Справа № 440/273/14
Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/783/6019/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
відповідача ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Буського
районного суду Львівської області від
21 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Андріївської
сільської ради, ОСОБА_4 про визнання
права спільної сумісної власності
подружжя та визнання заповіту
недійсним, -

встановила:

В лютому 2014 року позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 звернулись в суд із указаним
позовом. Просять суд визнати недійсним
заповіт, складений ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4, що був посвідчений
Андріївською сільською радою 17 червня
2013 року. Визнати за ОСОБА_2 і ОСОБА_3
право власності по1/2 частини житлового
будинку в АДРЕСА_1.

Свій позов обґрунтовують тим, що
спадкодавець ОСОБА_5 був чоловіком
ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_3, та помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка ОСОБА_2
перебувала зі спадкодавцем в
зареєстрованому шлюбі в період з 11.01.1986
року по 10.03.2011 року. Від цього шлюбу
мають дочку ОСОБА_3. Після смерті ОСОБА_5
залишилось спадкове майно у вигляді
житлового будинку, який знаходиться в
АДРЕСА_1. Стверджують, що вказаний
житловий будинок був збудований
колишнім подружжям за час перебування
їх в зареєстрованому шлюбі, а тому є
спільним майном подружжя, а тому їй
належиться 1/2 частини цього будинку.

Рішенням Буського районного суду
Львівської області від 21 липня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовлено.

Це рішення суду оскаржила позивач
ОСОБА_2 В апеляційній скарзі,
посилається на незаконність,
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, порушення норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, постановлення
рішення без повного та всебічного
з'ясування обставин справи, без
належної оцінки всіх доказів.

Апелянт стверджує, що судом не
досліджено технічний паспорт на
оспорюваний житловий будинок, довідку
Андріївської сільської ради про
реєстрацію місця проживання
відповідача ОСОБА_3, не взято до уваги
виписки з погосподарської книги, з якої
вбачається, що спадкодавець ОСОБА_5 був
головою домогосподарства, а також не
встановлено осіб, які на даний час
володіють спірним майном на праві
спільної сумісної власності подружжя.
Просить суд оскаржуване рішення
частково скасувати та ухвалити нове
рішення, яким визнати за позивачем
ОСОБА_2 право власності на ? частини
житлового будинку, що розташований в
АДРЕСА_1 (а.с. 112-114).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 на обґрунтування апеляційної
скарги, та позивача ОСОБА_3 на підтримку
апеляційної скарги, заперечення на
скаргу відповідача ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та пред'явлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити з наступних
підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_5
до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав і
був зареєстрований в селі Андріївка
Буського району Львівської, що
стверджується наявною у справі
довідкою (а.с. 14).

В період з 11.01.1986 року по 10.03.2011 року він
проживав в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 і у них народилась дочка ОСОБА_6,
які є позивачами у справі.

Судом безспірно встановлено і те, що
рішенням виконавчого комітету
Андріївської сільської ради Буського
району Львівської області від 13.11.1986
року спадкодавцю ОСОБА_5 було виділено
земельну ділянку для будівництва
індивідуального житлового будинку в
селі Андріївка по вул.Зарічна, яка в
подальшому була перейменована на
вул.Польова (а.с. 10, 16).

Спадкодавець ОСОБА_5 являвся головою
домогосподарства по житловому будинку
в АДРЕСА_1, 1986 року забудови, загальною
площею 46 кв.м., житловою площею 37 кв.м.,
про що вбачається із наявної в
матеріалах справи виписки з
погосподарської книги (а.с. 13).

Однак, як вбачається із технічного
паспорту на об'єкт незавершеного
будівництва, виданого Львівським МБТІ
та ЕО від 6.11.2013 року, предметом якого є
об'єкт незавершеного будівництва по
АДРЕСА_1, готовність даного будинку
становить 8%. Згідно опису об'єкта
незавершеного будівництва таке
складається з фундаменту з
бутобетону(а.с.85-88).

Згідно заповіту від 17 червня 2013 року,
посвідченого секретарем Андріївської
сільської ради Буського району
Львівської області Кухар С.Є, ОСОБА_5
заповів все своє майно, де б воно не
було та з чого б воно не складалось, і
взагалі все те, що буде йому належати на
день смерті і на що він за законом
матиме право, на користь племінника
ОСОБА_4(а.с. 54).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
стверджується свідоцтвом про його
смерть, копія якого наявна в справі (а.с.
12).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсним вказаного заповіту,
позивачі не зазначали з яких саме
правових підстав цей заповіт слід
визнати недійсним.

Не змогли зазначити позивачі такі
обставини і в суді апеляційної
інстанції.

За змістом статей 203, 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановленні частинами 1-3, 5, 6, ст. 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави та
суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовленні ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх чи непрацездатних
дітей.

Кожна із цих вимог є самостійною
підставою недійсності правочину.

Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

В силу ст. 1247 ЦК України заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення.

Заповіт має бути особисто підписаний
заповідачем та посвідчений нотаріусом
або іншими посадовими, службовими
особами, визначеними ст.ст. 1251-1252 цього
Кодексу.

Заповіт, складений із порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК
України визнання такого заповіту
недійсним судом не вимагається (п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування").

В ході розгляду справи встановлено, що
оскаржуваний заповіт складений з
дотриманням вимог щодо його форми та
посвідчення, зокрема дотримано
письмову форму заповіту, в якому
зазначено місце та дату його складання,
такий посвідчений у відповідності до
ст.1251 ЦК України секретарем
Андріївської сільської ради та
підписаний заповідачем, волевиявлення
якого не оспорюється.

Таким чином, вирішуючи спір в межах
заявлених позивних вимог, суд першої
інстанції не знайшов фактичних та
правових підстав для визнання
оспорюваного заповіту недійсним, і з
таким висновком погоджується судова
колегія.

З матеріалів справи також вбачається,
що померлий спадкодавець був належним
забудовником, в розумінні ст.1 Закону
України "Про архітектурну діяльність"

Згідно п.п.7, 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» якщо спадкодавцем було
здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно
зведену будівлю визнано судом за
власником (користувачем) земельної
ділянки, на якій вона розміщена, то до
складу спадщини входить право на
відшкодування витрат на будівництво
якщо будівництво здійснювалося згідно
із законом, то у разі смерті
забудовника до завершення будівництва
його права та обов'язки як забудовника
входять до складу спадщини.

Судом встановлено, що після смерті
ОСОБА_5, приватним нотаріусом ОСОБА_8 05
вересня 2013 року, в межах строку на
прийняття спадщини, відкрита спадкова
справа №54971377 за заявою спадкоємця
ОСОБА_4. Однак свідоцтва про право
спадщини на незавершене будівництво не
видано у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спадкове майно.

У відповідності до рішення Буського
районного суду Львівської області від
13 березня 2014 року за ОСОБА_4 визнано
усі права забудовника житлового
будинку та господарських споруд, що
розташовані в АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції,
розглядаючи спір в межах заявлених
вимог, дійшов вірного висновку про
відсутність правових підстав для
визнання за позивачами права власності
по 1/2 частки на житловий будинок по
АДРЕСА_1, оскільки такий значиться за
даними органу БТІ як об'єкт
незавершеного будівництва готовністю
8%, а право забудовника визнано за
спадкоємцем ОСОБА_4.

В матеріалах справи відсутні
беззаперечні та достовірні докази про
існування за вказаною адресою інших
житлових будинків, як самостійних
об'єктів нерухомості, які б за життя
ОСОБА_5 були об'єктом спільної сумісної
власності, та могли б буди об'єктом
поділу між подружжям ОСОБА_5 та
об'єктами подальшого успадкування.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що в
період забудови спірного
незавершеного будинку, вона мала право
на частину будівельних матеріалів,
використаних на будівництво, та
понесла інші майнові витрати на
спорудження цього будинку, то остання
не позбавлена можливості звернутись до
суду з відповідним позовом щодо
компенсації своєї частки.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків районного суду
і не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст.
308,ст. 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів. -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Буського районного суду
Львівської області від 21 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.