УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
Личакі
вський районний суд м. Львова

в складі: головуючого
судді                              Л
еньо С. І.

з участю
секретаря
Станько Р.О.

представника скаржника ОСОБА_1

стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за скаргою ОСОБА_3 на постанову
начальника Личаківського відділу
Державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, -

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_3, як боржник у
виконавчому провадженні, звернувся до
суду із скаргою на постанову
начальника Личаківського ВДВС ЛМУЮ від
05.09.2014р., якаю скасовано постанову
старшого державного виконавця
Личаківського ВДВС ЛМУЮ від 04.02.2014р. ВП
36151714 про закінчення виконавчого
провадження.

В обґрунтування скарги покликається на
те, що у Личаківському ВДВС ЛМУЮ на
виконанні перебував виконавчий лист,
виданий Личаківським районним судом м.
Львова від 16.01.2013р. на підставі рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 19.11.2010р. про зобов’язання його
усунути перешкоди в користуванні
площею загального користування
будинку № 197 на вул. Личаківській у м.
Львові, а саме: сходами та коридором
першого поверху, сходами та коридором
мезоніну, де знаходиться горище,
відновити зруйноване приміщення
туалету, що знаходиться на
прибудинковій території будинку № 197
на вул. Личаківській у м. Львові. В
процесі виконання рішення суду,
державним виконавцем неодноразово
було здійснено вихід за адресою м.
Львів, вул. Личаківська, 197/1, однак
встановлено, що виконати рішення суду
без участі боржника не представляється
можливим, про що було складено
відповідні акти. Враховуючи такі
обставини, постановами від 25.02.2013р. і
від 12.03.2013р. на нього було накладено
штраф. 03.01.2014р. державним виконавцем
скеровано подання до Личаківського РВ
ЛМУ ГУМВС України у Львівській області
про внесення відомостей до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
ознаками злочину, передбаченого ст. 382
КК України та після цього, як того
вимагає Закон України «Про виконавче
провадження», винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 04.02.2014р. Оскільки рішення суду
неможливо було виконати без участі
боржника, а державним виконавцем
вживались всі заходи для його
примусового виконання, в тому числі
накладення штрафу і внесення
відповідного подання до
правоохоронних органів, вважає, що
останній після вчинення всіх цих дій
законно виніс постанову про закінчення
виконавчого провадження. Проте, така
постанова була скасована постановою
начальника Личаківського ВДВС ЛМУЮ від
05.09.2014р. і її законність скаржником не
визнається. Переконаний, що підстави
для скасування постанови від 04.02.2014р. у
начальника органу виконавчої служби
відсутні. В оскаржуваній постанові
немає посилання на конкретні порушення
вимог закону державним виконавцем при
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження, і сам
висновок про таке порушення є
надуманим і необґрунтованим. Тому таку
постанову, як незаконну, просить
скасувати в судовому порядку.

В судовому засіданні представник
скаржника згідно договору про надання
правової допомоги від 14.02.2012р. –
адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні
скаргу підтримав, дав пояснення
аналогічні вищенаведеним та просить
таку задовольнити.

Стягувач у виконавчому провадженні –
ОСОБА_2 проти обґрунтованості скарги
заперечив. Перш за все, з тих підстав, що
скаржником не подано доказів в
підтвердження обставин, викладених в
скарзі. Наступним на що просить
звернути увагу, є той факт, що начальник
відділу органу виконавчої служби, як
посадова особа під час здійснення
своїх повноважень зобов’язаний
здійснювати контроль за своєчасністю,
правильністю і повнотою виконання
рішень державним виконавцем, і
оскільки при здійсненні виконавчого
провадження ВП № 36151714 державним
виконавцем Слесарчуком Р.С. не було
вжито всіх необхідних дій та не було
вжито всіх необхідних заходів з
виконання рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 19.11.2010р.,
вважає, що начальник правомірно
скасував постанову останнього про
закінчення виконавчого провадження.
Рішення суду боржником виконано не
було, можливість його виконання існує,
в тому числі без участі боржника, і
тому, вважає, що державний виконавець
не мав права виносити постанову від
04.02.2014р., а оскільки така була винесена
– вона правомірно скасована
постановою від 05.09.2014р. Тому підстав для
задоволення скарги не вбачає та
просить залишити її без задоволення.

Представник Личаківського ВДВС ЛМУЮ в
останнє судове засідання не з’явився,
хоча про час, дату і місце розгляду
скарги повідомлений належним чином під
розписку, причин неявки не повідомив.
Будучи присутнім в судовому засіданні
27.10.2014р. проти обґрунтованості скарги
також заперечував, оскільки на момент
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження, у державного
виконавця не було відомостей про
можливість виконання рішення суду без
участі боржника. Підтвердив той факт,
що така можливість існує і на даний час,
а тому, вважає, що начальником органу
виконавчої служби правомірно
скасовано постанову про закінчення
виконавчого провадження. Просив в
задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
матеріали виконавчого провадження, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
скарги слід відмовити виходячи з таких
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
постановою начальника Личаківського
ВДВС ЛМУЮ від 05.09.2014р. (а.с.3) скасовано
постанову старшого державного
виконавця Слесарчука Р.С. про
закінчення виконавчого провадження
від 04.02.2014р. у ВП № 36151714 (а.с.30-31), яка в
свою чергу, винесена в процесі
виконання рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 19.11.2010р. на
підставі виконавчого листа, виданого
16.01.2013р. про зобов’язання ОСОБА_3
усунути та не чинити перешкоди в
користуванні площею загального
користування будинку № 197 на вул.
Личаківській у м. Львові, а саме:
сходами та коридором першого поверху,
сходами та коридором мезоніну, де
знаходиться горище, відновити
зруйноване приміщення туалету, де
знаходиться горище, відновити
зруйноване приміщення туалету, що
знаходиться на прибудинковій
території будинку № 197 на вул.
Личаківській у м. Львові.

Як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження, копії яких долучено до
матеріалів справи, і що також
відображено в змісті як скасованої, так
і оскаржуваної постанови, в процесі
примусового виконання рішення суду
державним виконавцем тричі, а саме
12.02.2013р., 21.02.2013р. та 28.02.2013р. здійснено
вихід за адресою м. Львів, вул.
Личаківська, 197, проте, як було
встановлено, рішення суду боржником не
виконано, що стверджується
відповідними актами (а.с.21, 24, 28). На
особистому прийомі в державного
виконавця, що мало місце 13.02.2014р., і що
також стверджується відповідним актом
(а.с.22) боржнику доведено до відома
зміст виконавчого документу, на що
останній зобов’язався виконати його
вимоги, однак, таких не виконав.

На виконання вимог ст. 75 Закону України
«Про виконавче провадження», 25.02.2013р. а
також 12.03.2013р. відносно боржника
винесено постанови про накладення
штрафу в розмірах 340 грн. та 680 грн.
відповідно, а 03.01.2014р. внесено подання
до правоохоронних органів (а.с.26-27) для
вирішення питання про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності за ст. 382 КК України
після чого винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка скасована оскаржуваною постановою.

За наслідками розгляду подання,
Личаківським РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області, 11.04.2014р. винесено
постанову (а.с.33-35) про закриття
кримінального провадження у зв’язку з
відсутністю в діях скаржника складу
кримінального правопорушення.

Скасована постанова винесена на
підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження». За
приписами цієї норми закону, на
підставі якої винесена скасована
постанова від 04.02.2014р., виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу, який його видав,
у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75
Закону України. Ця норма зокрема
передбачає, що у разі якщо виконати
рішення без участі боржника неможливо,
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті 89
цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 1
Закону, виконавче провадження – це
сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню. Відповідно до ч.
1 ст. 11 Закону, державний виконавець
зобов’язаний вживати передбачених цим
законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі

Крім того, виконання судових рішень –
це заключна стадія цивільного процесу,
а саме заключний етап у процесі
реалізації захисту цивільних прав, у
цьому разі порушених прав ОСОБА_2, а
згідно з прецедентною практикою
Європейського суду з прав людини для
визначення розумного строку розгляду
справи включається період із
надходження до суду позовної заяви й
закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої
служби є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом, тому
перевірка вчинення таких дій державним
виконавцем є фактичною перевіркою
дотримання положення ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду й
належного виконання рішення суду.

Приймаючи оскаржувану постанову про
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження, начальник
виконавчої служби виходив з того, що
рішення суду залишається не виконаним,
в той час як державним виконавцем не
вжито вичерпних заходів, передбачених
вимогами Закону України «Про виконавче
провадження», «Інструкції з
організації примусового виконання
рішень».

З такими висновками слід погодитись.

В частині 3 ст. 11 Закону, зокрема в п. 8
зазначено, що державний виконавець в
процесі здійснення виконавчого
провадження вправі звертатись до суду,
який видав виконавчий документ, із
заявою про роз’яснення рішення, про
видачу дубліката виконавчого
документа, про встановлення чи зміну
порядку і способу виконання, про
відстрочку та розстрочку виконання
рішення.

В судовому засіданні встановлено, що
підтвердив стягувач, а також
представник органу виконавчої служби,
що рішення суду можливо виконати без
участі боржника, зокрема, або шляхом
демонтажу або в інший спосіб усунути
перегородки, які чинять перешкоди в
користуванні площею загального
користування будинку.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 75 Закону передбачено,
що в такому випадку, державний
виконавець зобов’язаний організувати
виконання рішення.

Системний аналіз ст. ст. 1, 11, 75 ч. 2 Закону
дає підстави для висновку, що державний
виконавець в процесі вчинення
виконавчих дій, як складової частини
справедливого судового розгляду,
зобов’язаний вжити всіх, вичерпних
заходів, в тому числі шляхом реалізації
свого права на звернення до суду, з
метою повного і належного виконання
рішення суду.

Встановлені судом обставини, а саме
можливість виконати рішення суду без
участі боржника, та відсутність при
цьому будь-яких активних дій
державного виконавця, спрямованих на
виконання рішення суду і вчинених в
межах своїх повноважень, передбачених
ст. 11 Закону, свідчать про те, що
останнім не було вжито всіх заходів
щодо примусового виконання рішення
суду. При винесенні постанови про
закінчення виконавчого провадження
останній діяв передчасно. Така
постанова винесена без дотримання прав
та інтересів сторін виконавчого
провадження, у тому числі стягувача, а
тому, правомірно була скасована
постановою начальника органу
виконавчої служби від 05.09.2014р.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 14 ЦПК України, однією з
основних засад цивільного судочинства
є обов’язковість виконання судового
рішення.

Правовим наслідком такого невиконання
є притягнення винної особи до
кримінальної відповідальності, за ст.
382 КК України. Оскільки постановою
слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВСУ у Львівській області від
11.04.2014р., яка ніким не оскаржувалась,
кримінальне провадження відносно
божника закрито у зв’язку з
відсутністю в його діях складу
кримінального правопорушення, а мотиви
цієї постанови аналогічні висновкам
суду, які викладені в даній ухвалі, є
всі підстави вважати, що постанова про
закінчення виконавчого провадження
винесена з порушенням вимог як Закону
України «Про виконавче провадження»,
так і вимог «Інструкції з організації
примусового виконання рішень», про що
вказано в оскаржуваній постанові.

Таким чином, висновки начальника
органу виконавчої служби, викладені в
оскаржуваній постанові від 05.09.2014р.
відповідають нормам матеріального
права, і правові підстави для її
скасування відсутні, що виключає
можливість задоволення скарги.

На підставі наведено та керуючи ст. ст.
383, 386, 387 ЦПК України, Законом України
«Про виконавче провадження», суд, –

у х в а л и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на
постанову начальника Личаківського
відділу Державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції від 05.09.2014 року про скасування
постанови старшого державного
виконавця Личаківського відділу
Державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції від 04.02.2014 року ВП № 36151714 –
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені
ст.ст.294,296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С. І.