АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5675/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Борисов С. А. Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Прозорової М.Л., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року та додаткове рішення цього ж
суду від 15 вересня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту сумісного
проживання однією сім'ю до реєстрації
шлюбу, визнання права власності на 1/2
частини домоволодіння та земельної
ділянки в порядку спадкування за
законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_2
звернулася до суду з таким позовом та
просила суд встановити факт сумісного
проживання однією сім'єю її та ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в період з
15 травня 1988 року і до дня реєстрації
ними шлюбу - 22 травня 1993 року, визнати їх
спільною сумісною власністю
домоволодіння по АДРЕСА_1, визнати за
нею право власності на 1/2 частину
будинку житловою площею 32,8 кв.м.,
загальною площею 62,9 кв.м. та на 1/2
частину земельної ділянки площею 0,1579
га, що належить ОСОБА_4 на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю (серія ДП ДН №006341),
виданого 17.05.1996 року Новомиколаївською
сільською радою Дніпропетровського
району на підставі рішення VII сесії XXII
скликання Новомиколаївської сільської
ради, цільове призначення якої - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, та зареєстрованого в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 6219,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
визнати за нею право власності в
порядку спадкування за законом (на
обов'язкову долю) після смерті
спадкодавця ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 1/4 частину цього
будинку та на 1/4 частину цієї земельної
ділянки, визнавши недійсними в цій
частині заповіт, зроблений
спадкодавцем ОСОБА_4 на ім'я
відповідача ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що вона проживала однією
сімє'ю з 15 травня 1988 року і 22 травня 1993
року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та у
1989 році за сумісні кошти вони придбали
за вказаною адресою будинок, який у 1991
році сумісними зусиллями перебудували
в новий будинок, а 17.05.1996 року ОСОБА_4
приватизував земельну ділянку площею
0,1579 га під цим будинком, отримавши
Державний акт на право приватної
власності на землю, та ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер, після чого вона як спадкоємець
першої черги звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, але їй нотаріусом
було роз'яснено, що ОСОБА_4 згідно
заповіту від 01.02.2011 року заповів на
випадок своєї смерті 1/2 частину
житлового будинку з господарчими
будівлями і спорудами та приватизовану
земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3,
тому постановою Дніпропетровської
районної державної нотаріальної
контори №8115/02-31 від 21 жовтня 2011 року
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за відсутністю
підтвердження права спільної сумісної
власності на спірне майно, оригіналів
правовстановлювальних документів та
Витягу з реєстру прав власності для
оформлення спадщини на спадковий
житловий будинок, чим порушені її
законні права.

Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 07 травня 2014 року та
додатковим рішенням цього ж суду від 15
вересня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному
обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2
просить скасувати ухвалені рішення
суду і постановити нове рішення про
задоволення її позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
скарг колегія суддів вважає, що вони
підлягають задоволенню частково, а
рішення суду - частковому скасуванню з
наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214
ЦПК України рішення повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте зазначеним вимогам закону
рішення суду повністю не відповідає.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 1236 ЦК України
заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому. Заповідач має
право скласти заповіт щодо усієї
спадщини або її частини. Чинність
заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 з 22.05.1993 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який
згідно заповіту від 01.02.2011 року,
посвідченого державним нотаріусом
Дніпропетровської районної держаної
нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. за
реєстраційним номером №166, заповів на
випадок своєї смерті 1/2 частину
житлового будинку з господарчими
будівлями і спорудами та приватизовану
земельну ділянку по АДРЕСА_1 своєму
сину ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер,
після чого відкрилася спадщина на
належне йому на підставі договору
купівлі-продажу від 16.09.1989 року,
завіреного секретарем виконкому
Новомиколаївської сільської ради
народних депутатів ОСОБА_6 та
зареєстрованого в реєстрі за №30,
вказане домоволодіння, житловою площею
32,8 кв.м., загальною площею 62,9 кв.м., право
власності на яке належним чином
зареєстроване не було, та належну йому
на підставі Державного акту про право
приватної власності на землю серії ДП
ДН №006341, виданого 17.05.1996 року
Новомиколаївськю сільською радою,
земельну ділянку, площею 0,1579 га, в
АДРЕСА_1.

Сторони, які є спадкоємці першої
черги, у встановлений шестимісячний
строк прийняли спадщину шляхом подачі
до нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини.

Постановою Дніпропетровської
районної державної нотаріальної
контори №8115/02-31 від 21 жовтня 2011 року
ОСОБА_2 було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки не підтверджується право
спільної сумісної власності на
будинок, а також у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
обов'язкову частку після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за
відсутністю оригіналів
правовстановлювальних документів та
Витягу з реєстру прав власності для
оформлення спадщини на спадковий
житловий будинок.

Постановою Дніпропетровської
районної державної нотаріальної
контори №116/02-31 від 17.01.2012 року ОСОБА_2
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за відсутністю
оригіналів правовстанолювальних
документів на земельну ділянку, а також
неможливістю визначити адресу
земельної ділянки, так як у Державному
акті про право власності на земельну
ділянку адреса вказана, як «АДРЕСА_1»,
та неможливо перевірити, чи
відноситься ця земельна ділянка до
зазначеного будинку.

З показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 вбачається, що позивачка
проживала та вела спільне господарство
разом з ОСОБА_4.

Як роз'яснено в п. п. 4, 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року №7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», відповідно
до ст.12 Закону України «Про
власність» у власності громадян можуть
знаходитись жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі-продажу, міни,
дарування, за правом спадщини. Оскільки
згідно зі ст.16 ЗК і ст.14 Закону України
«Про власність» земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у довічне успадковане
володіння, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.
Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
«Про власність», таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.
Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на
ремонт жилого будинку перевищували
покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

Будинок, який належав одному з
подружжя, може бути визнаний згідно зі
ст. 25 КпШС спільним майном подружжя,
якщо в період шлюбу істотно
збільшилась його цінність внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох. При цьому на суму
вартості будинку до його поліпшення
збільшується частка дружини, якому він
належав, у тому числі і у випадках, коли
суд відступає від начала рівності
часток подружжя в спільній сумісній
власності з урахуванням інтересів
неповнолітніх дітей або інтересів
одного з подружжя, що заслуговують
на увагу. Виходячи з правил ст. 29 КпШС,
при неможливості поділу будинку, що є
спільною власністю подружжя, в натурі і
відсутності згоди подружжя про спосіб
поділу спільного майна, суд з
урахуванням інтересів неповнолітніх
дітей і заслуговуючих уваги інтересів
одного з подружжя, забезпеченості
житлом в іншому місці другого з них,
може залишити будинок одному з
подружжя і покласти на нього обов'язок
компенсувати право на частку в будинку
другого за рахунок іншого спільного
майна або грішми. У тих випадках, коли
жилий будинок належить подружжю на
праві спільної часткової власності,
при вирішенні спору про його поділ суд
керується ст. 115 ЦК.

Оскільки позивачкою не надано суду
безспірних достатніх доказів того, що у
період її шлюбу з ОСОБА_4 істотно
збільшилась цінність спірного
житлового будинку внаслідок її
трудових та грошових затрат чи їх обох,
з 1988 року по 1993 року діяв Кодекс про
шлюб та сім'ю України, яким не було
передбачено встановлення у судовому
порядку факту сумісного проживання
однією сім'ю до реєстрації шлюбу, та
нормами ст. 61 СК України, яка діяла на
час приватизації земельної ділянки, не
було передбачено права спільної
сумісної власності подружжя земельної
ділянки, набутої внаслідок безоплатної
передачі її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про безпідставність заявленого нею
позову в частині встановлення факту
сумісного проживання однією сім'ю до
реєстрації шлюбу, визнання права
спільної сумісної власності спірного
домоволодіння, визнання за нею право
власності на 1/2 частину будинку
житловою та на 1/2 частину земельної
ділянки.

З урахуванням наведеного
викладені доводи ОСОБА_2 у скарзі про
залишення судом без уваги дійсних
обставин її сумісного проживання з
ОСОБА_4 однією сім'ю з 1988 року і
понесених нею витрат на придбання
спірного будинку правильність
наведених висновків суду не
спростовують, не ґрунтуються на
вищезазначених нормах матеріального
права та процесуального законодавства,
регулюючого порядок і зобов'язання
позивача надавати докази в
підтвердження заявлених ним вимог,
фактично зводяться до одностороннього
тлумачення регулюючого спірні
правовідносини законодавства лише на
свою користь, повторного обґрунтування
заявлених нею вимог з викладенням
таких же самих обставин і доказів, яким
суд дав належну оцінку у їх сукупності
за своїм внутрішнім переконанням
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, а
самі по собі надані позивачкою
квитанції і накладні на придбання нею
будівельних матеріалів у 1990-1993 роки ще
не свідчать про істотне збільшення
цінності спірного житлового будинку
внаслідок її трудових та грошових
затрат.

Разом з тим, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом (на обов'язкову
долю) на 1/4 частину спірних будинку та
земельної ділянки, визнання недійсним
заповіту в цій частині суд в порушення
вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України в рішенні
відповідних мотивів не навів та не
врахував, що згідно відмітки в
технічному паспорті спірний будинок
був побудований до 5 серпня 1992 року, на
час відкриття спадщини позивачка була
непрацездатною особою, тому за ст. 1241 ЦК
України вона спадкує, незалежно від
змісту заповіту, половину частки цього
будиноку, яка належала б кожному зі
спадкоємців у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка), при цьому
ч. 3 цієї статті встановлено, що будь-які
обмеження та обтяження, встановлені у
заповіті для спадкоємця, який має право
на обов'язкову частку у спадщині,
дійсні лише щодо тієї частини спадщини,
яка перевищує його обов'язкову частку.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 1235 ЦК
України заповідач не може позбавити
права на спадкування осіб, які мають
право на обов'язкову частку у спадщині.
Чинність заповіту щодо осіб, які мають
право на обов'язкову частку у спадщині,
встановлюється на час відкриття
спадщини.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

За таких обставин, ухвалені рішення
суду в цій частині підлягають
скасуванню з постановленням нового
рішення про визнання недійсним
заповіту спадкодавця на ім'я ОСОБА_3 в
частині 1/4 частини вказаних будинку та
земельної ділянки з визнанням за
позивачкою права власності в порядку
спадкування за законом (на обов'язкову
долю) після смерті спадкодавця на ці
частини спірного майна.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 07 травня 2014 року та
додаткове рішення цього ж суду від 15
вересня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом (на обов'язкову
долю) на 1/4 частину будинку та земельної
ділянки, визнання недійсним заповіту -
скасувати та в цій частині постановити
нове рішення.

Визнати недійсним заповіт,
посвідчений 01.02.2011 року державним
нотаріусом Дніпропетровської районної
держаної нотаріальної контори
Кобрусєвою Л.В. за реєстраційним
номером №166, яким ОСОБА_4 заповів на
випадок своєї смерті належну йому 1/2
частину житлового будинку з
господарчими будівлями і спорудами та
земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3, в
частині 1/4 частини цього житлового
будинку з господарчими будівлями і
спорудами та 1/4 частини цієї земельної
ділянки.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
в порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року, на 1/4 частину житлового будинку,
житловою площею 32,8 кв.м., загальною
площею 62,9 кв.м., з господарчими
будівлями і спорудами, який належав
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 16.09.1989 року,
завіреного секретарем виконкому
Новомиколаївської сільської ради
народних депутатів ОСОБА_6 і
зареєстрованого в реєстрі за №30, та на
1/4 частину земельної ділянки, площею
0,1579 га, яка належала ОСОБА_4 на підставі
Державного акту про право приватної
власності на землю серії ДП ДН №006341,
виданого 17.05.1996 року Новомиколаївськю
сільською радою, що розташовані по
АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: