Справа № 358/1492/13-ц Головуючий у І
інстанції Якутюк В.С.Провадження №
22-ц/780/971/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Богуславського районного суду
Київської області від 04 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл спільного сумісного майна
подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів ,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач звернулася в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вони
з відповідачем перебували у шлюбі з
07 липня 2010 року по 27 лютого 2013 року.
Під час спільного перебування у шлюбі
вони з відповідачем придбали наступне
майно:

Автомобіль „Нива Шевроле", 2005 року
випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Оскільки, відповідач в добровільному
порядку не бажає розділити спільне
майно, автомобіль продав, просила
стягнути з нього в рахунок компенсації
частки у спільному майні 28 375 грн.

Під час розгляду справи позивач
збільшила позовні вимоги, просила
стягнути з відповідача на її користь 28
674 грн. в рахунок компенсації частки у
спільному майні подружжя.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 04 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
та постановити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилалася на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
автомобіль, хоч і придбаний під час
перебування сторін у шлюбі, однак є
особистою приватною власністю
відповідача, а тому розподілу не
підлягає.

Однак такі висновки суду не
грунтуються на вимогах закону і не
відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували у шлюбі з 07 липня 2010
року по 27 лютого 2013 року.

Відповідно до копії паспорту, прізвище
позивача ОСОБА_1 вказано ОСОБА_1,
доказів щодо зміни прізвища позивач
суду не надала. ( а.с. 9).

Під час перебування у шлюбі, відповідач
ОСОБА_2 придбав автомобіль „Нива
Шевроле», 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідно
до розписки, ОСОБА_2 05 січня 2011 року взяв
в борг у ОСОБА_4 70 000 грн. для купівлі
автомобіля, які зобов'язався повернути
до 30 листопада 2013 року. ( а.с. 25).

Відповідно до довідки - рахунку № 500394
серії ААВ від 01 вересня 2013 року ОСОБА_2
продав автомобіль ОСОБА_5 за 57 348 грн. (
а.с. 27).

Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є:

майно, набуте нею , ним до шлюбу;

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування;

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до п.п. 22 -25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 Сімейного
кодексу України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено
передбачений законом режим спільної
сумісної власності, то при розгляді
спору про поділ майна подружжя суду
необхідно виходити з умов такого
договору. При цьому слід мати на увазі,
що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 Сімейного
кодексу України положення шлюбного
договору, що ставлять одного з подружжя
у надзвичайно невигідне матеріальне
становище, порушують його права та
інтереси, на вимогу такої сторони за
рішенням суду можуть бути визнані
недійсними з підстав, установлених ЦК
України.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 Сімейного кодексу України,
ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до
частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу
України ).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
Сімейного кодексу України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК Ураїни,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
автомобіль „Нива-Шевроле" є особистою
приватною власністю відповідача,
придбаний за його особисті кошти.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від
21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» рівність прав кожного із
подружжя на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного
кодексу України.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Враховуючи, що договір позики був
укладений відповідачем під час шлюбу,
тобто він діяв за згодою позивача, в
інтересах сім'ї, а відтак майно
придбане за цим договором є спільним
сумісним майном подружжям.

Враховуючи, що автомобілем „Нива-
Шевроле", що є спільним майном подружжя,
відповідач розпорядився 01 вересня 2013
року після розірвання шлюбу, кошти
отримані від продажу автомобіля
використав не на користь смі'ї, а відтак
вартість проданого майна має бути
врахована при розподілі майна
подружжя. Як видно із матеріалів
справи, автомобіль проданий за 57 348 грн.,
враховуючи, що відповідно до вимог
ст. 70 Сімейного Кодексу
України частки майна дружини і
чоловіка, у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності є рівними, на користь
позивача необхідно стягнути 12 частину
вартості майна - 27 764 грн. (57 348 грн. :2 = 27 764
грн.).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст.
303 ЦПК України, колегія суддів вважає,
що рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Богуславського районного суду
Київської області від 04 грудня
2013 року - скасувати. Ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл
спільного сумісного майна подружжя -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 674
грн. (двадцять вісім тисяч шістсот
сімдесят чотири гривні) в рахунок
компенсації частки у спільному майні
подружжя.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: