Номер провадження: 22-ц/785/7918/14
Головуючий у першій інстанції Свячена
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення інфляційних витрат , за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 липня 2014 року, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, в подальшому уточнивши його, в
якому просила стягнути солідарно з
відповідачів на її користь 222 568 грн., що
складається з інфляційних витрат у
розмірі 190 062 грн., процентів в розмірі 24
571 грн., а також 3% річних в розмірі 7 377
грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилалася на те, що 01 листопада 2012 року
між нею та ОСОБА_3 був укладений договір
позики, за яким остання взяла в борг у
позивачки 34 695, 00 дол. США, та
зобов'язалась повернути вказану суму в
строк до 01 листопада 2013 року, зі сплатою
10 % річних за користування запозиченими
коштами, що підтверджується
відповідною розпискою. У якості
забезпечення виконання даного
договору позики відповідачка ОСОБА_4
прийняла на себе обов'язок відповідати
по зобов'язанням ОСОБА_3

У зв'язку з невиконанням відповідачами
обов'язків щодо повернення
вищевказаної суми позики, ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
стягнення вищевказаного боргу.
Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05 лютого 2014 року позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто
солідарно з відповідачів на користь
ОСОБА_2 заборгованість за договором
позики від 01 листопада 2012 року у
розмірі 305 320 грн., які складаються з
суми основного боргу у розмірі 277 560, 00
грн., та відсотків за користування
коштами у розмірі 27 760 грн. Рішення суду
досі не виконано.Вищевказана сума
боргу була розрахована виходячи з
розміру офіційного курсу долара станом
на 05 лютого 2014 року. Тому, у зв'язку зі
значним підвищенням розміру курсу
долара станом на 15 квітня 2014 року,
позивачка просить сягнути з
відповідачів відповідні інфляційні
витрати, а також 3% річних від
простроченої суми боргу.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
просила їх задовольнити.

Представник ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 10 липня 2014 року позов
задоволений частково. Стягнути
солідарно з відповідачів на користь
позивача суму інфляційних витрат у
розмірі 190 062 грн. В задоволенні решти
вимог - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в частині
задоволених позовних вимог позивача
про стягнення з відповідачів 190 062 грн.
інфляційних витрат з ухваленням нового
рішення в цій частині про відмову в
задоволенні позовних вимог в зв'язку з
тим, що рішення в цій частині ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції в іншій
частині сторонами не оскаржується і не
є предметом апеляційного розгляду,
оскільки апеляційна скарга подана на
рішення щодо частини вирішених вимог.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» - суд
апеляційної інстанції відповідно до
принципу диспозитивності не має права
робити висновків щодо неоскарженої
частини ні в мотивувальній, ні в
резолютивній частини судового рішення,
а в описовій частині повинен зазначити,
в якій частині вимог рішення не
оскаржується.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції посилався на те,
що 01 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 був укладений договір позики,
відповідно до умов якого відповідачка
отримала від позивачки в борг грошову
суму у розмірі 34 695 доларів США, та
зобов'язалась повернути вказану суму в
строк до 01 листопада 2013 року, зі сплатою
10 % річних за користування запозиченими
коштами, що підтверджується
відповідною розпискою.

У якості забезпечення виконання даного
договору позики відповідачка ОСОБА_4
прийняла на себе обов'язок відповідати
по зобов'язанням ОСОБА_3, які виникають
з договору позики від 01 листопада 2012
року.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05 лютого 2014 року, що набрало
законної сили, на підставі ст. ст. 509, 526,
1046, 1049 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково, стягнуто
солідарно з відповідачів на її користь
заборгованість за договором позики від
у розмірі 305 320, 00 грн., які складаються з
суми основного боргу у розмірі 277 560
грн., та відсотків за користування
коштами у розмірі 27 760 грн.

В період з 05 лютого 2014 року до моменту
пред'явлення уточнених позовних вимог,
тобто до 15 квітня 2014 року, розмір курсу
долара по відношенню до гривні
змінився в бік підвищення.

Вищевказане рішення суду не виконано
відповідачами, заборгованість за
договором позики не була погашена, у
зв'язку з чим ОСОБА_2 понесла інфляційні
витрати.

Згідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони
можуть визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 533 ЦК України,
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях; якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи і іншим
нормативно-правовим актом.

Станом на 05 лютого 2014 року офіційний
курс НБУ гривні до американського
долара становив 8, 00 грн. Згідно
вказаного курсу і було розрахована
сума заборгованості відповідачів
перед ОСОБА_2 за договором позики від 01
листопада 2012 року.

Станом на 15 квітня 2014 року, тобто на
момент подачі позивачкою уточненої
позовної заяви, офіційний курс НБУ
гривні до американського долара
становить 12, 98 грн.

Таким чином, інфляційні витрати
становлять суму у розмірі 4, 98 грн., а
саме: грошову суму у розмірі 34 695, 00 дол.
США х 4, 98 грн. = 172 781 грн.; 10 % річних за
користування запозиченими коштами 3 470
дол. США х 4, 98 грн. = 17 281 грн., що разом
складає 190 062 грн.

Суд першої інстанції вважав
обґрунтованою вимогу ОСОБА_2 щодо
стягнення з відповідачів суму
інфляційних витрат у розмірі 190 062 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що
позивачка просить стягнути на її
користь 10% за користування коштами в
розмірі 24 571, 00 грн., помилково повторно
зараховуючи дану суму до загальної
суми інфляційних витрат, що є
неприпустимим. Тому відмовив в
задоволенні зазначеної позовної
вимоги.

Судом першої інстанції зазначалося, що
за ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сторонами під час укладення договору
позики від 01 листопада 2012 року був
встановлений інший розмір відсотків, а
саме 10 % річних, що також було
встановлено рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014
року, яке набрало законної сили.

Однак, всупереч ч. 2 ст. 625 ЦК України,
ОСОБА_2 просила стягнути з відповідачів
на її користь 3% річних у розмірі 7 377, 00
грн. Тому дану частину вимог суд першої
інстанції вважав необгрунтованою.

Як зазначалося вище предметом розгляду
справи в суді апеляційної інстанції є
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених позовних вимог
позивача про стягнення з відповідачів
190 062 грн. інфляційних витрат. В іншій
частині рішення суду не оскаржено.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
дійшов до помилкового висновку
задовольняючи позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідачів 190 062 грн.
інфляційних витрат.

Судом встановлено, що 01 листопада 2012
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений
договір позики, відповідно до умов
якого відповідачка отримала від
позивачки в борг грошову суму у розмірі
34 695 доларів США, та зобов'язалась
повернути вказану суму в строк до 01
листопада 2013 року, зі сплатою 10 % річних
за користування запозиченими коштами,
що підтверджується відповідною
розпискою.

У якості забезпечення виконання даного
договору позики відповідачка ОСОБА_4
прийняла на себе обов'язок відповідати
по зобов'язанням ОСОБА_3, які виникають
з договору позики від 01 листопада 2012
року.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05 лютого 2014 року, що набрало
законної сили, на підставі ст. ст. 509, 526,
1046, 1049 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково, стягнуто
солідарно з відповідачів на її користь
заборгованість за договором позики від
у розмірі 305 320, 00 грн., які складаються з
суми основного боргу у розмірі 277 560
грн., та відсотків за користування
коштами у розмірі 27 760 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» визначено, що індексація
грошових доходів населення -
встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість
частково або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг; індекс споживчих цін -
показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купує населення для
невиробничого споживання; поріг
індексації - величина індексу
споживчих цін, яка надає підстави для
проведення індексації грошових
доходів населення.

Позивачем не ставилися вимоги про
індексацію стягнутих на її користь
грошових коштів за рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 05 лютого 2014 року, а заявлялися
вимоги про стягнення з відповідачів
індексації суми боргу за договором
позики від 01 листопада 2012 року
укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відповідно до умов якого відповідачка
отримала від позивачки в борг грошову
суму у розмірі 34 695 доларів США у зв'язку
із зростанням курсу долара США. Однак
індексація іноземної валюти у зв'язку
із зростанням іі курсу відповідно до
гривні не передбачено.

На підставі наведеного колегія
скасовує рішення суду першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 190 062 грн. інфляційних
витрат, з ухваленням нового рішення про
відмову задоволенні зазначених вимог.
В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п. 2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_5 задовольнити. Рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 липня 2014 року скасувати в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 190 062 грн. інфляційних витрат.

Ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
стягнення інфляційних витрат.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді
О. А. Ступаков

В. А. Станкевич

О. Д. Варикаша