Номер провадження: 22-ц/785/8477/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича
В.А.

суддів - Варикаші
О.Д.

- Бабія А.П.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кей-Колект" до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту; за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
"УкрСиббанк", третя особа: Орган опіки
та піклування Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання іпотечного договору
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року, -

встановила:

12.03.2009 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось
до суду з позовом, який неодноразово
уточнювало, та відповідно до уточнень
від 09.07.2010 року просило стягнути у
солідарному порядку з відповідачів
заборгованість за Договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 20.04.2007 року в сумі 739 993,48 грн. та
звернути стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки від 20.04.2007 року -
квартиру, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на праві приватної власності та
знаходиться за адресою: у АДРЕСА_1, а
також стягнути судові витрати.

При цьому ПАТ «УкрСиббанк» посилався
на те, що 20.04.2007 року між ним та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0, з метою забезпечення якого
між Банком та відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 було укладено договip іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_2 в м.
Одесі, а також між ПАТ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_5 укладено договір поруки. ПАТ
«УкрСиббанк» виконав вимоги щодо
надання коштів ОСОБА_2 в розмірі 80 000,00
доларів США на строк з 20.04.2007 року по
20.04.2017 року, однак відповідач ОСОБА_2
порушував умови кредитного договору,
не дотримувався термінів повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування ним, в зв'язку з чим станом
на 08.07.2010 року утворилась
заборгованість в розмірі 93 584,77 доларів
США, що в еквіваленті по курсу НБУ на
08.07.2010 року становить 739 993,48 грн., в
зв'язку з чим ПАТ «УкрСиббанк» змушений
звернутись до суду з позовом за
захистом своїх прав.

16.11.2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись
до суду з зустрічною позовною заявою до
ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - Орган
опіки та піклування Київської районної
адміністрації Одеської міської ради, в
якій просили визнати недійсним договір
іпотеки від 20.04.2007 року, укладений між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4

При цьому відповідачі посилалися на те,
що в квартирі, яка є предметом іпотеки,
проживає малолітня дитина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Звернення стягнення на
заставлене майно в рахунок погашення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту зробить
неможливим в подальшому користування
ним дитиною, будуть порушені майнові
права дитини, а саме право користування
житлом.

Крім того позивачі за зустрічним
позовом посилалися на те, що договір
іпотеки 20.04.2007 року не був погоджений у
встановленому законом порядку органом
опіки та піклування, а отже не були
враховані інтереси неповнолітньої
дитини, в зв'язку з чим вказаний договір
має бути визнаний недійсним.

Ухвалою суду від 21.12.2010 року зустрічну
позовну заяву прийнято та об'єднано в
одне провадження з первісним позовом
ПАТ «УкрСиббанк».

З 04.07.2011 року по 28.11.2013 року провадження
у справі було зупинено до розгляду
іншої справи по суті, а саме справи за
позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк»,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, про
розірвання іпотечного договору, яка
залишена без розгляду ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 09.07.2013 року.

Ухвалою суду від 17.12.2013 року у справі за
позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту замінено
позивача ПАТ «УкрСиббанк» його
правонаступником - TOB «Кей-Крлект».

Протягом розгляду справи представник
ПАТ «УкрСиббанк» підтримувала
заявлені позовні вимоги та
заперечувала проти задоволення
зустрічного позову, про що надала
письмові заперечення.

Представник TOB «Кей-Колект» в судовому
засіданні 21.01.2014 року підтримав позовні
вимоги, до судового засідання 12.02.2014
року не з'явився, до суду надійшла
заява про розгляд справи за
відсутності представника, в якій TOB
«Кей-Колект» просив задовольнити
позовні вимоги, а в задоволенні
зустрічного позову - відмовити в
зв'язку з недоведеністю обставин, на
які посилається позивач.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 12 лютого 2014 року позовні
вимоги Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кей-Колект" до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4
на користь TOB «Кей-Колект»
заборгованість за Договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 20.04.2007 року в сумі 739 993,48 грн.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки від 20.04.2007 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу за реєстровим № 837, а саме:
нерухоме майно - квартиру, що належить
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної
власності та знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, для задоволення вимог AT
«УкрСиббанк», що виникли на підставі
договору про надання соживчого кредиту
№ 0 від 20.04.2007 року в розмірі 739 993,48
грн. шляхом проведення прилюдних
торгів предмета іпотеки: нерухомого
майна - квартиру, що на належить ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на праві приватної власності
та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь TOB «Кей-Колект» судові витрати,
а саме судовий збір у сумі 1700,00 грн. та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в сумі
30,00 грн.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк",
третя особа: Орган опіки та піклування
Київської районної адміністрації
Одеської ради, про визнання іпотечного
договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення, яким в
позовних вимогах відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах заявлених вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 20.04.2007 року АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали
Договір надання споживчого кредиту №
0, відповідно до якого Банк
зобов'язується надати Позичальнику, а
Позичальник зобов'язується прийняти,
належним чином використовувати і
повернути Банку кредит (грошові кошти)
в іноземній валюті в сумі 80000,00 доларів
США у термін з 20.04.2007 року по 20.04.2017 року
та сплатити проценти, комісії в порядку
і на умовах, визначених цим Договором
(а.с. 15-19).

20.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом ОМНО ОСОБА_8 за умовами
якого Іпотекодавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4
передали в іпотеку нерухоме майно -
двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 За
домовленістю сторін вартість предмету
1 663 065,00 грн. /т.1 а.с.22-24/.

Згідно з п.1.2 вказаного договору
іпотеки іпотекою забезпечується в
повному обсязі виконання усіх грошових
зобов'язань Іпотекодавців за кредитним
договором № 134000 від 20.04.2007 року,
кредитним договором № 0 від 20.04.2007

Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 в м.
Одесі належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
рівних частках на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
06.03.2002 року Управлінням во-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради /т.1 а.с.25/.

Також 20.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_4 укладено договір поруки,
згідно з яким Поручитель ОСОБА_4
зобов'язується перед кредитором
відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх
його зобов'язань перед Кредитором, що
виникли з договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 20.04.2007
року, укладеного між Кредитором та
Боржником, в повному обсязі як існуючих
в теперішній час, так і тих, що можуть
виникнути в майбутньому /т.1 а.с.26-27/

АКІБ «УкрСиббанк» виконав свої
зобов'язання по наданню кредитних
коштів відповідачу ОСОБА_2

Однак, боржник ОСОБА_2 не виконав
зобов'язання по поверненню суми
отриманого кредиту та оплати
відповідної плати за користування ним,
чим порушив умови кредитного договору,
що вбачається з розрахунку
заборгованості станом на 09.07.2010 року в
розмірі 93 584,77 доларів США, що становить
в еквіваленті по курсу НБУ на 08.07.2010
року 739 993,48 грн., яка складається з: суми
заборгованості за кредитом - 69 103,74
доларів США, що становить 546 417,09 грн.;
суми заборгованості за процентами - 19
935,42 доларів США, що становить 157 633,35
грн.; суми пені за несвоєчасне
погашення заборгованості за кредитом -
2 079,85 доларів США, що становить 16 445,78
грн.; суми пені за несвоєчасне
погашення заборгованості за
процентами - 2 465,76 доларів США, що
становить 19 497,26 грн. /т.1 а.с.242-248/.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обoротy або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
позикодавець передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
законодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то вразі
прострочення повернення частини
позики позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як ні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну) дальність
поручителя.

Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж що
і боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, кі
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В своїх зустрічних позовних вимогах
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
посилалися на те, що договір іпотеки,
укладений 20.04.2007 року, порушує права
малолітньої дитини - ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1 /свідоцтво про народження
серії НОМЕР_1, видане 20.06.2006 відділом
РАДС Київського районного управління
юстиції м. Одеси/, яка проживає з матір'ю
ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 яка є
предметом іпотеки.

На підтвердження вказаних вимог суду
надано копію довідки СОН «Золотий
берег» від 02.10.2010 року, з якого
вбачається, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрована за вказаною адресою
01.12.2008 року /т. 2 а.с.16/.

Суд першої інстанції обґрунтовано
зазначив, що на час укладення договору
іпотеки дитина не була зареєстрована в
даній квартирі, тому посилання
відповідачів на ст. ст. 203, 215 ЦК України
є необґрунтованими та безпідставними,
а також те, що іпотекодавці при
укладенні договору іпотеки своїми
підписами засвідчили, що права
неповнолітніх, малолітніх,
непрацездатних дітей, інших членів
сім'ї не порушуються (п. договору
іпотеки), а тому правильно відмовив в
задоволенні зустрічного позову.

Крім того Статтею 1 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

В силу ч. 6 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення боржником
основного зобов'язання відповідно до
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги
переважно перед іншими особами, права
чи вимоги яких на передане в іпотеку
нерухоме майно не зареєстровані у
встановленому порядку або
зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що за рахунок
предмета іпотеки іпотекодержатель має
право задовольнити свою вимогу за
основним зобов'язанням у повному
обсязі або в частині, встановленій
іпотечним договором, що визначена на
час виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 названого вище
Закону у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Повідомлення про порушення умов
кредитного договору, необхідність
достроково повернути кредит, сплатити
відсотки, штрафні санкції та
застереження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у випадку
невиконання було направлено
відповідачам. Таким чином, своїми діями
по невиконанню зобов'язань за
кредитним договором відповідачі
спричинили збитки і порушили права та
охоронювані законом інтереси позивача,
що надає йому право звернутися з
відповідним позовом до суду.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотеко держателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Частина 6 ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», передбачає, що ціна продажу
предмета іпотеки встановлюється за
згодою між іпотекодавцем і
іпотекодержателем або на підставі
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності, на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи наведене суд першої
інстанції дійшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог AT
«УкрСиббанк» в частині звернення
стягнення на предмети іпотеки за
договором, посвідченим приватним
нотаріусом, а саме: нерухоме майно -
квартиру, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5
на праві приватної власності та
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для
задоволення вимог AT «УкрСиббанк», що
виникли на підставі договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 20.04.2007 року в розмірі 739 993,48 грн.

Єдиними власниками майна, яке було
предметом іпотечного договору є ОСОБА_3
та ОСОБА_5

Матеріали справи не містять
відомостей, що малолітня ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 мала право власності на
предмети іпотеки на момент укладення
іпотечного договору.

Приватному нотаріусу ОМНО ОСОБА_8 за
умовами якого Іпотекодавці ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 передали в іпотеку нерухоме
майно - двокімнатну квартиру під
АДРЕСА_1 не було надано даних, що за
вказаною адресою зареєстровані інші
особи, у тому числі малолітні на день
посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Іпотечний договір від 20.04.2007 року не
суперечить правам та інтересам
малолітньої ОСОБА_10, оскільки
відповідно до Закону на момент його
посвідчення дитина мала місцем
проживання місце проживання одного із
своїх батьків відповідно до їх
реєстрації свого місця постійного
проживання.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки та
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовитися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей,
як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК
України, у протилежному випадку такий
правочин є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405
ЦК України, члени сім'ї власника житла,
що проживають разом з ним, мають право
на користування цим житлом.

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
передбачено, що реєстрація - це
внесення відомостей до паспортного
документу про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно з Примірним регламентом з
оформлення документів та контролю з
питань реєстрації та зняття з
реєстрації місця проживання
(перебування) фізичних осіб в Україні,
затвердженим наказом МВС України від
03.02.2006 року № 96, особи які проживають у
приватних будинках і не обслуговуються
житлово-комунальними підприємствами,
звертаються безпосередньо до
відповідного органу реєстрації
особисто з наданням оформленої
належним чином будинкової книги. На
підставі поданих для реєстрації місця
проживання документів уповноваженою
особою органу реєстрації заповнюється
2 примірника талона реєстрації місця
проживання та заносяться відповідні
відомості із зазначенням адреси житла
особи до паспортного документу шляхом
проставленням штампа відповідного
зразка. У разі реєстрації
неповнолітніх дітей до 15 років разом з
батьками (одного з батьків) відомості
про їх реєстрацію вносяться до талона
реєстрації одного з батьків.

Відповідно до п. 40 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2014 року № 20/5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 03.02.2014
року за № 283/8882, у разі укладення
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, у тому числі
договорів щодо поділу, обміну
житлового будинку, квартири за участю
осіб, над якими встановлено опіку або
піклування, нотаріус перевіряє
наявність дозволу органу опіки та
піклування на укладення таких
договорів.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону - нотаріус
для встановлення факту користування
нерухомим майном витребує довідку про
реєстрацію місця проживання або місця
перебування дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації. Якщо з
поданих документів нотаріусом
встановлено, що така дитина проживає за
іншою адресою, ніж адреса майна, що
відчужується, а також те, що така дитина
не має права власності на це майно (його
частину) нотаріус має право не
витребувати згоду органів опіки та
піклування на посвідчення такого
правочину.

Право користування майном члена сім'ї
власника житла пов'язано з моментом
здійснення реєстрації за місцем
проживання особи, про що робиться
відповідний запис до будинкової книги.

Згода органів опіки та піклування
необхідна лише у випадку, якщо дитина є
власником (співвласником), або має
право на користування жилим
приміщенням, що відчужується/
заставляється.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
нікчемний правочин є недійсним через
його невідповідність до вимог
законодавства. Такий правочин є
недійсним з моменту його вчинення
незалежно від того, чи визнав його суд
таким.

При таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про доведеність вимог
позивача та необхідності стягнення
заборгованості за кредитним договором
з боржника ОСОБА_2 та з поручителя
ОСОБА_3 в солідарному порядку, а вимоги
за зустрічним позовом стороною не
доведені, в зв'язку з чим задоволенню не
підлягають.

Що стосується посилань зазначених в
апеляційній скарзі, то вони
спростовуються матеріалами справи та
викладеним вище.

Колегія суддів не вважає можливим
застосувати Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», який
набрав чинності 07.06.2014 року з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межax доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд і не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення.

Враховуючи все вищевикладене колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст.
314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12 лютого 2014 року по справі за
позовною заявою Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кей-Колект" до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту; за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
"УкрСиббанк", третя особа: Орган опіки
та піклування Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання іпотечного договору
недійсним - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом 20 днів з дня набрання
законної сили до суду касаційної
інстанції

Головуючий:
В.А.
Станкевич

Судді:
О.Д.
Варикаша

А.П. Бабій