АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7045/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 638/297/14-ц
Доповідач - Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Харківської
області в складі:

Головуючого-судді :
Гальянової І.Г.

суддів:
Бородіна М.М.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 03 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа у справі: Шоста Харківська
державна нотаріальна контора про
оскарження заповіту та визнання його
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА :

15 січня 2014 року позивач звернувся у
суд з позовом, в якому просить визнати
заповіт, складений його матір'ю, ОСОБА_5
та посвідчений 28.04.2010 року Десятою
Харківською державною нотаріальною
конторою за реєстровим № 1-640 недійсним.
Визнати його, таким, що прийняв
спадщину після смерті його матері.
Заборонити Шостій Харківській
державній нотаріальній конторі видачу
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ім'я ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовує тим, що після
смерті своєї матері він звернувся до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, де дізнався про
наявність заповіту матері на користь
відповідача, яка вже тривалий час
мешкає в Італії, не приймала участі ні в
похованні матері, ні в її утриманні.

Як на підставу визнання
недійсним заповіту зазначає на те, що
мати без його згоди заповіла належну
їй частину квартири АДРЕСА_1, яка
приватизована у відповідності з
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого 30.05.2007 року відділом
приватизації житлового фонду
управління комунального майна та
приватизації № 1-07-291508 належить йому , а
також відповідачу та матері на праві
спільної сумісної власності , у зв»язку
з чим вважає заповіт таким, що
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, а тому він є
нікчемним і повинен бути визнаний
недійсним.

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача
підтримала позовні вимоги позивача з
зазначених підстав та просила їх
задовольнити.

Справу розглянуто судом першої
інстанції за відсутності відповідача
та третьої особи.

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 03 вересня 2014 року в
задоволенні позовних вимог позивачу
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове рішення по суті
заявлених ним вимог, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам. Наводить ті ж доводи, що і його
представник в судовому засіданні суду
першої інстанції , а також зазначає на
заочний розгляд судом вказаної справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача та
представників відповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з відсутності підстав для їх
задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовна заява позивача, вимоги
якої підтримала в судовому засіданні
суду першої інстанції його
представник, свідчить про те, що як на
підставу визнання недійсним вказаного
вище заповіту позивач, з посиланням на
ч.2 ст. 369 ЦК України, зазначає на його
складання ОСОБА_5 на користь
відповідача , без його на це згоди ,
тоді як заповіт, на його думку, є
правочином який передбачає відчуження
належної спадкодавцю частини
зазначеної квартири, яка належить
йому, а також відповідачу та
спадкодавцю на праві спільної
сумісної власності, у зв»язку з чим
вважає заповіт таким, що складений з
порушенням вимог щодо його форми і
посвідчення .

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджено наявними у справі
доказами та цей факт сторонами не
заперечується, що позивач є сином
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ( а.с.10,20).

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено копією
дублікату свідоцтва про право
власності на житло від 30.05.2007 року ,
виданого 30.05.2007 року Управлянням
комунального майна та приватизації
житлового фонду Харківської міської
ради за реєстраційним № 1-07-291508 , що
квартира належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 ( а.с. 7).

28.04.2010 року ОСОБА_5, склала заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Десятої Харківської державної
нотаріальної контори за реєстровим №
1-640, відповідно до якого все свої майно,
де б таке не було та з чого 6 воно не
складалося, та, взагалі, все те, що буде
їй належати на день її смерті та на що
вона матиме право за законом, вона
заповідає дочці - ОСОБА_4 ( а.с.73).

Вказані вище обставини справи свідчать
про те, що на час складання ОСОБА_5
заповіту на користь відповідача, їй на
праві спільної сумісної власності
належала квартира АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що після смерті
матері, а саме: 28.04.2010 року з заявою про
прийняття спадщини згідно заповіту до
Десятої Харківської державної
нотаріальної контори звернулась її
дочка ОСОБА_4 та свідоцтво про право на
спадщину їй не видавалось (а.с.72).

Відповідно до довідки з місця
проживання про склад сім»ї та прописку,
станом на 16.08.2013 року в зазначеній
квартирі проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (
а.с.3).

Згідно до вимог ст. 1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок її смерті.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України ,
частка у праві спільної сумісної
власності спадкується на загальних
підставах. Суб'єкт права спільної
сумісної власності має право
заповідати свою частку у праві
спільної сумісної власності до її
визначення та виділу в натурі.

В частині 1 ст. 1216 ЦК України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Відповідно до частини 1 ст. 1218 ЦК
України , до складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Частиною 2 ст. 1220 ЦК України
встановлено, що часом відкриття
спадщини, є день смерті особи.

Таким чином, за змістом вказані
норми ЦК України передбачають передачу
заповідачем, при складанні ним
заповіту, всіх своїх прав на обов»язків
( в тому числі і майнових прав у праві
спільної сумісної власності ) які йому
належать на момент смерті, тобто
набуття спадкоємцем за заповітом таких
прав та обов»язків тільки в разі
смерті заповідача та не передбачають
перехід чи набуття спадкоємцем права
власності на майно заповідача , яке
йому належить на час складання
заповіту.

Згідно до частини 2 ст. 369 ЦК
України, на порушення вимог якої при
посвідченні зазначеного заповіту
посилається позивач як на підставу
визнання його недійсним, розпорядження
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. Згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження
спільним майном, який підлягає
нотаріальному посвідченню та( або)
державній реєстрації, має бути
висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

За змістом ст. 317 ЦК України,
розпорядження власником належним йому
на праві власності майном, передбачає
його право на відчуження чи передачу в
тимчасове володіння майна іншим
особам.

Як свідчить текст оспорюваного
позивачем заповіту, при його складанні
заповідач ОСОБА_5 заповідала все свої
майно, де б таке не було та з чого б воно
не складалося, та, взагалі, все те, що
буде їй належати на день її смерті та на
що вона матиме право за законом -
відповідачу ОСОБА_4, тобто вказаний
заповіт свідчить про передачу
заповідачем відповідачу як її
спадкоємці в разі смерті заповідача,
майнових прав та обов»язків на
спадкове майно та не передбачає
набуття відповідачем ОСОБА_4, в момент
складання такого заповіту, права
власності чи тимчасового володіння
таким майном .

Вказані вище обставини справи та
вимоги норм матеріального права
свідчать про відсутність підстав для
виконання вимог ч.2 ст. 319 ЦК України, а
саме : отримання нотаріально
посвідченої письмової згоди позивача,
як співвласника зазначеної вище
квартири, на складання ОСОБА_5 та
посвідчення державним нотаріусом
зазначеного вище заповіту.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 1223 ЦК
України, право на спадкування мають
особи, визначені в заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також в разі не
охоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261-1265 цього Кодексу.

Як свідчить зазначений вище заповіт,
ним охоплено право на спадкування
відповідачем всього майна, де б таке не
було та з чого б воно не складалося, та,
взагалі, все те, що буде належати на
день її смерті заповідачу ОСОБА_5 та на
що вона матиме право за законом.

Оскільки ж вимоги позивача щодо
визнання його таким , що прийняв
спадщину після смерті його матері та
заборони Шостій Харківській державній
нотаріальній конторі видавати
відповідачу свідоцтво про право на
спадщину за заповітом пов»язані саме
з визнанням зазначеного вище заповіту
недійсним, то підстави для задоволення
зазначених вище його позовних вимог,
відсутні.

З огляду на наведене, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо відмови позивачу
в задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи, викладені позивачем в
апеляційній скарзі висновків суду не
спростовують та не дають підстав для
скасування чи зміни ухваленого у
справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК
України судова колегія,-

УХВАЛИЛА
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 03 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя :

Судді :