщень та
використовуючи їх в цілях своєї
підприємницької діяльності по
сьогоднішній день. Крім того, жодних
коштів фактично за оспорюваним
договором відповідач ОСОБА_2
відповідачу ОСОБА_3 не передавала.
Оспорюваний договір вчинений без
наміру створити правові наслідки, що
передбачає договір купівлі-продажу -
перехід права володіння, користування
майном. Дійсним наміром, який мала
відповідач ОСОБА_2 укладаючи даний
правочин, було уникнення майбутніх
негативних обставин: втрата речового
права на земельну ділянку під об'єктом
самочинного будівництва, скасування
рішення суду, яке стало підставою для
реєстрації за відповідачем ОСОБА_2
права власності на нежитлові
приміщення та їх знесення. Одночасно в
позовній заяві зазначено що зведені
відповідачем ОСОБА_2 нежитлові
приміщення порушують права позивача та
підлягають знесенню, оскільки остання
здійснивши самовільне будівництво на
земельній ділянці, що по АДРЕСА_1
магазину та мансарди (складу), грубо
порушила права позивача, яка мала
«законні сподівання» на отримання
права користуватися земельною
ділянкою та розмістити на ній МАФ (малу
архітектурну форму).

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі з підстав,
які викладені в позовній заяві, просила
суд задоволити позов. Крім того
зазначила, що вважає земельну ділянку
на якій відповідача ОСОБА_2 самочинно
побудувала магазин та мансарду (склад)
такою, що належить її матері, оскільки
вона почала оформляти документи на
землю ще у 2011 році. Відповідного
рішення Дрогобицької міської ради, що
матері надали земельну ділянку в м.
Дрогобич по АДРЕСА_1, не має. Вказала, що
на даний час в магазині що по АДРЕСА_1
підприємницьку діяльність здійснює
відповідач ОСОБА_3

В судове засідання, яке було призначено
на 24.10.2014 року представник позивача
ОСОБА_5 не з'явилась, подала суду заяву у
якій просила відкласти суд у зв'язку із
зайнятістю її адвоката в іншому суді,
однак при цьому не надала суду жодного
підтверджуючого документа, який би
стверджував той факт, що остання уклала
угоду з будь-яким адвокатом на
представництво її інтересів в суді, чи
договір про надання правової допомоги,
і такі документи відсутні в матеріалах
справи.

З врахуванням вимог ст. ст. 157, 169 ЦПК
України, та з'ясувавши думку
представників відповідачів судом було
прийнято рішення проводити розгляд
даної справи у відсутності
представника позивача визнавши її
причини неявки не поважними, остання
належним чином була повідомлення про
час і місце розгляду справи, та у
матеріалах справи достатньо доказів
про права та взаємовідносини сторін.

Представники відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому
засіданні заперечили проти за
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з
підстав, які викладені ними в письмових
запереченнях. Одночасно вказали, що
обставини, які викладені в позовній
заяві не підтверджуються жодними
допустимими доказами, ОСОБА_2 набула
право власності на магазин та мансарду
(склад), що по АДРЕСА_1 на підставі
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області, яке набрало
законної сили та ніким не скасоване,
відповідач ОСОБА_3 є добросовісним
набувачем майна, і той факт, що остання
здійснює в нежитловому приміщенні за
зазначеною адресою свою
підприємницьку діяльність ствердила
сама ОСОБА_5 в судовому засіданні, а
тому позовні вимоги не можуть бути
задоволені.

Третя особа приватний нотаріус
Дрогобицького районного нотаріального
округу ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилась, надіслала на адресу суду
лист, в якому просила розглядати справу
у її відсутності.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, пояснення представників
відповідачів, дослідивши подані
сторонами документи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення сторін,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позовних
вимог слід відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб які беруть участь
у справі. При цьому, кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Захист цивільних
прав - це передбачені законом способи
охорони цивільних прав у разі їх
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення. Тому власник порушеного
права може скористатися не будь-яким, а
лише конкретно визначеним законом
способом захисту свого права.
Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК
України, а інші способи визначаються
спеціальними законами, які регулюють
конкретні цивільні правовідносини.

Матеріалами цивільної справи
встановлено, що відповідно до заочного
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 08.05.2013 року
по справі № 2/442/917/2013, провадження №
2/442/917/2013, задоволено позов ОСОБА_2 та за
нею визнано право власності на
нежитлове приміщення, яке розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа
нежитлового приміщення становить 31,6
кв.м., з них по першому поверсі (магазин)
- 15,8 кв.м., масандра (склад) - 15,8 кв.м.

Дане рішення набрало законної сили та
ніким не скасоване.

Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

03.06.2013 року між відповідачами ОСОБА_2 як
продавець та, з другого боку ОСОБА_3 як
покупець, уклали договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, який посвідчений приватним
нотаріусом Дрогобицького районного
нотаріального округу ОСОБА_4

Згідно вищезазначеного договору
ОСОБА_3 придбала у власність нежитлове
приміщення, яке розташоване в АДРЕСА_1,
загальною площею 31,6 кв. м, на першому
поверсі (магазин) - 15, 8 кв. м., мансарда
(склад) - 15, 8 кв. м.

31.01.2014 року між відповідачем ОСОБА_3 та
Дрогобицькою міською радою в особі
міського голови укладено договір
оренди земельної ділянки площею 18 кв.м.,
що по АДРЕСА_1 для обслуговування
нежитлового приміщення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено,
що в разі придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 на час укладення
договору купівлі-продажу не вважалася
такою, що не має права відчужувати
нежитлові приміщення, в реєстрі
заборон були відсутні будь-які
обтяження, дане майно не перебувало у
заставі, іпотеці, не було ухвали суду
про заборону відчуження, також не було
рішення суду про те, що ОСОБА_2 є
незаконний власник нерухомого майна.
Дані обставини перевірялись
нотаріусом, який посвідчував спірний
договір.

З огляду на викладене суд вважає, що
відповідач ОСОБА_3, є добросовісним
набувачем майна, а саме нежитлового
приміщення, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 31,6 кв.м., на
першому поверсі (магазин) - 15,8 кв.м,
мансарда (склад) - 15,8 кв.м (на підставі
договору купівлі-продажу) та земельної
ділянки (на підставі договору оренди).

Під час розгляду справи судом
встановлено, що відповідач ОСОБА_3, є
законним власником нежитлового
приміщення АДРЕСА_1 та законним
землекористувачем земельної ділянки.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

З представлених та здобутих в судовому
засіданні доказах судом встановлено,
що перед підписанням договору
купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
узгодили всі істотні умови угоди та
ніяких заперечень стосовно ціни та
предмета угоди у них не виникало.

Відповідно до змісту ст. 655 ЦК України,
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

На думку суду укладений спірний
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення повністю відповідає даній
нормі, оскільки ОСОБА_2, яка виступає
однією стороною (продавцем) передала
майно, а саме нежитлове приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 31,6 кв.м., на першому
поверсі (магазин) - 15,8 кв.м, мансарда
(склад) - 15,8 кв.м у власність другій
стороні (покупцеві), якою виступає
ОСОБА_3, а покупець сплатила за нього
грошову суму у розмірі 42765,00 гривень.

Згідно ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Зміст права власності визначено у ст. 317
ЦК України, відповідно до якої
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
встановлено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України
закріплено принцип непорушності права
власності, а саме: право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Позивач в позовній заяві посилається
на те, що оспорюваний договір вчинений
без наміру створити правові наслідки,
що передбачає договір купівлі-продажу -
перехід права володіння, користування
майном. Дійсним наміром, який мала
відповідач ОСОБА_2 укладаючи даний
правочин, було уникнення майбутніх
негативних обставин, а саме: втрати
речового права на земельну ділянку під
об'єктом самочинного будівництва;
скасування рішення суду, яке стало
підставою для реєстрації за
відповідачем ОСОБА_2 права власності на
нежитлові приміщення та їх знесення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 234 ЦК України:
«фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином;
фіктивний правочин визнається судом
недійсним».

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до п. 4,10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року судам відповідно до статті
215 ЦК необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо.
Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Частинами 1, 2 статті 57 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України).

З огляду на викладені обставини,
позивач та її представник не надав суду
необхідних належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог, не навів жодного факту,
який би підтвердив фіктивність
укладеного договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень. Крім того, не
наведено жодного доказу на
підтвердження тих обставин, що ОСОБА_2
залишається єдиним користувачем
нежитлових приміщень та використовує
їх в цілях своєї підприємницької
діяльності, натомість представник
позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні
вказала, що відповідач ОСОБА_3 на даний
час здійснює підприємницьку
діяльність в магазині що по АДРЕСА_1 в м.
Дрогобич Львівської області.

Крім того, позивач та її представник не
надала суду необхідних належних та
допустимих доказів, що жодних грошових
коштів не передавалось відповідачем
ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 і, що
правочин не спрямований на реальне
настання наслідків, обумовлених ним.

Відтак суд вважає, що доводи позивача
та її представника ґрунтуються лише на
словах та власних міркуваннях, а
рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях (ст. 60 ЦПК України), а тому у
даному випадку не має підстав,
встановлених законом, відповідно до
яких правочин мав би бути визнаний
недійсним.

Позовна вимога позивача щодо знесення
нежитлових приміщень на думку суду є
також абсолютно безпідставною,
оскільки самочинно збудовані
нежитлові приміщення, що за адресою в
АДРЕСА_1, жодним чином не порушують
права інших осіб, так як вони зведені
таким чином, що не виходять за межі
земельної ділянки, не примикаються з
сусідніми будівлями та не побудовані
на межі сусідніх ділянок, що зазначено
в заочному рішенні Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області по справі № 2/442/917/2013,
провадження № 2/442/917/2013 від 08.05.2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяв всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснював особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджував про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяв здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд, на основі всебічного,
повного, об'єктивного та
безпосереднього з'ясування фактичних
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, оцінивши наявні у справі
докази за своїм внутрішнім
переконанням, з'ясувавши їх
достатність і взаємний зв'язок у
сукупності, приходить до висновку, що
позивачем та її представником не
наведено підстав для визнання договору
купівлі-продажу недійсним, а також
того, що вимог до відповідача про
витребування майна вони не заявляли,
суд приходить до висновку, що позов до
задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 80, 209, 212 - 215 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення та знесення нежитлових
приміщень - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення або десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення особами, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Коваль Р.Г.