АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8551/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Зосименко С.Г. Доповідач - Демченко
Е.Л. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко
Е.Л.

суддів - Волошина М.П.,
Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко
А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська від 26 травня 2014 року
по справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, мотивуючи тим, що
30 травня 2003 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
договір про відновлення кредитної
лінії №1132-В, за умовами якого, останній
отримав кредит у розмірі 4.000 доларів
США, з кінцевим терміном повернення 28
травня 2004 року, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 19% на
рік на суму залишку заборгованості.

Зазначали, що у забезпечення виконання
зобов'язання за даним кредитним
договором укладені договори поруки, 02
червня 2003 року між банком і ОСОБА_3 та 20
жовтня 2010 року між банком і ПАТ
«А-Банк».

Посилаючись на те, що у порушення вимог
закону та умов кредитного договору
зобов'язання належним чином не
виконані, у зв'язку з чим станом на 28
вересня 2012 року утворилась
заборгованість в розмірі 29.038 доларів
США, яка складається з наступного: 4.000
доларів США - тіло кредиту; 12.917
доларів США 89 центів - заборгованість
за відсотками за користування
кредитом; 12.120 доларів США 16 центів -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань, а тому просили стягнути з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на їх користь
заборгованість у розмірі 27.786 доларів
США 49 центів, що еквівалентно 222.101 грн.13
коп., стягнути солідарно з ПАТ «А-Банк»,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на їх користь 10.000 грн.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2014
року в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмолено у зв'язку зі
спливом строку позовної давності .

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
26 травня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
находить, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямованих на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти)
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
умов договору про поновлювану кредитну
лінію №1132-В від 30 травня 2003 року,
укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступник якого ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_2, останній
отримав кредит у вигляді поновлюваної
кредитної лінії у розмірі 4.000 доларів
США, зі сплатою відсотків за
користування кредитними коштами у
розмірі 19,0% на рік з кінцевим терміном
повернення 28 травня 2004 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за зазначеним вище кредитним договором
№1132-В від 30 травня 2003 року між банком та
відповідачем ОСОБА_3 02 червня 2003 року
укладено договір поруки.

20 жовтня 2010 року між позивачем та
відповідачем ПАТ «А-Банк» укладений
договір поруки №167.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором
кредитодавець зобов'язується надати
грошові кошти позичальнику в розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Позивач свої зобов'язання за кредитним
договором виконав в повному обсязі.

ОСОБА_2 зобов'язання за кредитом
належним чином не виконував, у зв'язку з
чим станом на 28 вересня 2012 року
утворилася заборгованість.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено,
що у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вимог про стягнення коштів на підставі
ст.625 ЦК України банк не заявляв.

Сторонами договору передбачено
порядок погашення заборгованості
щомісячними платежами з 1 по 25 число.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до п.1 ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов`язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 11
жовтня 2012 року, в той час коли проплати
за кредитним договором відповідачем
ОСОБА_2 не здійснювалось взагалі, на
момент звернення до суду з позовом
пройшло майже 8 років, тобто ним було
пропущено загальний трирічний строк
позовної давності.

Заяви про поновлення пропущеного
строку банком подано не було.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч.5
ст.267 ЦК України).

Крім того, зазначення в договорах
поруки, що поручительство припиняється
з припиненням всіх зобов`язань
позичальника за кредитним договором,
не може слугувати підставою для
задоволення позовних вимог.

Оскільки правовідносини з припинення
поруки у зв`язку із закінченням строку
її чинності частина четверта статті 559
ЦК України передбачає три випадки
визначення строку дії поруки: протягом
строку, встановленого договором поруки
(перше речення частини четвертої
статті 559 ЦК України); протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов`язання, якщо
кредитор не пред`явить вимоги до
поручителя (друге речення частини
четвертої статті 559 ЦК України);
протягом одного року від дня укладення
договору поруки (якщо строк основного
зобов`язання не встановлено або
встановлено моментом пред`явлення
вимоги), якщо кредитор не пред`явить
позову до поручителя (третє речення
частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у
тексті частини четвертої статті 559 ЦК
України застосовуються поняття
«пред`явлення вимоги» та «пред`явлення
позову», як умови чинності поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає
підстави для висновку про те, що строк
дії поруки (будь-який із зазначених у
частині четвертій статті 559 ЦК України)
не є строком захисту порушеного права,
а є строком існування суб'єктивного
права кредитора й суб'єктивного
обов'язку поручителя, після закінчення
якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку
(який є преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, у тому числі застосування
судових заходів захисту свого права
(шляхом пред'явлення позову), кредитор
вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України слід дійти висновку про те, що
вимогу до поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов`язання
за договором повинно бути пред`явлено в
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто протягом шести місяців з
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов`язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами) або з дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого частиною другою статті
1050 ЦК України, або з дня настання строку
виконання основного зобов`язання (у
разі якщо кредит повинен бути
погашений одноразовим платежем).

Доводи апелянта на звернення до суду з
позов в межах строку позовної давності
не відповідають дійсності.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч.5
ст.267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням позовної
давності.

В ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

За приписами ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

В матеріалах справи є заява
відповідача ОСОБА_3 про застосування
строків позовної давності (а.с.31).

Таким чином, відмовляючи в задоволені
позовних вимог, суд першої інстанції
вірно виходив з того, що позивачем
пропущено строк позовної давності, а
відповідачем подана відповідна заява.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд першої інстанції
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, а приведені в
апеляційній скарзі доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального й
процесуального права, підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
26 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Демченко Е.Л.

Судді:
Волошин М.П.

Куценко Т.Р.