Номер провадження: 22-ц/785/9036/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю: секретаря
Феленко В.В.,

апелянта ОСОБА_3,

представника
ОСОБА_4,

позивача ОСОБА_5,

представника
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16 вересня 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, за
участю третьої особи - Київського РВ у
м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській
області,

встановила:

01 липня 2014 року позивач ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом, в якому
ставила питання про визнання
відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та
зобов'язати Київський РВ у м. Одесі ГУ
ДМС України в Одеській області зняти її
з реєстраційного обліку за вказаною
адресою (далі - спірна квартира).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
вона є власником спірної квартири, в
якій разом із нею зареєстрована її
донька - ОСОБА_3, яка в свою чергу з
листопада 2010 року за місцем фактичної
реєстрації не мешкає, оскільки має інше
місце проживання.

Посилаючись на те, що перебування
відповідача на реєстраційному обліку у
квартирі змушує її нести додаткові
витрати на оплату комунальних послуг
та перешкоджає їй у розпорядженні
своєю власністю, просила її вимоги
задовольнити.

Відповідач позов не визнала з підстав
викладених у письмових запереченнях та
додатково зазначила, що не знімається
із реєстраційного обліку, щоб
запобігти необачним вчинкам своєї
матері.

Справа була розглянута у відсутність
третьої особи - Київського РВ у м. Одесі
ГУ ДМС України в Одеській області.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 16 вересня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_5 були задоволені частково
та було визнано ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування спірною
квартирою. В решті позовних вимог було
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Встановлено порядок виконання рішення
суду, визначивши, що після набрання цим
рішенням законної сили воно є
підставою для зняття Київським РВ у м.
Одесі ГУДМС України в Одеській області
з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з
адреси: АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про часткове скасування
вищевказаного рішення та ухвалення
нового, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення суду
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що , що
відповідач ОСОБА_3 не проживає у
спірній квартирі без поважної причини
з листопада 2010 року. Має інше постійне
місце проживання, участі в утриманні
квартири не приймає, на протязі
останніх чотирьох років спроб
вселитися до неї не робила, з
відповідними вимогами до суду не
зверталась. З цих підстав та у
відповідності до ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України
позивачці ОСОБА_5 мають бути усунуті
перешкоди у здійсненні права
власності, шляхом визнання ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
спірною квартирою.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_5 є власником спірної
квартири, що підтверджується
свідоцтвом про право власності, серії
ЯЯЯ № 079080 від 10.05.2005 р., яке
зареєстровано в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно 03.01.2006
р. (а.с. 7).

Разом з позивачем у вказаній квартирі з
1992 року зареєстрована її донька -
відповідач у справі ОСОБА_7

Судом обґрунтовано і безспірно
встановлено, що ОСОБА_7 у спірній
квартирі не мешкає з листопада 2010 року,
оскільки проживає з чоловіком та двома
дітьми за іншою адресою: АДРЕСА_1

Зазначені обставини визнані сторонами,
а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання з
поважних чи неповажних причин
відповідач ОСОБА_3 не мешкає у спірній
квартирі та чи несе витрати на
утримання квартири.

Так, судом обгрунтовано встановлено,
що, починаючи з листопада 2010 року
відповідач ОСОБА_3 участі в утриманні
спірної квартири не приймає, усі
витрати по оплаті комунальних послуг
несе лише позивач ОСОБА_5

В свою чергу, останній тяжко утримувати
двокімнатну квартиру, сплачуючи
житлово-комунальні послуги за двох
осіб: за себе і відповідача ОСОБА_3,
через що вона має намір обміняти спірну
квартиру на квартиру меншої площі, з
доплатою грошових коштів, за які вона
буде існувати та взмозі пройти курс
лікування.

Однак, та обставина, що відповідач
ОСОБА_3 зареєстрована у спірній
квартирі, перешкоджає позивачу у
здійсненні права власності, оскільки
при таких обставинах обмін або продаж
спірної квартири є неможливим.

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідач ОСОБА_3 в свою чергу
зазначила, що не бажає зніматися з
реєстраційного обліку, щоб уникнути
необдуманих вчинків з боку матері, яка,
на її думку, може вступити в релігійну
секту, вийти заміж, заповісти
нерухомість сторонній особі тощо,
тобто розпорядиться своєю квартирою не
на користь доньки та онуків.

Як було зазначено вище, з листопада 2010
року відповідач ОСОБА_3 проживає з
чоловіком та двома дітьми за іншою
адресою: АДРЕСА_1 При цьому судом
обгрунтовано встановлено, що ніякого
зв'язку зі спірною квартирою, рівно як
і з її власником - позивачем ОСОБА_5,
відповідач ОСОБА_3 не підтримує.

Її реєстрація у спірній квартирі
обумовлена лише намаганням
перешкодити своїй матері - позивачу
ОСОБА_5 розпорядитися цією кватирою тим
чи іншим чином.

Такого висновку колегія суддів дійшла,
виходячи з того, що між сторонами з 2010
року склалися стійкі неприязні
стосунки один до одного. На протязі
цього часу відповідач з матір'ю не
спілкується, її життям не цікавиться,
витрати на утримання спірної квартири
не несе.

Вказані обставини, як і факт тривалого
не проживання відповідача без поважних
причин у спірній квартирі, також
підтвердила допитана у судовому
засіданні свідок ОСОБА_8

Посилаючись на ст. 41 Конституції
України, ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17 липня і 997 року, Закон від
17 липня 1997 року № 475/97- ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950
року», Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та № 11 до Конвенції», ст. 317, 319, 391
ЦК України, суд дійшов обгрунтованого
висновку про те, що власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. Принцип
непорушності права приватної
власності означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись та
розпоряджатись належним йому майном на
власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника втрачає право на
користування житлом в будинку
(квартирі), що належить громадянину на
праві власності, у разі відсутності без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю
сторін.

З підстав викладеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
обґрунтованість позовних вимог та
необхідності визнання відповідача
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування спірною квартирою.

Доводи заявника апеляційної скарги з
приводу того, що вона не є членом сім'ї
позивача, а тому в даному випадку суд не
мав права застосовувати вимоги ст. 405 ЦК
України, є безпідставними, оскільки
реєстрація відповідача у спірній
квартирі відбулась саме з тих підстав,
що на той час вона була членом сім'ї
власника спірної квартири - позивача
ОСОБА_5

Також безпідставними є доводи
апеляційної скарги з приводу того, що
позивач може стягнути з неї половину
витрат на оплату житлово-комунальних
послуг, оскільки зазначені обставини
не є предметом даного судового
розгляду та окрім того додатково
підтверджують той факт, що відповідач
протягом 4-х років зазначених витрат не
несла.

Стосовно доводів апеляційної скарги з
приводу того, що у спірній квартирі
залишись речі та меблі відповідача
ОСОБА_3 та її чоловіка, то вказані
обставини не є підставою для відмови в
позові, оскільки вони не свідчать про
те, що відповідач не втратила інтересу
до спірної квартири, а свідчать лише
про те, що ці речі можливо їй не
потрібні в новій квартирі, враховуючи
також те, що ними продовжує
користуватись її мати - позивач ОСОБА_5
та ніяким чином не перешкоджає ОСОБА_3
користуватись ними.

Крім того, ОСОБА_3 не надала суду
достатніх і належних доказів наявності
речей та меблів у спірній квартирі, які
належать саме їй та її чоловіку.

Що стосується Договору поставки меблів
№ 28, на який посилається апелянт
ОСОБА_3, то вказаний Договір датований 20
серпня 2006 року (а.с.76-77), а тому не може
слугувати доказом не проживання у
спірній квартирі відповідача ОСОБА_3 з
листопада 2010 року. Зазначене також
стосується і поштового конверта, на
якому мається відбиток печатки за
27.09.2006 року (а.с.74).

Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 у
всіх державних органах та установах, у
тому числі медичних, зазначає місце
свого проживання та своїх дітей саме у
спірній квартирі, також не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позову, оскільки як було зазначено
вище, сторони визнали, що з листопада 2010
року відповідач ОСОБА_3 та її діти у
спірній квартирі не проживають.

Разом з тим, зазначаючи адресу за
місцем реєстрації - тобто у спірній
квартирі, відповідач ОСОБА_3
підтверджує лише сам факт реєстрації у
спірній квартирі, а не факт проживання
в ній.

Також безпідставними є доводи
апеляційної скарги про те, що при
зверненні до суду позивач ОСОБА_5 мала
сплатити судовий збір за кожну із
позовних вимог, оскільки в даному
випадку судовий збір сплачений у
мінімальному розмірі за позовні вимоги
немайнового характеру - 243,60 грн., які
були задоволені судом. З цих підстав, та
у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
обгрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

Що стосується посилання апелянта на те,
що суд безпідставно встановив порядок
виконання рішення, то вони є також
необгрунтованими і безпідставними,
оскільки на даний час саме на Київський
районний відділ Головного управління
державної міграційної служби України в
Одеській області покладаються функції
по виконанню рішення суду про визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування спірною квартирою, в
частині зняття її з реєстраційного
обліку по спірній квартирі.

Разом з тим, суд обґрунтовано відмовив
в задоволенні позовних вимог щодо
зобов'язання вказаного державного
органу в знятті з реєстраційного
обліку відповідача ОСОБА_3, оскільки на
даний час спору між позивачем та
Київським РВ ГУДМС України в Одеській
області не існує.

У відповідності до ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
рішення суду про визнання відповідача
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, є підставою для
подальшого зняття останнього з
реєстрації в цьому приміщенні.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень проти позовних вимог та
доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко