інстанції - Котенко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/1969/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 54
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 вересня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фрунзе-Сервіс» про
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості із
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки виплати заробітної
плати та за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н
о в и л а:

13 листопада 2013 року позивач звернулась
до суду з даним позовом.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 вересня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фрунзе-Сервіс» про
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості із
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки виплати заробітної
плати та за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
необґрунтованістю.

Вказане рішення суду представник
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що знайшов своє
підтвердження факт тимчасової
непрацездатності позивачки на дату
постановлення відповідачем наказу від
06 вересня 2013 року за № ФС 919 про її
звільнення, тому цей наказ, як
незаконний, підлягав скасуванню судом
першої інстанції, чого не було
зроблено.

Крім того, інший оспорюваний наказ від
14 квітня 2014 року за № ФС 550, який по суті
є новим наказом про її звільнення,
також є незаконним, так як виданий
відповідачем поза межами
шестимісячного строку накладення
дисциплінарного стягнення.

Отже, враховуючи, що накази про
звільнення позивачки є незаконними, на
чому наголошується в апеляційній
скарзі, тому, на думку представника
позивача ОСОБА_4, є необґрунтованою і
відмова суду у задоволенні інших
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5
про задоволення апеляційної скарги,
пояснення представника відповідача
ТОВ «Фрунзе-Сервіс» Буліч Н.С. про
залишення рішення суду без змін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
04 липня 2012 року позивач ОСОБА_3 була
прийнята на роботу в ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» до комплексу торгівлі
та харчування буфетником третього
розряду за строковим трудовим
договором з 06 липня 2012 року по 31 серпня
2012 року згідно з наказом № 120/к від 04
липня 2012 року, а наказом від 04 вересня
2012 року за № 159/к її було переведено в
тому ж підрозділі буфетником
четвертого розряду з 01 вересня 2012 року
(а.с.17, 18).

За період з 12 серпня 2013 року по 16 серпня
2013 року ОСОБА_3 перебувала у щорічній
черговій відпустці тривалістю 5
календарних днів на підставі наказу
від 09 серпня 2013 року за № ФК 811
відповідно до поданої нею заяви від 09
серпня 2013 року, в якій вона просила
надати їй тарифну відпустку з 12 серпня
2013 року по 16 серпня 2013 року (а.с.19, 111).

Згідно з табелем обліку використання
робочого часу за серпень 2013 року та
вересень 2013 року позивач після
відпустки мала приступити до роботи 19
серпня 2013 року, а також мала працювати 20
серпня 2013 року, 21 серпня 2013 року, 22
серпня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 27
серпня 2013 року, 28 серпня 2013 року, 29
серпня 2013 року, 30 серпня 2013 року, а також
02 вересня 2013 року, 03 вересня 2013 року, 04
вересня 2013 року, 05 вересня 2013 року та 06
вересня 2013 року, однак на роботу не
вийшла, у зв'язку з чим вказані робочі
дні відмічені в табелі обліку як
прогули (а.с.102-104, 105).

Як вказали в доповідних записках з
цього приводу в.о. директора комплексу
торгівлі та харчування ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» Дорофєєва Т.С. та
директор комплексу торгівлі та
харчування ТОВ «Фрунзе-Сервіс»
Коваленко В.І., ОСОБА_3 з 19 серпня 2013 року
по 06 вересня 2013 року була відсутня на
робочому місці без поважних причин, на
телефонні дзвінки керівництва не
відповідала (а.с.20, 24, 25, 26, 27).

Також 19 серпня 2013 року комісія у складі
табельника комплексу торгівлі та
харчування ОСОБА_9, ст. комірника
ОСОБА_10 та техніка з обліку комплексу
торгівлі та харчування ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» ОСОБА_11 виїжджала за
місцем проживання ОСОБА_3, однак вдома
її не було, зі слів її чоловіка він не
знав, де на той момент знаходилась його
дружина - позивачка ОСОБА_3, про що був
складений відповідний акт (а.с.21), а вже
27 серпня 2013 року комісією у складі
інженера з організації праці ОСОБА_12,
техніка з обліку комплексу торгівлі та
харчування ОСОБА_11, а також табельника
комплексу торгівлі та харчування ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» ОСОБА_9 знову було
здійснено виїзд за місцем проживання
ОСОБА_3, однак вхідні двері їм ніхто не
відчинив, по телефону відповідачка не
відповідала, що також відображено у
відповідному акті (а.с.28).

Крім того, листом директора ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» Дзись В.М. від 20 серпня
2013 року повідомлено позивачку про
складання акта про її відсутність на
робочому місці 19 серпня 2013 року та
запропоновано їй в найкоротший термін
надати письмові пояснення по даному
факту (а.с.23).

На підставі вказаних доповідних
записок та актів комісії директор ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» Дзись В.М. 28 серпня 2013
року звернувся з поданням до голови
комітету профспілки ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» ОСОБА_9 про надання
згоди на звільнення ОСОБА_3 за п.4 ч.1 ст.40
КЗпП України (за прогул без поважних
причин) (а.с.29).

Листом від 28 серпня 2013 року комітет
профспілки ТОВ «Фрунзе-Сервіс»
повідомив ОСОБА_3 про розгляд питання
про її звільнення, яке було призначене
на 02 вересня 2013 року на 10 годину, однак
позивачка не з'явилась, у зв'язку з чим
засідання профспілки було перенесено
на 06 вересня 2013 року на 09 годину, про що
їй також було письмово повідомлено
(а.с.200, 201, 202).

Рішенням засідання цехового комітету
профспілки ТОВ «Фрунзе-Сервіс» від 06
вересня 2013 року було надано дозвіл на
звільнення буфетника ОСОБА_3
відповідно до подання керівництва
відповідача, що відображено у
протоколі № 41 (а.с.30).

Наказом керівника підприємства від 06
вересня 2014 року № ФС/919 ОСОБА_3 була
звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40
КЗпП України (за прогул без поважних
причин), що знайшло підтвердження
доповідними записками працівників,
актами про її відсутність на роботі та
вдома, а також з урахуванням думки
профспілкового комітету підприємства.
У цьому ж наказі зазначено, що робочі
дні для ОСОБА_3 з 19 серпня 2013 року по 06
вересня 2013 року необхідно вважати
днями прогулів без поважних причин
(а.с.4). Вказаний наказ цінним листом був
направлений позивачці разом з
повідомленням про необхідність
з'явитись до управління кадрів для
отримання трудової книжки та
розрахункових коштів (а.с.34, 35).

Відповідно до листка непрацездатності
серії АГБ № 974963, виданого Комунальною
установою «Сумська міська клінічна
лікарня № 5», ОСОБА_3 з 02 вересня 2013 року
по 24 вересня 2013 року перебувала на
стаціонарному лікуванні у вказаній
установі, а відповідно до листка
непрацездатності серії АГБ № 927731,
виданого Комунальною установою
«Сумська міська клінічна лікарня № 4»,
ОСОБА_3 з 25 вересня 2013 року по 10 жовтня
2013 року перебувала у них на
амбулаторному лікуванні (а.с.5, 6, 124, 125,
129).

Згідно з наказом директора ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» від 14 квітня 2014 року за
№ ФС 550 визнано недійсною дату
звільнення ОСОБА_3 за наказом № ФС 919
від 06 вересня 2013 року та зазначено, що
вважати її звільненою з 11 жовтня 2013
року за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули
без поважних причин). Також внесені
зміни до табеля обліку використання
робочого часу працівниками комплексу
торгівлі та харчування ТОВ
«Фрунзе-Сервіс» за вересень-жовтень 2013
року з відміткою, що облік робочого
часу ОСОБА_3, а саме: дні з 19 серпня 2013
року по 01 вересня 2013 року - є прогулами,
а дні з 02 вересня 2013 року по 10 жовтня 2013
року, як лікарняні (а.с.147).

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 без
поважних причин була відсутня на
роботі з 19 серпня 2013 року по 01 вересня
2013 року, тобто в час роботи, визначеної
графіком робочого часу, тому вважав
правильним, що відповідач розірвав з
нею трудовий договір у зв'язку з
вчиненням прогулу.

Щодо інших позовних вимог, місцевий суд
також вважав їх необґрунтованими, тому
відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони є законними і
обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випаду
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

У ч.1 ст.43 КЗпП України йдеться про те, що
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Виходячи з вимог ч.ч.1, 3, 4 ст.149 КЗпП
України до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п.22, 24 Постанови № 9 від 06
листопада 1992 року, з послідуючими
змінами, «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

При розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Також вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України
передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

Крім того, вимогами ст.116 КЗпП України
встановлено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, за
період з 19 серпня 2013 року по 01 вересня
2013 року позивач ОСОБА_3 не вийшла на
роботу, що відображено в табелі обліку
використання нею робочого часу за
серпень-вересень 2013 року, хоча повинна
була працювати в зазначені дні, так як
останній день її щорічної відпустки, в
якій вона перебувала згідно поданої
нею заяви, припадав на 16 серпня 2013 року,
про що їй було відомо і цього факту вона
не заперечує, а 17 та 18 серпня 2013 року
були для неї вихідними днями.

Також з 02 вересня 2013 року по 10 жовтня 2013
року позивачка хворіла, що
підтверджується листками
непрацездатності. Вказані обставини
свідчать про те, що наказ від 06 вересня
2013 року про звільнення позивачки був
виданий в період її тимчасової
непрацездатності, чого не можна
допускати відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП
України, тому колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що наказ від 14 квітня
2014 року за № ФС 550 про фактичну зміну
дати звільнення позивачки на наступний
день після припинення тимчасової
непрацездатності виданий відповідачем
з дотриманням вимог трудового
законодавства і ґрунтується на дійсних
обставинах.

При цьому, колегія суддів враховує, що
позивачка не довела належними та
допустимими доказами обставин того, що
відповідачу на день видачі наказу від 06
вересня 2013 року про звільнення було
відомо про її тимчасову
непрацездатність, з огляду на те, що
відповідач неодноразово повідомляв її
про необхідність з'явитися на
підприємство для дачі пояснень по
факту прогулів, а про обставини її
хвороби стало відомо під час розгляду
даної справи в судовому засіданні суду
першої інстанції, так як іншого вона
також не довела, у зв'язку з чим доводи
апеляційної скарги з цього приводу не
заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
і на той факт, що оспорюваний наказ від
14 квітня 2014 року за № ФС 550 за своєю
суттю не є новим дисциплінарним
стягненням у вигляді звільнення
позивача, так як він лише уточнює
основний наказ від 06 вересня 2013 року за
№ ФС 919 щодо дати звільнення позивачки,
а також у ньому визначено, в які дні
вона вчинила прогули, а які дні для неї
є періодом тимчасової
непрацездатності, тому колегія суддів
не погоджується з доводами апеляційної
скарги про те, що нове дисциплінарне
стягнення від 14 квітня 2014 року у
вигляді звільнення позивачки
накладено поза межами строку щодо його
застосування, оскільки таке посилання
є помилковим.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач без
поважних причин була відсутня на
роботі за період з 19 серпня 2013 року по 01
вересня 2013 року, за що, з урахуванням
ступеня тяжкості вчиненого проступку,
обставин, за яких його вчинила,
обґрунтовано була звільнена з роботи
на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України,
тобто, за наявності прогулу відповідач
з власної ініціативи розірвав з нею
трудовий договір, попередньо отримавши
на це згоду виборного органу первинної
профспілкової організації.

З огляду на те, що відсутні підстави для
поновлення позивача на роботі, тому
необґрунтованими є її вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та про
відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів виходить з наступного.

Виходячи з матеріалів справи, згідно
заяви ОСОБА_3 від 12 липня 2013 року та
видаткового касового ордера від 15
липня 2013 року їй відповідачем за місцем
роботи була надана позичка в сумі 5000
грн. (а.с.36, 37).

Також в заяві від 15 липня 2013 року
позивачка просила відповідача
утримувати з її заробітної плати кошти
в рахунок погашення позички в сумі 1000
грн. щомісяця (а.с.38), що фактично і
здійснювалось (а.с.39).

Як вбачається з корінця розрахунку
заробітної плати позивачки за липень
2013 року, борг за працівником станом на 01
липня 2013 року становив 440,68 грн., а борг
станом на 01 серпня 2013 року становив 11,89
грн. (а.с.106, 107).

З корінця розрахунку заробітної плати
позивачки за серпень 2013 року
вбачається, що з її заробітної плати
було утримано 1000 грн. в рахунок
погашення позички і станом на 01 вересня
2013 року борг позивачки перед
підприємством становив 694,56 грн. (а.с.107,
108).

У вересні 2013 року із заробітної плати
позивачки було утримано 1000 грн. в
рахунок погашення позички і станом на 01
жовтня 2013 року її борг перед
підприємством становив 378,90 грн. (а.с.108,
109).

При цьому, виходячи з матеріалів
справи, позивачка з 31 липня 2013 року по 08
серпня 2013 року тимчасово не працювала у
зв'язку з хворобою, що підтверджується
листком непрацездатності та табелем
використання робочого часу (а.с.99-101,
102-104), однак кошти по листку
непрацездатності були перераховані
Фондом соціального страхування лише у
жовтні 2013 року (а.с.109), тому, беручи до
уваги, що на той період, тобто станом на
01 листопада 2013 року, позивачка вже не
працювала на підприємстві, так як була
звільнена з роботи, тому відповідно до
вимог ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач
повинен був виплатити їй вказану суму
не пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Однак, враховуючи, що позивачка не
довела належними та допустимими
доказами факту того, що вона зверталась
до відповідача з вимогою про
розрахунок, хоча відповідач, у свою
чергу, направляв їй повідомлення про
необхідність з'явитись на підприємство
для отримання нарахованих грошових
коштів, чим вона не скористалась, а
також приймаючи до уваги, що позивачка
отримала всі належні їй до виплати
кошти (а.с.198, 199), тому колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
стягнення на користь позивачки
заборгованості із заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати.

У зв'язку з недоведеністю порушення
відповідачем трудових прав позивачки,
відсутні підстави і для відшкодування
моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги також
не містять посилань та такі порушення
норм законодавства, що б могло бути
підставою для зміни чи скасування
оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити, а рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 24 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -