Справа №487/5681/14-ц 30.10.2014 30.10.2014 30.10.2014
Провадження №22-ц/784/2820/14
Головуючий у першій інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.

при секретарі судового засідання :
Романенко Ю.О.,

за участю: представника відповідача -
Носова О.Г.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 29 липня 2014 р.,
ухваленого за позовом

ОСОБА_4

до

публічного акціонерного товариства
«Райфайзен банк Аваль»

(далі - ПАТ «Райфайзен банк Аваль»)

про визнання недійсними кредитного
договору,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся з
позовом до ПАТ «Райффайзен банк Аваль»
про визнання недійсним кредитного
договору.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що10 вересня 2007 р. між ним та
ВАТ «Райфайзен банк Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райфайзен банк Аваль») укладено
кредитний договір, за яким позивач на
умовах платності, забезпеченості,
строковості та цільового характеру
використання отримав кошти у розмірі 32
039 доларів США, з виплатою 13,5% річних за
їх використання.

Посилаючись на те, що договір не
відповідає вимогам законодавства та
порушує права позивача, під час
укладання договору банк не надав
позивачу повну інформацію про послуги,
чим ввів позивача в оману, спонукав
дати згоду на укладання договору в
іноземній валюті при відсутності
індивідуальної ліцензії на валютні
операції, позивач просив визнати
недійсним зазначений кредитний
договір.

Рішенням Заводського районного суду
м. Миколаєва від 29 липня 2014 р. в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на те, що суд дав невірну
оцінку зібраним доказам, порушив норми
Конституції України і цивільного
законодавства щодо використання
національної та іноземної валюти,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
докази по справі в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що 10 вересня 2007
р. між ОСОБА_4 та ВАТ «Райфайзен банк
Аваль», правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», укладено
кредитний договір № 014/08-112/67115, за яким
позивач на умовах платності,
забезпеченості, строковості та
цільового характеру використання
отримав кошти у розмірі 32 039 доларів
США з виплатою 13,5% річних за їх
використання.

В зазначених договорах сторони
письмово виконали вимоги статей 1048-1052,
1054 ЦК України та Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12 липня 2001 р. (з наступними змінами)
щодо визначення істотних умов
правочину. Зокрема, досягли згоди з
усіх істотних умов договору: мети; суми
і строку кредиту; умов і порядку його
видачі та погашення; способу
забезпечення зобов'язань позичальника;
відсоткової ставки; порядку плати за
кредит; порядку зміни та припинення дії
договору.

В той же час, саме по собі надання
кредиту в іноземній валюті не є
підставою для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки чинним
законодавством України такої заборони
не встановлено.

Так, ст. 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня, але при цьому не
встановлено будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у
випадках і в порядку, встановлених
законом. Основним законодавчим актом,
який регулює такі правовідносини є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993 р.
(далі - Декрет КМУ) (з наступними
змінами).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» від 7
грудня 2000 р. (з наступними змінами
(далі - Закон) встановлено, що кошти
- це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.
Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу.

Згідно ст. 5 указаного Декрету КМУ
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, що затверджене Постановою
Правління НБУ від 17 липня 2001 р. і
зареєстроване в Міністерстві юстиції
України 21 серпня 2001 р., за наявності
банківської ліцензії та за умови
отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, в тому числі, здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

За правилами підпункту «в» пункту 4
статті 5 Декрету КМУ одержання
індивідуальної ліцензії на надання
кредитів в іноземній валюті необхідно,
якщо терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі.

На сьогодні законодавець не визначив
межі термінів і сум надання або
одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, за відсутності нормативних умов
для застосування індивідуального
ліцензування щодо вказаних операцій,
єдиною правовою підставою для
здійснення банком кредитування в
іноземній валюті є наявність у нього
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому порядку.

При видачі позивачу кредиту в доларах
США відповідач мав усі необхідні на той
час дозволи, зокрема, Банківську
ліцензію № 10, видану Національним
банком України 27 березня 1992 р. на право
здійснювати банківські операції,
визначені частиною першою та пунктами
5-11 ч. 2 ст. 47 указаного Закону (а.с.41) та
дозвіл Національного банку України №
10-4 від 25 березня 1992 р., на право
здійснення операцій визначених
пунктами 1-4 частини другої та частиною
четвертою статті 47 названого Закону
(а.с. 40) та Додаток до дозволу
Національного банку України № 10-4 від 11
жовтня 2006 р., з правом залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України (а.с. 39).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність порушень норм цивільного
законодавства, зокрема, банківського
права при укладенні договору про
іпотечний борг та договору іпотеки, а
тому і підстав для визнання їх
недійсними.

Таким чином, доводи апелянта щодо
незаконності видачі кредиту в валюті є
необґрунтованими.

Не встановлено і порушень статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо надання інформації.

Так в кредитному договорі викладені
всі умови кредитування за договором.
Відповідно до п. 8.3 кредитного договору
у разі зміни курсу іноземної валюти
(валюти кредиту) відносно національної
грошової одиниці України, всі валютні
ризики несе позичальник. З підписанням
договору Позичальник свідчить, що йому
розтлумачено (зрозуміло) та він
згоден, що зміна курсу іноземної
валюти відносно національної грошової
одиниці України може привести до
значних збитків та погіршення
фінансового стану позичальника.

До того ж, ОСОБА_4 уклав договір на
зазначених умовах свідомо, за свого
вільного волевиявленням, протягом
2007-2013 років виконував його, а
невигідність цих умов у подальшому не
може бути достатньою підставою для
визнання його недійсним за спливом
досить тривалого періоду часу.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування судового
рішення, ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статями 303, 308, 313- 315 ПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 29 липня 2014 р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: