Справа № 750/7685/14 Провадження №
22-ц/795/1983/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Коверзнев В. О. Доповідач - Вінгаль В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ
В.М.суддів:КУЗЮРИ Л.В., ШИТЧЕНКО Н.В.при
секретарі:Шкарупі Ю.В.за участю:
ОСОБА_4, представника відповідача
Шевчука В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Республіканського
вищого училища фізичної культури на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 серпня 2014 року у справі
за позовною заявою ОСОБА_4 до
Республіканського вищого училища
фізичної культури про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні працівника,

в с т а н о в и в:

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Республіканського вищого
училища фізичної культури про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що в
листопаді 2013 року вона була прийнята
на роботу на посаду головного
бухгалтера Республіканського вищого
училища фізичної культури наказом №
351-к від 21.11.2013 року. Наказом від 27.05.2014
року № 132-к її було звільнено з роботи
30.05.2014 року за власним бажанням, згідно
статті 38 КЗпП України. Проте
відповідач не провів з нею остаточний
розрахунок, чим завдав моральну шкоду.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 26 серпня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Республіканського вищого училища
фізичної культури на користь ОСОБА_4
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 5085
грн 40 коп. та 300 грн у відшкодування
завданої моральної шкоди. Стягнуто з
Республіканського вищого училища
фізичної культури на користь держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, Республіканське вище
училище фізичної культури звернулось
з апеляційною скаргою, в якій просило
скасувати рішення суду. Апелянт
зазначає, що рішення суду є незаконним
та необґрунтованим так як згідно
наказу № 132-к від 27.05.2014 року ОСОБА_4
звільнено з роботи 30.05.2014 року за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України. В день звільнення ОСОБА_4
отримала трудову книжку та
розрахункові, про що свідчить запис в
трудовій книжці та розрахунковій
платіжній відомості. Зазначає, що
затримка виплати по лікарняному
сталася не з вини РВУФК, оскільки
надходження коштів на виплату за
листком непрацездатності відбулася у
липні 2014 року, крім того підприємство є
державною установою і не могла
виплатити кошти, поки вони не надійшли
на рахунок РВУФК.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та
заперечення сторін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до приписів ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права які є підставою
для скасування рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП
України в день звільнення позивача не
виплачені всі належні йому при
звільненні кошти, заборгованість по
заробітній платі в розмірі 2871 грн. 10
коп. була виплачена позивачці 02.07.2014
року, а тому, за весь час після
звільнення, з 31.05. 2014 року по 02.07.2014 року
на користь позивачки підлягає
стягненню середній заробіток за час
затримки розрахунку за 20 робочих днів в
розмірі 5085 грн. 40 коп. та 300 грн. у
відшкодування моральної шкоди

Проте такий висновок суду не
відповідає вимогам діючого
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК
України рішення суду має бути законним
і обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам рішення суду не
відповідає.

По справі встановлено, що позивачка
працювала у відповідача на посаді
головного бухгалтера. Наказом від
27.05.2014 року за № 132-к її було звільнено з
роботи 30.05.2014 року за ст.38 КЗпП України.

В день звільнення позивачка не
працювала, оскільки 30.05.2014 року
перебувала на лікарняному.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст.116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

В порушення цих вимог суд не з"ясував чи
зверталася позивачка до відповідача з
вимогою про виплату заборгованості по
заробітній платі.

В засіданні апеляційного суду
позивачка пояснила, що з офіційною
вимогою до відповідача після
звільнення з роботи про виплату
заборгованості по заробітній платі
вона не зверталась.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, які містяться в постанові
Пленуму №13 від 24.12.1999 року (п.20) належні
працівникові суми заробітку, коли він в
цей день не був на роботі, виплачуються
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що
відсутня вина відповідача у
проведенні остаточного розрахунку з
позивачкою, оскільки остання в день
звільнення не працювала і не надала
доказів про те, що вона зверталася до
відповідача з вимогою про проведення з
нею остаточного розрахунку, а тому,
рішення суду про часткове задоволення
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної несвоєчасно проведеним
розрахунком підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України,
ст.ст. 303, 307, ч.4 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Республіканського
вищого училища фізичної культури
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 серпня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
Республіканського вищого училища
фізичної культури про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні відмовити.

Рішення набирає чинності негайно і
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: