Справа № 163/3114/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Гайдук А.Л. Провадження №
22-ц/773/1666/14 Категорія: 47 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Веремчук Л.М., Овсієнко
А.А.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: представника позивача -
Давидюка О.Є.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Любомльської міської
ради Волинської області до ОСОБА_3 про
зобов'язання звільнити самовільно
зайняту земельну ділянку, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Любомльського
районного суду Волинської області від
24 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любомльського районного суду
Волинської області від 24 вересня 2014
року позов в даній справі задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
загальною площею 120 м.кв., з якої: із
земель загального користування (дорога
по АДРЕСА_1) - 60,00 м.кв.; із земель
житлової та громадської забудови - 60,00
м.кв., що знаходиться на прилеглій
території до будинку за адресою:
АДРЕСА_1, та привести зазначену
земельну ділянку у придатний для
використання стан шляхом знесення за
рахунок зведеного відповідачем на
самовільно зайнятій земельній ділянці,
паркану.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь
Любомльської міської ради Волинської
області судовий збір в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3, покликаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
оскаржуване рішення суду.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав з підстав
в ній наведених.

Представник позивача Давидюк О.Є.
просив апеляційну скаргу відхилити,
залишивши рішення суду першої
інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням виконавчого комітету
Любомльської міської ради народних
депутатів від 26.03.1986 року №75 ОСОБА_4
виділено у безстрокове користування
земельну ділянку для будівництва
житлового будинку на праві особистої
власності площею 600 кв. м. за рахунок
вільних земель міськземфонду по
АДРЕСА_2.

Актом від 08.04.1986 року виділену ОСОБА_4
земельну ділянку за вказаною адресою
площею 600 кв.м., з розмірами сторін 20х30
метрів винесено в натурі та
встановлено її межі. Місце
розташування даної земельної ділянки
зафіксоване на схемі шляхом виносу меж
в натурі (а.с.41).

Договором від 10.04.1986 року ОСОБА_4 надано
у безстрокове користування земельну
ділянку для будівництва житлового
будинку на праві особистої власності
(а.с.46-47).

Згідно акту від 22.09.1998 року № 114 будинок
та господарські будівлі, які
знаходяться в АДРЕСА_2, прийняті в
експлуатацію у зв'язку з завершенням
будівництва (а.с.48).

Після смерті ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 набув ОСОБА_5
на підставі свідоцтва про право
власності в порядку спадкування від
25.10.1998 року, який ним відчужений згідно
договору купівлі-продажу будинку від
27.10.1998 року ОСОБА_3.

05.01.1999 року за ОСОБА_3 зареєстровано
право власності на житловий будинок в
бюро технічної інвентаризації.

Судом першої інстанції встановлено і
ці обставини не заперечуються
сторонами, що державний акт про право
власності або право користування
земельною ділянкою, яка була виділена
для будівництва будинку за адресою:
АДРЕСА_2 як і відповідачу у справі
ОСОБА_3 також і попереднім власникам
житлового будинку не надавався.

З досліджених в судовому засіданні
доказів: акту перевірки дотримання
вимог земельного законодавства від
28.06.2010 року, протоколу про
адміністративне правопорушення від
24.06.2010 року, постанови про накладення
адміністративного стягнення від 08.07.2010
року вбачається, що ОСОБА_3 порушуючи
вимоги ст.125 ЗК України самовільно
зайняв земельну ділянку загальною
площею 0,0159 га для обслуговування
індивідуального жилого будинку по
АДРЕСА_1, шляхом встановлення огорожі
на земельних ділянках, які належать до
земель загального користування (дорога
АДРЕСА_1) та земель громадської та
житлової забудови (а.с. 3-5).

Відповідно до ст.30 Земельного кодексу
України 1990 року в редакції, яка діяла на
момент виникнення у відповідача права
власності на житловий будинок, при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення. Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених в ст.30 ЗК України випадках
посвідчується Радами народних
депутатів відповідно до вимог статті 23
цього Кодексу.

Ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року
передбачено виникнення права
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Ч.2 ст.22 заборонено приступати до
використання земельної ділянки, в тому
числі на умовах оренди, до встановлення
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею.

За змістом вищезазначених положень
закону право власності або право
користування земельною ділянкою
посвідчується державним актом, а при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами
згідно з положеннями чинної на момент
придбання ОСОБА_3 житлового будинку
ст.30 ЗК 1990 року до набувача житлового
будинку від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

У зв'язку з тим, що спірна земельна
ділянка не була предметом договору
купівлі-продажу при відчуженні
житлового будинку, не надавалась
відповідачу в користування або на
праві власності рішенням міської ради,
не видавався на спірну земельну
ділянку державний акт як відповідачу,
так і іншим попереднім власникам
житлового будинку, тому відповідно до
положень Земельного Кодексу 1990 року
ОСОБА_3 не має права на користування
спірною земельною ділянкою, а є
користувачем земельної ділянки, на
якій розташовані будівлі та споруди,
придбані відповідачем по договору
купівлі-продажу від 27.10.1998 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірна земельна ділянка у даній справі,
на якій побудований паркан ОСОБА_3,
належить 60 кв.м. до земель загального
користування міста (дорога по АДРЕСА_1),
а інша частина 60 кв.м. до земель
житлової та громадської забудови (в
користування або у власність окремим
громадянам не виділялась), отже ця
земельна ділянка відповідно до ст. 83
Земельного Кодексу України належить на
праві власності територіальної
громади міста, є комунальною власністю
і Любомльська міська рада як
землевласник є належним позивачем у
справі.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, в тому числі має право на
повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок, приведення їх до
придатного для використання стану,
включаючи знесення будинків, будівель,
споруд за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно зайняли
земельні ділянки (ст. 212 ЗК України).

Висновком судової земельно-технічної
експертизи, проведеної у даній справі
за ухвалою суду, встановлено наступне:

Відповідно до «Акту виносу меж
земельної ділянки під будівництво
жилого будинку» від 08.04.1986 року ОСОБА_4
було винесено в натурі межі земельної
ділянки під будівництво жилого будинку
в АДРЕСА_2. Площа земельної ділянки
складає 600 кв.м. та розміри сторін 20х30 м.,
конфігурація ділянки - прямокутна.

При проведенні експертом контрольних
промірів по існуючій огорожі фактичні
розміри земельної ділянки по АДРЕСА_1
складають: довжина ділянки з боку
суміжної ділянки по АДРЕСА_3 складає 48
м.; зі сторони водовідводного каналу
ширина ділянки становить 19 м.; з боку
суміжної ділянки по АДРЕСА_4 довжина
ділянки складає 55 м., зі сторони АДРЕСА_1
- ширина ділянки складає 24 м. Загальна
площа земельної ділянки, якою
користується ОСОБА_3 складає 0,11 га, що
не відповідає площі та конфігурації,
яка була виділена у користування під
забудову.

Відповідно до проекту розподілу
території забудови в АДРЕСА_1,
виготовленого ПрАТ «Інститут
Волиньводпроект» та затвердженого
рішенням міської ради від 28.09.2011 року
№10/51 встановлено, що паркан зі сторони
АДРЕСА_1 виходить на земельну ділянку
загального користування. Площа
самовільно зайнятої земельної ділянки
зі сторони АДРЕСА_1 становить 60 кв.м.
(а.с. 111-116).

Допитані в суді першої інстанції
свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
підтвердили, що збудований ОСОБА_3
паркан виступає на дорогу на 1,5-2 м.,
внаслідок чого проїжджа частина дороги
звузилась до 6 метрів. Також свідки
зазначили, що у зв'язку з будівництвом
паркану зі сторони суміжного
землекористувача відповідачем
засипано рів, у який з дороги стікала
вода у водовідвідний канал, що також
створює перешкоди в користуванні
дорогою у зв'язку з відсутністю
водовідведення з дороги.

Тобто, в судовому засіданні
встановлено, що спорудженням паркану
ОСОБА_3 на самовільно зайнятій
земельній ділянці порушуються права
інших громадян територіальної громади
міста.

Будь-яких належних та допустимих
доказів на спростування вищенаведених
обставин та встановленого факту
самовільного зайняття відповідачем
частини земельної ділянки, що належить
територіальній громаді, а також
підтвердження правомірності
користування земельною ділянкою
ОСОБА_3 не надано.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно визначив характер
спірних правовідносин, які виникли між
сторонами, з'ясував обставини, на які
сторонни посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень, оцінив докази
відповідно до вимог ЦПК України та
згідно норм матеріального права і
встановлених в судовому засіданні
обставин, прийшов до обгрунтованого
висновку про наявність законних
підстав для задоволення позову та
зобов'язання відповідача звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
шляхом знесення за свій рахунок
паркану.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності підстав для закриття
провадження у справі в зв'язку з тим, що
є рішення суду, яке набрало законної
сили, ухвалене з приводу спору між тими
ж сторонами, про той же предмет і з тих
самих підстав не заслуговують на увагу.

Із матеріалів справи убачається, що
рішенням Любомльського районного суду
від 25.12.2012 року зобов'язано ОСОБА_3
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,0159 кв.м. котра
знаходиться на прилеглій території до
буд.АДРЕСА_1 шляхом знесення за свій
рахунок встановленого паркану. Позовні
вимоги у справі були заявлені щодо
звільнення земельної ділянки площею
0,0159 кв.м.

У даній справі заявлені вимоги щодо
звільнення земельної ділянки площею
158,9841 кв.м. Отже, підстав для закриття
провадження у справі не має.

Безпідставними є доводи відповідача,
що він є власником спірної земельної
ділянки, оскільки право власності на
земельну ділянку відповідно до вимог
земельного законодавства
посвідчується державним актом, який
відповідачу не був виданий.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на висновок суду щодо
наявності підстав, передбачених
законом, для задоволення позову.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для його зміни чи
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Любомльського районного суду
Волинської області від 24 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: