Провадження №
Справа №
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04 листопада 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва
в складі : головуючого судді - Букіної
при секретарі - Назарчук
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору лізингу, стягнення коштів та
відшкодування моральної шкоди, -
28.08.2014 року ОСОБА_1. звернувся до суду з
позовом до ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та просив визнати
недійсним договір фінансового лізингу
№008811 від 05.11.2013 року, укладеним між ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» та
ОСОБА_1, стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» на користь
ОСОБА_1 24 500,00 грн., стягнути з ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» на
користь ОСОБА_1 1 000,00 грн. моральної
В обґрунтування поданого позову
позивач посилався на те, що 05.11.2013 року
між позивачем та відповідачем було
укладено договір фінансового лізингу
№008811, відповідно до умов якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати у власність предмет лізингу, а
саме, автомобіль SUZUKI Grand Vitara, і передати
його в користування позивача на строк
та на умовах цього договору. Додатком №
1 договору встановлена вартість
предмета лізингу в сумі 245 000 грн. 00 коп.
Зазначає, що того ж дня, позивач сплатив
на користь відповідача комісію за
організацію та оформлення договору в
сумі 24 500,00 гривень, тобто 10 % від
вартості предмета лізингу.
Посилається, що перед укладенням
договору представник відповідача
Вдовиченко Н.В. в усній формі
роз'яснила, що він повинен спочатку
сплатити передплату за автомобіль в
коштів на розрахунковий рахунок
відповідача, після чого з позивачем
буде укладено договір лізингу і на
наступний день відповідач передасть
позивачу в користування предмет
лізингу. Однак, представник
відповідача не роз'яснила позивачу
призначення платежу, який виявився
комісійною винагородою Лізингодавцю
за організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням договору, а
тому позивач вважав, що це часткова
оплата вартості автомобіля.
Також, позивач зазначив, що 15.11.2013 року
звернувся до відповідача з заявою про
відмову від договору та вимогою
повернути сплачені кошти, оскільки
предмет лізингу так і не був переданий
позивачу у відповідності до умов
договору, проте листом від 18.12.2013 року
отримав відмову у зв'язку з тим, що
договором не передбачено повернення
Позивач вважає окремі пункти договору
лізингу №008811 від 05.11.2013 року
несправедливими та такими, що
порушують принцип добросовісності,
проте визнання недійсними окремих
положень договору призведе до
необхідності зміни інших умов
договору, що суттєво змінить зміст
договору, а тому позивач просив визнати
недійсним договір в цілому, а сплачені
позивачем кошти повернути останньому.
Позивач вважає, що умови укладеного
договору, суперечать вимогам чинного
законодавства та ЗУ « Про захист прав
споживачів». На думку позивача, на
нього, як споживача отриманих послуг,
розповсюджується вимоги ЗУ « Про
захист прав споживачів», в т.ч. і на
застосування санкцій, передбачених
даним договором щодо його визнання
недійсним з підстав несправедливості
та добросовісності укладених умов та
відповідної відповідальності
Крім того, позивач зазначив, що
незаконними діями відповідача йому
було спричинено моральну шкоду,
оскільки договір порушує права
останнього, як споживача, що завдало
позивачу душевних страждань.
В судовому засіданні позивач позов
підтримав в повному обсязі та просив
суд його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суд до відома не
поставив, направив до суду свої
письмові заперечення, в яких просив
відмовити в задоволенні позову, як
необґрунтованого та безпідставного.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши та оцінивши матеріали
справи, суд, приходить до наступного
висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 05.11.2013 року між
позивачем та відповідачем був
укладений договір фінансового лізингу
№008811, відповідно до умов якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати у власність предмет лізингу, а
саме, автомобіль SUZUKI Grand Vitara, і передати
його в користування позивача на строк
та на умовах цього договору (а.с.8-14).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування Лізингоодержувачеві
протягом строку, який становить не
більше 90 робочих днів з моменту сплати
Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця авансового платежу (50 %
від вартості предмета лізингу), комісії
за організацію та оформлення договору
(10% від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору платежами,
визначеними в додатку № 1 до договору,
який є невід'ємною частиною, та
розрахований по формулі, визначеній в
п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не
може бути сплачений повністю
Лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

05.11.2013 року позивач оплатив комісію за
організацію та оформлення договору в
розмірі 10 % від вартості предмету
лізингу відповідно до п. 1.7 договору,
тобто 24 500,00 грн. (а.с.15).

Крім сплати вищевказаної суми в
розмірі 24 500,00 грн. позивачем інші умови
договору виконані не були. Дані
обставини визнані позивачем в суді.

15.11.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
відповідача із заявою про розірвання
договору та вимогою повернути сплачені
кошти (а.с.18).

18.12.2013 року відповідач направив на
адресу позивача лист з повідомленням
про те, що сплачена сума коштів в
розмірі 24 500,00 грн. повернута не буде,
оскільки ця сума є комісією (а.с.19).

В судовому засіданні позивач пояснив,
що він придбав інший автомобіль, а тому
спірний договір має бути визнаний
недійсним , з підстав та обставин,
зазначеним позивачем, а сплачені кошти
мають бути повернуті йому, як такі , що
сплачені при укладанні спірного
договору з порушенням принципу
справедливості та нечесної
підприємницької практики, що
передбачено ЗУ « Про захист прав
споживачів».

Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509
ІІК України): умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України «Про фінансовий лізинг».

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України,
сторони у договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України
закріплено, що правочин є чинним, якщо
його зміст не суперечить цьому кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
волевиявлення учасників є вільним і
відповідає їхній волі та спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначення умов
договору.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору (ст.3
ЦК України). Зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про
фінансовий лізинг», істотними умовами
договору лізингу є: - предмет лізингу; -
строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу); -
розмір лізингових платежів; - інші
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового
лізингу містять 14 самостійних
розділів, які регулюють різні за своїм
змістом права та обов'язки як
відповідача, так і позивача.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Слід звернути увагу на те, що кожен
аркуш спірного договору підписано
сторонами, що свідчить про досягнення
між сторонами усіх істотних умов , що в
ньому викладені.

Вказані обставини також свідчать про
те, що позивач погодився з усіма
умовами, підписавши спірний договір, а
тому посилання позивача про те, що він
не був ознайомлений з умовами спірного
договору, був введений в оману щодо
істотних умов договору чи за браком
часу не до кінця усвідомив його зміст,
суд вважає безпідставним.

За таких обставин, суд не знаходить
підстав вважати, що права позивача, як
споживача є порушеними чи укладання
спірного договору порушують умови
чинного законодавства.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з пояснень позивача,
останній просив повернути йому кошти
сплачені у виді комісії за спірним
договором внаслідок його розірвання.

Разом з тим, позивачем подано позов про
визнання недійсним спірного договору.

Проаналізувавши заявлені вимоги та
відповідність їх нормам матеріального
права, приймаючи до уваги межі
заявлених вимог, суд не знаходить
підстав для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що при
зверненні до суду позивачем не було
сплачено судовий збір з тих підстав, що
останній звільнений на підставі п. 7 с.5
ЗУ «Про судовий збір», тобто виходячи з
позову про захист прав споживачів.

Як вбачається зі змісту позову,
позивач просив визнати недійсним
договір в т.ч. з підстав передбачених
ст.203 , 215 ЦК України з застосуванням
наслідків передбачених ст. 216 ЦК
України.

Таким чином, на позивача
розповсюджуються загальні наслідки
щодо сплати судового збору
передбаченого ЗУ « Про судовий збір».

Відповідно до п. 31 постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочину недійсним»
вбачається, що у справах про
визнання правочину недійсним без
застосування наслідків недійсності
судовий збір сплачується як із
немайнового спору. У справах про
застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину судовий збір
сплачується залежно від вартості
відшукуваного майна, щодо якого
заявляються вимоги. У справах про
визнання правочину недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
судовий збір сплачується відповідно
до пункту 10 частини першої статті 80
ЦПК ( 1618-15 ) за загальною сумою всіх
вимог.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що в задоволені позову позивачу було
відмовлено, суд приходить до висновку
про стягнення з ОСОБА_1 суму судового
збору за вимоги майнового характеру в
розмірі 255,00 грн., ставка якого
визначені Законом України «Про
судовий збір», який був прийнятий
Верховною Радою 08.07.2011 р. та набрав
чинності з 01.11.2011 року.

Керуючись ст. ст. 203,215,216, 509, 526, 527, 530, 533,
627, 638, 806 ЦК України, Законом України
«Про фінансовий лізинг»,ЗУ «Про захист
прав споживачів», ст. ст. 3,4, 10-11, 57-60, 209,
212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ,відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у розмірі 255,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: