Справа № 2-171
Головуючий у 1 інстанції: Нерознак В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/5538/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,
апелянта ОСОБА_3 та її представника -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 25 квітня 2002
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 25 квітня 2002
року задоволено частково позов ОСОБА_2
до ОСОБА_5 про визнання недійсним
заповіту, свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок,
визнання права власності на 1/2 ідеальну
частину будинковолодіння, поділ
будинковолодіння в натурі,
встановлення порядку користування
присадибною земельною ділянкою.

Визнано частково недійсним заповіт
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений 8
грудня 1992 року в Зубрянській сільській
раді Пустомитівського району.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
25 січня 1994 року, видане на ім'я ОСОБА_5.

Визнано недійсним свідоцтво на право
особистої власності на 1/2 частину
житлового будинку з приналежними до
нього будівлями та спорудами (в
АДРЕСА_1), видане на ім'я ОСОБА_5 16 серпня
1993 року.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/3
ідеальну частину будинковолодіння в
АДРЕСА_1 Пустомитівського району
Львівської області та в натурі
виділено у володіння, користування,
розпорядження приміщення в житловому
будинку: коридор 1-1, котельню 1-2, житлову
кімнату 1-3, житлову кімнату 1-4. Всього
площею 50,8 кв.м., а також літню кухню «А»,
цегляний сарай, гараж, дерев'яний сарай,
вбиральню, погріб.

Визнано право власності за ОСОБА_5 на 2/3
ідеальних частини будинковолодіння в
АДРЕСА_1 Пустомитівського району
Львівської області та в натурі
виділено у володіння, користування,
розпорядження приміщення в житловому
будинку: коридор 2-1, коридор 2-2, кухню 2-3,
житлову кімнату 2-4, житлову кімнату 2-5.
Всього площею 59.3 кв.м., а також літню
кухню «Б», гараж, сарай.

Криницю виділено у спільне
користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Вирішено також присадибну земельну
ділянку площею 0,24 га виділити у
користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 згідно
часток щодо поділу будинковолодіння -
по додатку до експертизи №2.

Зобов'язано ОСОБА_2 приміщення в
житловому будинку під літерою « 1-3»
обладнати під кухню.

Зобов'язано ОСОБА_5 в житловому будинку
закласти дверний проріз між
приміщеннями під літерами « 2-4» та «
1-3».

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають фактичним обставинам
справи, зроблені з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального права. Крім того вказує
на те, що обставини справи, які районний
суд вважав встановленими, не доведені
жодними доказами, які б відповідали
вимогам закону щодо належності та
допустимості засобів доказування.
Звертає увагу суду на те, що суд першої
інстанції всупереч вимогам
процесуального права не залучив до
участі у справі осіб, права та законні
інтереси яких порушуються
оскаржуваним рішенням, зокрема її, та
не повідомив належним чином
відповідача по справі про час, дату та
місце розгляду справи.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно із ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотньої дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства. який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Відповідно до ст.213 ЦПК УРСР (1963 року)
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Суд обґрунтовує рішення
лише на тих доказах, які були
досліджені у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.99 ЦПК України 1963
року, який був чинним на час ухвалення
оскаржуваного рішення, особи, які
беруть участь у справі, мають право
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, одержувати копії
рішень, ухвал, постанов та інших
документів, що є у справі, брати участь
у судових засіданнях, подавати докази,
брати участь у їх дослідженні, заявляти
клопотання та відводи, давати усні та
письмові пояснення судові, подавати
свої доводи, міркування та заперечення,
одержувати рішення і ухвали суду, а
також користуватись іншими
процесуальними правами, наданими їм
законом.

Статтею 90 цього ж Кодексу визначено
порядок повідомлення осіб, які беруть
участь у справі, про час та місце
розгляду справи.

Однак, у порушення вимог даних норм
права відповідач ОСОБА_5 про судове
засідання, яке відбулося 25.04.2002 року і у
якому було ухвалене оскаржуване
рішення, не повідомлявся, а тому він був
позбавлений можливості належним чином
реалізувати надані йому законом права
по захисту своїх законних прав та
інтересів. Згідно матеріалів справи
копія такого рішення для відома йому
судом не надсилалась.

Крім того, районним судом грубо
порушено ст.ст.198-199 ЦПК УРСР щодо повної
фіксації судового процесу технічними
засобами та складення протоколів
судових засідань, оскільки у
матеріалах справи немає жодного
протоколу судових засідань, хоча
справа розглядалась судом із 13.01.1994
року по 25.04.2002 року, тобто більше 8-и
років. При цьому справа із 1994 року ні
одного разу не перереєстровувалась, їй
не присвоювався новий номер.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК УРСР 1963 року усяка
заінтересована особа вправі в порядку,
встановленому законом, звернутися до
суду за захистом своїх порушеного або
оспорюваного права чи охоронюваного
законом інтересу

Скориставшись своїм правом, позивач
13.01.1994 року звернувся у суд з позовом, у
якому, уточнивши позовні вимоги, просив
визнати недійсними: свідоцтво про
право власності від 16.08.1993 року на ?
ідеальну частку будинковолодіння в с.
Пасіки -Зубрецькі Пустомитівського
району, заповіт, посвідчений
Зубрянською сільською радою, свідоцтво
про право власності за заповітом від
25.01.1994 року на ? ідеальну частку цього ж
будинковолодінння; визнати за ним
право власності на 1/2 ідеальну частку
будинковолодіння та встановити
порядок користування земельною
ділянкою згідно із частками права
власності на будинок(а.с.11-14).

Проте, районний суд, задовольнивши
частково позов ОСОБА_2 та визнавши за
ним право власності на 1/3 ідеальну
частину будинковолодіння в АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області, виділив йому у користування
приміщення в житловому будинку:
коридор 1-1, котельню 1-2, житлову кімнату
1-3, житлову кімнату 1-4, загальною
площею 50,8 кв.м., а також літню кухню «А»,
цегляний сарай, гараж, дерев'яний сарай,
вбиральню, погріб, що згідно висновку
№301 будівельно - технічної експертизи
становить лише на 4,25 кв.м менше від ?
ідеальної частки. Крім того, на
вирішення даної експертизи взагалі не
ставилось питання про визначення 1/3
ідеальної частки у спірному
будинковолодінні та можливість її
технічного виділу в натурі.

Районним судом вирішено також
присадибну земельну ділянку площею 0,24
га виділити у користування ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 згідно часток щодо поділу
будинковолодіння - по додатку до
експертизи №2, хоча жодного
правовстановлюючого документу, який би
підтверджував, що за спірним
будинковолодінням закріплена у
визначеному законом порядку земельна
ділянка саме такого розмірі, матеріали
справи не містять.

Статтею 524 ЦК УРСР визначено, що
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
Української РСР часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця, а при оголошенні його
померлим - день, зазначений в статті
21 цього Кодексу.

Відповідно до ст.529 Цивільного
кодексу Української РСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти
(у тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого. До
числа спадкоємців першої черги
належить також дитина померлого, яка
народилася після його смерті. Онуки і
правнуки спадкодавця є спадкоємцями за
законом, якщо на час відкриття спадщини
немає в живих того з їх батьків, хто був
би спадкоємцем; вони успадковують
порівну в тій частці, яка належала б
при спадкоємстві за законом їх
померлому родителю.

Частиною 1 ст.548 ЦК УРСР визначено, що
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 Цивільного кодексу
Української РСР визначається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини. Особи, для яких право
спадкоємства виникає лише у випадку
неприйняття спадщини іншими
спадкоємцями, можуть заявити про свою
згоду прийняти спадщину протягом
строку, що залишився для прийняття
спадщини. Якщо строк, що залишився,
менше трьох місяців, він продовжується
до трьох місяців.

Відповідно до ч.1 ст.550 Цивільного
кодексу Української РСР строк для
прийняття спадщини, встановлений
статтею 549 цього Кодексу, може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.
Спадщина може бути прийнята після
закінчення зазначеного строку і без
звернення до суду при наявності згоди
на це всіх інших спадкоємців, які
прийняли спадщину.

Відповідно до ч.2 ст. 553 Цивільного
кодексу Української РСР спадкоємець за
законом або за заповітом вправі
відмовитись від спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.
Вважається, що відмовився від спадщини
також той спадкоємець, який не вчинив
жодної з дій, що свідчать про
прийняття спадщини.

Оскільки позивач на підставі належних
та допустимих доказів не довів того, що
у визначений законом строк він вчинив
хоча б одну із дій, яка свідчить про
прийняття ним спадщини після смерті
ОСОБА_7, а тому слід вважати, що він
відмовився від спадщини.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року і саме
цей день є днем відкриття спадщини
після її смерті.

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 08.12.1992
року склала заповіт, який був
посвідчений у виконкомі Зубрянської
сільської ради Пустомитівського
району, згідно з яким заповіла належне
їй на день смерті майно своєму сину
ОСОБА_5.

На підставі цього заповіту 25.01.1994 року
Пустомитівською державною
нотаріальною конторою ОСОБА_5 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на половину житлового
будинку по АДРЕСА_1, що належала
померлій на підставі свідоцтва про
право особистої власності на жилий
будинок, виданого Зубрянською
сільською радою 30.11.1993 року.

Доказів того, що зазначене свідоцтво
від 30.11.1993 року визнане недійсним чи
скасоване у матеріалах справи нема.

Не заявляв такої позовної вимоги і
ОСОБА_2

Позивач у позовній заяві покликався на
те, що його мати ОСОБА_6 на випадок своєї
смерті заповіту не складала, а тому
вважав, що заповіт від 08.12.1992 року є
незаконним, так як підпис від імені
ОСОБА_6 на ньому вчинено не нею.

Однак, даних обставин, зазначених
позивачем на підтвердження цієї
частини своїх позовних вимог, районний
суд зовсім не досліджував, судово -
почеркознавчої експертизи не
призначав, а тому не зрозуміло, з яких
правових підстав районний суд визнав
цей заповіт частково недійсним і в якій
саме частині.

Згідно із ч.1 ст.22 КпШС України, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
під час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю.

Відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували
у зареєстрованому шлюбі із 07.10.1978 року,
що стверджується свідоцтвом про їх
одруження.

Одна частина спірного будинку була
споруджена уже в час перебування їх у
шлюбі, а згідно свідоцтва на право
особистої власності на жилий будинок
від 16.08.1993 року право власності на нього
зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі
рішення виконкому Зубрянської
сільської ради №14 від 10.06.1993 року.

Згідно із ч.1 ст.22 КпШС України, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
під час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю.

Відтак, апелянт ОСОБА_3 мала право на
частку у даному майні.

Проте, судом до участі у справі вона
залучена не була, хоча судом вирішено
питання про її права та обов'язки.

Враховуючи усе наведене вище та
зважаючи на те, що ОСОБА_3 до участі у
справі в якості відповідача не було
залучено, хоча суд вирішив питання про
її права та обов'язки, а суд апеляційної
інстанції згідно чинного
законодавства позбавлений на стадії
апеляційного розгляду змінювати
процесуальне положення будь - кого з
учасників процесу та залучати до
участі у справі осіб, які не приймали
участі у справі у суді першої
інстанції, то колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2, що не
позбавляє його можливості у подальшому
звернутись з даними позовними вимогами
і до ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 25 квітня 2002
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання
недійсним заповіту, свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, визнання права власності на 1/2
ідеальну частину будинковолодіння,
поділ будинковолодіння в натурі,
встановлення порядку користування
присадибною земельною ділянкою.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: