Номер провадження 4-с/643/121/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14.11.2014 року Московський районний суд м.
Харкова у складі судді Крівцова Д.А., за
участю секретаря Мещерякової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
скаргу ОСОБА_1 на дії, бездіяльність та
рішення державного виконавця,
заінтересована особа — державний
виконавець Московського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із
скаргою, в якої з урахуванням наступних
уточнень остаточно просить: визнати
незаконною бездіяльність державного
виконавця Потія А.М. щодо виконання ним
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 22.07.2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів, яка полягає у
неправильному зазначенні дати початку
стягнення аліментів; виконавче
провадження № ВП 40970122 — закрити у
зв'язку із порушеннями при його
відкритті; притягнути державного
виконавця Потія А.М. до дисциплінарної
відповідальності; скасувати постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуженні № 40970122 від
13.01.2014 року.

В обґрунтування скарги
зазначив, що в розрахунку
заборгованості по аліментам від 27.01.2014
року невірно зазначена дата, з якої
державний виконавець відраховує
початок сплати аліментів. Так,
державним виконавцем аліменти
розраховуються починаючи з 22.03.2014 року,
між тим як згідно рішення Московського
районного суду м. Харкова від 22.07.2013
року аліменти ухвалено стягувати з
22.04.2013 року. Також ОСОБА_1 всупереч
чинного законодавства України не був
поінформований про відкриття
виконавчого провадження, чим було
суттєво порушені його конституційні
права та інтереси.

В судовому засіданні ОСОБА_4,
яка діє в інтересах ОСОБА_1, уточнила, що
остаточні вимоги скарги викладені в
уточненні до позовної заяви від 22.10.2014
року та клопотанні від 14.11.2014 року.

Крім того, уточнила, що
просить закрити виконавче провадження
№ ВП 40970122 у зв'язку з тим, що боржника
ОСОБА_1 не було повідомлено про його
відкриття та не надіслано відповідні
постанови. У зв'язку із вказаними
порушеннями також просить скасувати
постанову про арешт майна ОСОБА_1

Крім того, зазначила, що
ОСОБА_1 на користь стягувача в
добровільному порядку в якості
аліментів було перераховано грошові
кошти в загальному розмірі 13850,00 грн.,
який перевищує розмір заборгованості
боржника згідно даних виконавчої
служби. Проте у зв'язку з тим, що вони
вважають виконавче провадження
незаконним, відповідні квитанції на
загальну суму 13850,00 грн., які
підтверджують добровільне виконання
рішення суду від 22.07.2013 року, вони у
виконавчу службу не надавали та не
повідомляли останніх про факт сплати
аліментів у вказаній сумі.

Державний виконавець
Московського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції ОСОБА_2 в
судове засідання не з'явився, про дату,
час та місце розгляду скарги
повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення
представника заявника, дослідивши
матеріали справи, встановив наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

Рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 22.07.2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 22.10.2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти
на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
в розмірі 1/4 частини з усіх видів його
заробітку, але не менше 30 % прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
щомісячно, починаючи з 22.04.2013 року і до
повноліття дитини, на користь матері
дитини ОСОБА_3 з вирахуванням із суми
платежів 500,00 грн., сплачених поштовим
переказом 04.06.2013 року.

Відповідно до вказаного
вище рішення 11.11.2013 року Московським
районним судом м. Харкова було видано
виконавчий лист.

Постановою державного
виконавця Потій А.М. від 25.11.2013 року було
відкрито виконавче провадження на
виконання зазначеного вище
виконавчого листа, ВП № 40970122.

13.01.2014 року державним
виконавцем Потій А.М. було винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

27.01.2014 року державним
виконавцем було складено розрахунок
заборгованості по аліментам, згідно
якого розмір заборгованості ОСОБА_1
станом на 27.01.2014 року складає 7263,04 грн.
Як вбачається із вказаного розрахунку,
зазначена заборгованість нарахована з
22.03.2014 року.

З інших розрахунків
заборгованості по аліментам від 13.01.2014
року, 13.06.2014 року, 01.10.2014 року вбачається,
що у вказаних розрахунках
заборгованість нараховується з 22.04.2013
року, тобто з дати, зазначеної в рішенні
Московського районного суду м. Харкова
від 22.07.2013 року.

За таких обставин суд вважає
обґрунтованими доводи скаржника
відносно того, що розрахунок
заборгованості за аліментами від 27.01.2014
року є помилковим, оскільки згідно
вказаного розрахунку аліменти
нараховуються з 22.03.2013 року, а не з 22.04.2013
року, як зазначено у відповідному
рішенні суду та виконавчому листі.

Оскільки в подальшому
розрахунки заборгованості заявника
складались починаючи з дати,
зазначеної в рішенні суду, належним
способом захисту прав заявника суд
вважає визнання оспорюваного
розрахунку заборгованості
неправомірним.

Щодо вимог заявника про
закриття виконавчого провадження,
притягнення державного виконавця
Потія А.М. до дисциплінарної
відповідальності, скасування
постанови про арешт майна ОСОБА_1, то
суд вважає вказані вимоги
необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з роз'яснень,
викладених в п. 18 Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 07.02.2014 року “Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах” (далі — Постанова № 6), суд не
має права зобов’язувати державного
виконавця або іншу посадову особу
державної виконавчої служби до
вчинення тих дій, які згідно із Законом
про виконавче провадження можуть
здійснюватися лише державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Законом України «Про
виконавче провадження», “Про державну
виконавчу службу” не передбачено
можливість вчинення такої дії, як
закриття виконавчого провадження.

В ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження», якою
врегульовано закінчення виконавчого
провадження, передбачено, що про
закінчення виконавчого провадження
державний виконавець виносить
постанову з обов'язковим мотивуванням
підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований.

Як вбачається з наведених
положень законодавства, вирішення
питання щодо закінчення виконавчого
провадження відноситься до
компетенції саме державного виконавця,
том суд позбавлений права самостійно
ухвалювати вказане рішення або
зобов'язувати державного виконавця до
вчинення відповідних дій.

Крім того, суд враховує, що
згідно Закону України «Про виконавче
провадження» неповідомлення боржника
про наявність виконавчого провадження,
на яке посилався заявник, само по собі
не може бути підставою для його
закінчення та скасування прийнятих в
ході виконавчого провадження постанов.

Щодо вимог заявника про
притягнення державного виконавця до
дисциплінарної відповідальності, то
суд також відмовляє у вказаних вимогах
з огляду на наступне.

Статтею 6 Конституції
України передбачено, що органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Чинним законодавством
України до повноважень органів судової
влади не віднесено прийняття рішень
щодо притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників органів
державної виконавчої служби.

За таких обставин підстави
для задоволення скарги в цій частині
відсутні.

Вимоги щодо скасування
постанови про арешт майна ОСОБА_1 суд
також визнає необґрунтованими з огляду
на наступне.

Сам по собі факт
несвоєчасного повідомлення або
неповідомлення боржника про відкриття
виконавчого провадження не може бути
підставою для скасування постанови про
арешт майна боржника.

При цьому, як вбачається з
пояснень ОСОБА_4, боржник та його
представник не повідомляли органи
державної виконавчої служби про факт
періодичної сплати аліментів в
добровільному порядку та відсутність у
зв'язку з наведеним заборгованості зі
сплати аліментів.

Оскільки у державного
виконавця були відсутні вказані вище
дані щодо добровільної сплати
аліментів, на які посилається боржник в
обґрунтування скарги, суд приходить до
висновку відносно того, що державний
виконавець під час винесення вказаної
постанови діяв з дотримань положень ст.
57 Закону України “Про виконавче
провадження” , якою передбачено право
застосувати арешт майна боржника для
забезпечення реального виконання
рішень.

Крім того, суд враховує, що
як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження, у зв'язку із відсутністю у
боржника нерухомого майна, а також
іншого майна арешт на конкретне майно
ОСОБА_1 не накладений.

Доводи заявника відносно
того, що державний виконавець не
встановив майно, яке є власністю
боржника, та що вказане в скарзі майно,
а саме ноутбук, телевізор, холодильник,
відеокамера, швацька машина,
фотоаппарат, є спільною сумісною
власністю боржника, не оцінюються
судом з наступних підстав.

В копії матеріалів
виконавчого провадження, які були
витребувані судом, містяться акти від
14.03.2014 року та 25.07.2014 року, згідно яких
перевірити майновий стан боржника не
виявлялось можливим у зв'язку з
відсутністю мешканців за місцем його
проживання. Будь-яких даних відносно
того, що вказане вище майно було
арештовано або вилучено державним
виконавцем, матеріали виконавчого
провадження, копія якого була надана
суду, не містять. Заявником також не
надано суду будь-яких доказів на
підтвердження вказаних обставин.

Крім того, посилаючись на
вказані вище обставини щодо
невстановлення майна, належного
боржнику, заявник не зазначив, які саме
його права у зв'язку з наведеним
порушені та яким чином має бути
відновлено порушене право.

Враховуючи наведене,
керуючись ст. 208-210, 383-387 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 —
задовольнити частково.

Визнати неправомірним
розрахунок заборгованості по
аліментам ОСОБА_1, складений 27.01.2014 року
державним виконавцем Московського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції ОСОБА_2

В іншій частині скарги —
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд міста Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом п’яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п’яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя
Крівцов Д.А.