АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/796/4665/2014 року
Головуючий у 1-й інстанції: Сіромашенко
Доповідач: Чобіток А.О.
Рішення

Іменем України

29 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 25 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_3 до Київської
міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_2, 3-я особа:
Комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об»єкти нерухомого майна» про
встановлення факту проживання однією
сім»єю, встановлення факту прийняття
спадщини, визнання права власності у
порядку спадкування за законом та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та акту про право
власності на земельну ділянку,
скасування рішення Київської міської
ради,-

в с т а
н о в и л а:

В травні 2012 року позивач пред»вив до
відповідачів вказаний позов та
зазначав,що з листопада 1999 року він
постійно проживав однією сім»єю з
ОСОБА_5 та його матір»ю ОСОБА_6, в
будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_5 та ОСОБА_6
потребували допомоги в утриманні
будинку, лікуванні, а йому було
потрібно житло для влаштування на
роботу у м. Києві. В 2000 році до нього
переїхала дружина з двома
неповнолітніми дітьми і вони також
стали проживати разом з ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 однією сім»єю, вели спільне
господарство, робили ремонт приміщень
будинку,сплачували комунальні послуги,
харчувались разом, під час хвороби та
знаходження у лікарні кожного з сім»ї
здійснювали необхідний догляд,
виховували дітей,ОСОБА_6 як лікар за
спеціальністю опікувалася здоров»ям
їх неповнолітніх дітей.

Після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,
ОСОБА_5 успадкував зазначений будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_5 , а він, як
проживаючий зі спадкодавцем однією
сім»єю більше п»яти років, тобто як
спадкоємець четвертої черги, фактично
прийняв спадщину у вигляді будинку
АДРЕСА_1 та грошових вкладів на
рахунках НОМЕР_2 у Шевченківському
відділенні Ощадбанку України, НОМЕР_3 у
Печерському відділенні № 3715 Ощадбанку
України.

При зверненні його до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, йому стало відомо про
реєстрацію права власності на спірний
будинок за ОСОБА_2, а також йому було
роз»яснено про вирішення питання про
прийняття спадщини в судовому порядку,
оскільки він не був зареєстрований у
будинку.

За даними Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об»єкти
нерухомого майна право власності на
спірний будинок було зареєстровано за
ОСОБА_4 на підставі рішення
Брянківського міського суду
Луганської області від 25.06.2010 року, який
в подальшому 29 липня 2010 року продав
будинок ОСОБА_2, а останній отримав у
власність земельну ділянку,на якій
розташований будинок , на підставі
рішення Київської міської ради.

Посилаючись на те, що ухвалою
Брянківського міського суду
Луганської області від 13 грудня 2011 року
задоволено зави ОСОБА_7 та його про
перегляд рішення Брянківського
міського суду Луганської області від
25.06.2010 року за нововиявленими
обставинами, зазначене рішення
скасовано, що є підтвердженням
неправомірності заволодіння спірним
будинком ОСОБА_4,а в подальшому і
ОСОБА_2, позивач просив задовольнити
його вимоги.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 грудня 2013 року позов
задоволено частково. Встановлено факт
проживання позивача однією сім»єю зі
спадкодавцем ОСОБА_5 з листопада 1999
року до 13 березня 2005 року. В іншій
частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову та ухвалити
нове, яким відмовити в позові. Зазначає,
що позивач не довів належними та
допустимими доказами факт проживання
позивача однією сім»єю зі спадкодавцем
ОСОБА_5 з листопада 1999 року до 13 березня
2005 року.

Позивач в апеляційній скарзі просить
скасувати рішення в частині відмови в
задоволенні решти позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення осіб, що з»явилися в судове
засідання, обговоривши доводи
апеляційної скарги , обставини справи ,
колегія суддів приходить до
наступного.

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1
належав на праві власності ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_7, про що в Книзі
реєстрації актів про смерть зроблено
відповідний запис за № 7939 ( а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 20.01.2005
року нотаріусом Третьої Київської
державної нотаріальної контори
спадкоємцем майна ОСОБА_6 є син
померлої ОСОБА_5, який мешкає в АДРЕСА_1,
а спадкове майно складається з
житлового будинку АДРЕСА_1. ( а.с. 14 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданого Відділом реєстрації смерті у
м. Києві ( а.с. 12 том 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1, що
належав померлому на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом ,
зареєстрованого у Київському міському
БТІ 18.02.2005 року за № 5665 та грошових
вкладів на рахунках НОМЕР_1 у
Шевченківському відділенні Ощадбанку
України, НОМЕР_3 у Печерському
відділенні № 3715 Ощадбанку України ( а.
с. 15-16 том 1 ).

Рішенням Брянківського міського суду
Луганської області від 25.06.2010 року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_7. Визнано дійсним договір позики
грошової суми, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 10.04.2010 року. Визнано дійсною
угоду про заміну способу та порядку
виконання договору позики від 10.04.2010
року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_7
21.06.2010 року. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на об»єкт нерухомого майна -
житловий будинок, що знаходиться за
адресою : АДРЕСА_1, який знаходиться на
земельній ділянці площею 1172 кв. м ( 0,1172
га), кадастровий номер 91:109:105. У
вказаному рішенні суду зазначено, що
житловий будинок , що знаходиться за
адресою : АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_7 на підставі рішення
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації «Правосуддя» від 27.01.2005 року,
за яким право власності перейшло від
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 ( а. с. 209 том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку від 29.07.2010 року ,
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив належний
продавцю на праві приватної власності
житловий будинок з надвірними
будівлями, який розташований за
адресою : АДРЕСА_1, який знаходиться на
земельній ділянці площею 0,1172 га, ,
кадастровий номер земельної ділянки
91:109:105 ( а.с. 19 том 1).

Згідно з рішенням Київської міської
ради № 821/6208 від 14.07.2011 року «Про
приватизацію земельних ділянок для
будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель і споруд у Шевченківському
районі м. Києва» , ОСОБА_2 передано у
приватну власність земельну ділянку ,
розташовану за адресою : АДРЕСА_1 код
91:109:105 площею 0,07 га ( а.с.10-12 том 2 ) .

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_2
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,07 га, розташовану по АДРЕСА_1 ( а.с. 29 том
2 ).

13.12.2011 року ухвалою Брянківського
міського суду Луганської області
заяву ОСОБА_7 та заяву ОСОБА_3 про
перегляд рішення Брянківського
міського суду Луганської області від
25.06.2010 року задоволено. Рішення
Брянківського міського суду
Луганської області від 25.06.2010 року ,
яким за ОСОБА_4 визнано право власності
на житловий будинок, що знаходиться за
адресою : АДРЕСА_1 скасовано. Підставою
до скасування вказаного рішення суду
стало те, що ухвалою Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
«Правосуддя» від 03.03.2005 року в справі №
3/17-2005 рішення від 27.01.2005 року цього ж
суду про визнання дійсним між ОСОБА_7
та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу
житлового будинку, що знаходиться за
адресою : АДРЕСА_1, який знаходиться на
земельній ділянці площею 1172 кв.м (0,1172
га), кадастровий номер 91:109:105 скасовано
за нововиявленими обставинами. Крім
того, згідно з листом Державної
реєстраційної служби від 04.11.2011 року за
вих.. № 316-0-24-И-8, Постійно діючий
третейський суд при Асоціації
«Правосуддя», зареєстрований
Луганським обласним управлінням
юстиції 10.05.2006 , свідоцтво № 11 ( а.с. 20 том
1 ).

Ухвалою Брянківського міського суду
Луганської області від 13.12.2011 року
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за договором позики
закрито ( а.с. 21 том 1).

26.11.2011 року ОСОБА_3 звернувся до Служби
безпеки України з завою про злочин щодо
незаконного заволодіння будинком
АДРЕСА_1. За вказаною заявою слідчим
відділом Шевченківського РУ ГУ МВС
України в м. Києві проводиться
досудове розслідування у
кримінальному провадженні №0002149
від 28.12.2012 року за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України по
факту заволодіння шахрайським шляхом
будинком, котрий знаходиться на
земельній ділянці площею 1172 кв.м (0,1172
га), кадастровий номер 91:109:105.

На даний час,постановою прокурора
прокуратури Шевченківського району м.
Києва від 14.01.2013 року вказане
кримінальне провадження об»єднано з
провадженням №0001496 та
зареєстроване в Єдиному реєстрі
досудових розслідувань під №0001496.

Пред»явивши даний позов , ОСОБА_3
зазначав, що з листопада 1999 року він
постійно проживав однією сім»єю з
ОСОБА_5 та його матір»ю ОСОБА_6, в
будинку АДРЕСА_1, оскільки останні
потребували допомоги в утриманні
будинку, лікуванні, а йому було
потрібно житло для влаштування на
роботу у м. Києві. В 2000 році до нього
переїхала дружина з двома
неповнолітніми дітьми і вони також
стали проживати разом з ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 однією сім»єю. На підтвердження
вказаної обставини, в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_3 надано довідку
Комунального некомерційного
підприємства «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 2»
Шевченківського району міста Києва,
відповідно до якої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, звертався за медичною
допомогою до поліклініки №2
Шевченківського району м. Києва та
перебував на амбулаторному прийомі
16.02.2004 року та 07.11.2006 року у лікаря
хірурга. В медичній документації
вказано домашню адресу: АДРЕСА_1
(приватний будинок).

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувала на
обліку по вагітності у лікаря
акушера-гінеколога жіночої
консультації поліклініки №2
Шевченківського району м. Києва з 21.10.2004
року. Пологи відбулись 13.04.2005 року. В
медичній документації вказано домашню
адресу: АДРЕСА_1 (приватний будинок).

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 01.06.2001 року до
01.12.2012 року перебувала на обліку в
дитячій поліклініці №4
Шевченківського району. В медичній
документації вказано домашню адресу:
АДРЕСА_1 (приватний будинок).

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 01.06.2001 року
перебував на обліку в дитячій
поліклініці № 4 Шевченківського району
та перебуває по теперішній час в філії
КНП «ЦПМСД №2». В медичній документації
вказано домашню адресу: АДРЕСА_1
(приватний будинок).

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, з народження
перебував на обліку в дитячій
поліклініці №4 Шевченківського району
та перебуває по теперішній час в філії
КНП «ЦПМСД №2». В медичній документації
вказано домашню адресу: АДРЕСА_1
(приватний будинок).

КНП «Центр первинної медико-санітарної
допомоги №2» Шевченківського району м.
Києва було створено шляхом злиття
поліклініки №2 та дитячої поліклініки
№4 згідно з рішенням Київської міської
ради 1141/9198від 17.04.2013 р. і який є
правонаступником як поліклініки №2 так
і дитячої поліклініки №4.

Згідно з довідкою Інституту педіатрії,
акушерства і гінекології Національної
академії медичних наук України, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ( дружина ОСОБА_3), двічі
знаходилась на стаціонарному
лікуванні в клініці інституту з 23.09.2004
р. по 15.10.2004 р. (історія № 937) та з 11.04.2005 по
18.04.2005 р. (історія № 897), місце проживання
в обох історіях зазначено : АДРЕСА_1 (без
регістрації).

Факт народження ОСОБА_11, 13.04.2005 року,
батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ,
зареєстрований Відділом реєстрації
актів цивільного стану
Шевченківського районного управління
юстиції м. Києва.

Відповідно до довідки середньої
загальноосвітньої школи № 1 I - III
ступенів Шевченківського району м.
Києва , діти ОСОБА_3 - ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_6 з 01.09.2001 р. по 11.05.2012 р. , а
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 02.09.2002 р. по 31.05.2013
р. навчались в середній
загальноосвітній школі № 1 з першого по
одинадцятий клас та вибули в зв»язку з
закінченням курсу повної загальної
середньої освіти; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5
з 01.09.2011 р. навчається в середній
загальноосвітній школі № 1 по
теперішній час.

Також ОСОБА_3 надано квитанції про
сплату податку на землю та сплату
рахунків за електроенергію, послуг з
водопостачання та водовідведення за
адресою : АДРЕСА_1, датовані періодом з
20.09.2005 року і по 2013 рік включно з
зазначенням прізвищ споживачів ОСОБА_6,
ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Зазначає, що проживаючи з ОСОБА_5
однією сім»єю він є спадкоємцем
четвертої черги за законом і після
смерті останнього фактично прийняв
спадщину , якою є будинок АДРЕСА_1 , в
зв»язку з чим просив визнати
недійсними договір купівлі-продажу
вказаного будинку, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також рішення
Київської міської ради про
приватизацію земельної ділянки, на
якій розташований спірний будинок, а
також і Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,07 га.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України,
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Встановивши факт проживання
однією сім»єю зі спадкодавцем ОСОБА_5 з
листопада 1999 року до 13 березня 2005 року,
суд виходив з того, що позивачем
доведено ту обставину, що у вказаний
період він постійно проживав однією
сім»єю з ОСОБА_5 та його матір»ю ОСОБА_6,
в будинку АДРЕСА_1 , а з квітня 2000 року до
нього переїхала дружина з двома
неповнолітніми дітьми, які також стали
проживати разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до
їх смерті. За час сумісного проживання
вони вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, проводили ремонтні
роботи в будинку , надавали один одному
допомогу, опікувались один одним, тобто
проживали однією сім»єю. Відмовляючи у
задоволенні решти позовних вимог, суд
виходив з того, що ОСОБА_3 звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після спливу семи
років, встановивши при цьому, що ОСОБА_3
не був зареєстрований за місцем
проживання у відповідності до ст. 6
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», тобто позивачем
не була прийнята спадщина після смерті
ОСОБА_5 у відповідності до ст.ст. 1268,1269,
1272 ЦК України, а з заявою про визначення
додаткового строку на прийняття
спадщини ОСОБА_3 до суду не звертався.
Оскільки спадщина ОСОБА_3 після смерті
ОСОБА_5 у відповідності до закону не
була прийнята, відсутнє рішення суду
щодо визначення додаткового строку для
прийняття спадщини , то звернення
ОСОБА_3 з позовом до суду у порядку ст. 3
ЦПК України про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та державного
акту про право власності на земельну
ділянку, скасування рішення Київської
міської ради є передчасним, так як
позивачем всупереч ч. 3 ст. 10, 60 ЦПК
України не було доведено порушення
його прав вчиненим правочином, та, як
наслідок, прийнятим КМР рішенням про
приватизацію земельної ділянки та
виданим державним актом про право
власності на неї.

Проте в повній мірі погодитись з
рішенням суду першої інстанції колегія
суддів не може, оскільки достовірно
встановивши факт проживання позивача
однією сім»єю зі спадкодавцем ОСОБА_5
на день його смерті, в задоволенні
решти позовних вимог суд відмовив,
порушивши норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
правовідносини, що виникли між
сторонами, що призвело до
неправильного вирішення даної справи .

Часом відкриття спадщини згідно
з ч. 2 ст. 1220 ЦК України , є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК
України, у четверту чергу право на
спадкування за законом мають особи, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім»єю не менш як п»ять років до часу
відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК України, він не
заявив про відмову від неї.

Частинами 1, 5 ст. 1268 ЦК України
визначено, що спадкоємець за заповітом
чи за законом має право прийняти
спадщину або не прийняти її. Незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 дійсно проживав однією сім»єю
зі спадкодавцем ОСОБА_5 з листопада 1999
року по ІНФОРМАЦІЯ_8, день смерті
останнього, і даний факт встановлено
судом першої інстанції .

Таким чином, суд першої інстанції
встановив наявність юридичного факту,
що створює для ОСОБА_3 умови
здійснення ним особистих майнових
прав.

Зазначене свідчить про те, що на
час відкриття спадщини після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_5, його спадкоємець
четвертої черги за законом ОСОБА_3
постійно проживав зі спадкодавцем, а
тому вважається таким, що прийняв
спадщину, що складається з будинку
АДРЕСА_1 та грошових вкладів на
рахунках НОМЕР_2 у Шевченківському
відділенні Ощадбанку України,
№1760/9155/50498 у Печерському відділенні №
3715 Ощадбанку України.

При цьому слід зазначити, що
законодавець не зазначає про
обов»язковість подання спадкоємцем,
який проживав із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, заяви про її
прийняття , а вказує лише на те, що він
вважається таким, що її прийняв за
умови , що він не заявив про відмову від
неї.

Встановивши на підставі наданих
позивачем доказів, факт проживання
ОСОБА_3 однією сім»єю зі спадкодавцем
ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 до смерті
останнього, тобто на час відкриття
спадщини, суд відмовив у задоволенні
вимоги про визнання права власності на
спадкове майно з підстав відсутності
реєстрації ОСОБА_3 за місцем проживання
спадкодавця та неподання останнім
заяви про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини, що є
порушенням вищевказаних норм
матеріального та процесуального права
.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК .

Особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутись до суду
з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною, про витребування
майна з чужого незаконного володіння
або про витребування майна від
добросовісного набувача.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначено вище, судові рішення, на
підставі яких право власності від
ОСОБА_5 на будинок АДРЕСА_1 перейшло до
ОСОБА_7 , а від ОСОБА_7 до ОСОБА_4
скасовані. При цьому рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації «Правосуддя» від 27.01.2005 року,
на підставі якого визнано дійсним
договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 будинку АДРЕСА_1 , а також ухвала
цього ж суду про скасування вказаного
рішення від 03.03.2005 року , датовані
раніше ніж вказаний суд зареєстровано
Луганським районним управлінням
юстиції 10.05.2006 року , свідоцтво № 11.

За фактом незаконного заволодіння
будинком АДРЕСА_1, порушено кримінальне
провадження, яке на даний час перебуває
на досудовому розслідуванні Слідчого
відділу Шевченківського РУ ГУ МВС
України в м. Києві.

Отже, договір купівлі-продажу ,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від
29.07.2010 року є недійсним, оскільки
ОСОБА_4 набув право власності на
будинок АДРЕСА_1 без законних підстав,
внаслідок чого не мав права на
укладення вказаного правочину.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 є
спадкоємцем четвертої черги за законом
після померлого ОСОБА_5, інших
спадкоємців немає, права позивача
вказаним правочином порушено, а тому
підлягають захисту шляхом визнання
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 укладеного 29.07.2010 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним.

При цьому колегія суддів вважає, що при
наявності порушеної кримінальної
справи за фактом шахрайських дій
відносно незаконного володіння за ч. 4
ст. 190 КК України, яка не закінчена
розглядом на час ухвалення рішення
суду, враховуючи ту обставину, що
ОСОБА_2 будинок не оглядав, в нього не
заселявся, вимог про виселення ОСОБА_3
до суду не заявляв, підстави вважати
ОСОБА_2 добросовісним набувачем,
відсутні , а тому і пред»явлення
віндикаційного позову є неможливим.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України закріплює право кожної
особи на захист свого права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Положення цієї статті базуються на
нормах Конституції України, які
закріплюють обов'язок держави
забезпечувати захист: прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання (стаття 13), захист прав і
свобод людини і громадянина судом
(частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30,
87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161,
210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2
набув право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 без законних підстав,
то відповідно не мав і права на
отримання у приватну власність
земельну ділянку , на якій розташований
спірний будинок площею 0,07 га код 91:109:105 ,
в зв»язку з чим рішення органу
місцевого самоврядування в частині
передачі вказаної земельної ділянки у
приватну власність ОСОБА_2 є недійсним,
як і отриманий останнім Державний акт
про право власності на вказану
земельну ділянку.

На підставі викладеного , рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 підлягає скасуванню з
ухваленням нового .

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316 ЦПК
України,колегія суддів,-

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника
ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 25 грудня 2013 року
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову та ухвалити нове
наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,
укладений 29 липня 2010 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4..

Визнати право власності в порядку
спадкування після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_5 за ОСОБА_3 на
будинок АДРЕСА_1 та грошові вклади на
рахунку НОМЕР_1 у Шевченківському
відділенні Ощадбанку України та на
рахунку НОМЕР_3 у печерському
відділенні №3715 Ощадбанку України.

Визнати недійсними рішення Київської
міської ради від 14.07.2011 року №821/6208 «Про
приватизацію земельних ділянок для
будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель і споруд у Шевченківському
районі м. Києва» в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_2 земельної
ділянки,розташованої за адресою :
АДРЕСА_1 код 91:109:105 площею,007 га та акт
про право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку,що розташована в АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -