Справа № 301/2317/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

"09" жовтня 2014 р.
м.
Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської
області в особі головуючої Пітерських
М. О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю
представника позивача ОСОБА_1,
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
представника органу опіки ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Іршава
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_6,
треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Орган опіки і
піклування Іршавської районної
державної адміністрації та Іршавський
районний сектор Головного управління
державної міграційної служби України в
Закарпатській області, про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_5 звернулася в Іршавський
районний суд з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_6, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Орган опіки і піклування
Іршавської районної державної
адміністрації та Іршавський районний
сектор Головного управління державної
міграційної служби України в
Закарпатській області, про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
належить позивачеві на праві власності
в цілому на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
06.08.2014 року. Відповідачі зареєстровані
в будинку, однак за вказаною адресою не
проживають протягом 13 років. Просила
суд визнати відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
будинком, оскільки їх реєстрація в
будинку перешкоджає позивачеві як
власнику майна розпоряджатися ним.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав та пояснив, що позивачка є
власником будинку в АДРЕСА_1.
Відповідачі в будинку не проживають
більше 13 років, комунальних платежів не
сплачують, в утриманні майна участі не
приймають. Вони проживають в АДРЕСА_2,
однак добровільно знятися з реєстрації
в будинку позивачки не бажають.
Реєстрація відповідачів в будинку
перешкоджає позивачу як власнику
майна, розпоряджатися будинком,
створює зайві витрати по сплаті за
комунальні послуги. Просив позов
задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала
та просила відмовити в його
задоволенні. Пояснила, що дійсно біля 13
років не проживає в будинку АДРЕСА_1,
звідки виселилася разом з сім'єю через
неприязнені відносини з сестрою та її
чоловіком - батьками позивачки.
Спочатку відповідачка з сім'єю
проживала в будинку батьків свого
чоловіка, а приблизно шість років тому
вселилися у власний будинок, що
розташований в АДРЕСА_2, де проживають
по даний час. Знятися з реєстрації з
будинку, який колись належав її
батькам, не бажає, оскільки вважає, що
її дочка та онучка - відповідачі по
справі - мають право на користування
будинком та на отримання частини
будинку у власність. Вважала, що батьки
позивачки свого часу чинили їй
перешкоди у користуванні будинком,
однак з позовом про усунення перешкод
вона до суду не зверталася.
Підтвердила, що не є членом сім'ї
позивача та не пов'язана з нею спільним
побутом.

Відповідачка ОСОБА_3 та законний
представник малолітньої ОСОБА_6 позов
не визнала, оскільки вважає, що вона та
її малолітня дочка мають право
користуватися будинком, а також
отримати у власність частину будинку,
який колись належав бабці. Підтвердила,
що 13 років не проживає в будинку
АДРЕСА_1. Протягом останніх шести років
проживає в будинку своїх батьків, що
розташований в АДРЕСА_2. Малолітня
ОСОБА_6 з народження проживає в новому
будинку. Підтвердила, що не є членом
сім'ї позивача та не пов'язана з нею
спільним побутом. З позовом про
усунення перешкод в користуванні
будинком АДРЕСА_1 ніколи не зверталася.

Представник органу опіки ОСОБА_4
вважала позов підставним і таким, що
підлягає задоволенню, оскільки
малолітня ОСОБА_6 ніколи в будинку
АДРЕСА_1 не проживала, має інше житло в
АДРЕСА_2.

Представник Іршавського РС ДМС в
судове засідання не з'явився, про день,
час та місце розгляду справи був
належним чином повідомлений, подав до
суду заяву, в якій просив справу
розглянути без його участі (а.с. 31, 33).

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши повно і всебічно обставини,
на які сторони посилалися, як на
підставу своїх вимог та заперечень,
оцінивши докази сторін на
підтвердження цих обставин в їх
сукупності, суд вважає, позовні вимоги
задовольнити, виходячи з наступного.

Ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317 ЦК
України передбачають здійснення
власником права власності за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок АДРЕСА_1, Іршавського району,
належить позивачеві на праві власності
в цілому на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
06.08.2014 року. Дана обставина
підтверджується також Витягом з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 07.08.2014 року (а.с. 6,7,9).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
малолітня ОСОБА_6 зареєстровані в
АДРЕСА_1. Дана обставина
підтверджується довідкою Ільницької
сільради №4260 від 27.08.2014 року та
довідками Іршавського РС ГУ ДМС №2151
від 18.09.2014 року та №2189 ВІД 23.09.2014 РОКУ
(а.с. 15, 20, 21).

З пояснень представника позивача
вбачається, що відповідачі не
проживають у будинку АДРЕСА_1 більше 13
років. Вони проживають у власному
будинку в АДРЕСА_2. Дана обставина
підтверджується актом обстеження
факту проживання від 28.08.2014 року та
довідкою Ільницької сільради №4276 від
28.08.2014 року ( а.с. 16, 17).

Не заперечували проти даних обставин і
самі відповідачі.

Позивачка ОСОБА_5 є новим власником
будинку, у справі немає доказів
наявності у відповідачів угоди з новим
власником щодо користування будинком.
Передбачаючи право власника житлового
будинку на відчуження цього об'єкта,
закон не передбачив при цьому перехід
прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку. Тобто, із припиненням
права власності особи на будинок
припиняється похідне право членів її
сім'ї, інших осіб, які з її згоди
користувалися житлом, на користування
цим будинком.

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
проживають у будинку АДРЕСА_1 більше 13
років, тобто виселилися з будинку
задовго до смерті попереднього
власника будинку.

Відповідачі підтвердили, що не є
членами сім'ї позивача та не пов'язані з
нею спільним побутом.

Суд не приймає до уваги твердження
відповідачів про те, що 13 років тому
вони виселилися з будинку АДРЕСА_1,
оскільки батьки позивачки чинили їм
перешкоди в користуванні будинком,
оскільки ні позивачка, ні її батьки на
той час не були власниками вказаного
будинку. Відповідачі не надали суду
належних доказів такого перешкоджання
та не зверталися до суду з позовом про
відновлення своїх прав, якщо вважали
такі порушеними.

Крім того, як підтвердили в судовому
засіданні самі відповідачі, протягом
останніх шести років вони проживають у
власному житловому будинку в АДРЕСА_2.

Наявність реєстрації відповідачів у
будинку сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там колись проживала як
член сім'ї попереднього власника
будинку.

За умови зміни власника майна, що має
місце, підстав для застосування норм
ст.ст. 395, 396, 397, ст. 401, ст. 402 ч. 1 ЦК України
щодо захисту речового права на
користування чужим майном в силу
закону, який би давав відповідачам
право користування жилим приміщенням
та покладав на нового власника
відповідні обов'язки, немає.

Поряд із цим, враховуючи, що підставами
позову є фактичні обставини, що мають
місце і наведені у заяві, а предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, якими обґрунтовуються
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше юридичне значення для
вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні рішення, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Саме по собі посилання позивача на
відсутність відповідача у жилому
приміщенні понад указані строки є
вірним, однак, вказівка на норми ст.ст.
71, 72 ЖК України як на правові підстави
позову є зайвою, оскільки йдеться
передусім про захист права власності,
тоді як указані норми регулюють
житлові правовідносини. Вимога про
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
у контексті захисту права власності не
суперечить закону, оскільки є одним із
законних способів усунення перешкод у
здійсненні цього права.

Враховуючи наведене суд вважає, що
вимога ОСОБА_5 про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, є
підставною та такою, що підлягає
задоволенню.

Суд також вважає, відповідно до ч. 1 ст.88
ЦПК України, стягнути з відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в користь
позивача 243,60 грн. судових витрат, що
складаються з судового збору, що був
сплачений позивачем при зверненні до
суду (а.с. 1, 2).

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.
ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст.11, 15, 57-60,
88 ч.1, 208, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

рішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4, та малолітню ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право
користування житловим приміщенням у
будинку АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь ОСОБА_5 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп. судових витрат.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Закарпатської області через
Іршавський районний суд.

Головуючий :
М. О. Пітерських