Номер провадження: 22-ц/785/8043/14
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 17 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про зобов'язання спростувати
інформацію, відшкодування моральної
шкоди, завданої розповсюдженням
неправдивої інформації, яка зачіпає
честь, гідність та ділову репутацію, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Малиновського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої розповсюдженням неправдивої
інформації, яка зачіпає честь, гідність
та ділову репутацію, просила
відшкодувати моральну шкоду шляхом
публічного спростування наклепницьких
вигадок зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
висловлених в її адресу в телевізійній
програмі „Резонанс" телеканалу «Круг»
27 квітня 2013 року з трьома повторами 28.04.,
29.04. та 01.05.2013 року; судові витрати
покласти на відповідачів.

В подальшому позивач уточнила свої
позовні вимоги та просила зобов'язати
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спростувати
інформацію, висловлену ними в
телевізійній програмі «Резонанс», ТРК
«Круг», що прозвучала в адресу ОСОБА_2 27
квітня 2013 року з трьома повторами 28.04.,
29.04. та 01.05.2013 року; стягнути солідарно з
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;
судові витрати покласти на
відповідачів, мотивуючи це тим, що вона
працює державним нотаріусом Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори. В програмі «Резонанс»,
телеканалу «Круг» (перший ефір 27 квітня
2013 року і три повтори, останній 01 травня
2013 року) в її адресу зі сторони ОСОБА_4 і
ведучого програми ОСОБА_5 були
допущенні висловлювання, що ображають
честь, гідність та ділову репутацію
позивача.

Суть обвинувачень зі сторони ОСОБА_4
зводяться до того, що по її твердженням,
позивач, як державний нотаріус Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори, «категорично відмовляється
дотримуватись закону» і не приймає
рішення по підготовці виконання
нотаріальних дій для видачі свідоцтва
про право на спадкування майна
померлого дідуся і при цьому «в
черговий раз незаконно письмово
відмовила без пояснення та без
посилання на норму законодавства».

Ці та інші твердження, сказані публічно
чотири рази в рамках вищевказаної
телевізійної програми не відповідають
дійсності і ображають честь, гідність
та ділову репутацію позивача.

З поширенням інформації, що не
відповідає дійсності, із збільшенням
кількості обізнаних осіб зростають
витрати зусиль позивача для
відновлення свого авторитету та
ділової репутації, стають істотнішими
моральні втрати.

Обставини, що склались, дуже негативно
вплинули на позивача, на її звичайний
ритм (безсонні ночі, погане
самопочуття, порушення стосунків з
оточуючими людьми), що позначилося на
загальному психологічному стані
позивача та призвело до її моральних
страждань.

Крім того, у зв'язку з обставинами, що
склались у позивача істотно погіршився
стан здоров'я. Вона неодноразово
звертається за медичною допомогою до
лікарні.

Рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 17.06.2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся
до апеляційного суду Одеської області
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Малиновського
районного суду м.Одеси від 17.06.2014 року
та ухвалити нове, яким задовольнити
вимоги позивача, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
ухваленні рішення норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що:

ОСОБА_2 працює державним нотаріусом
Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори.

В програмі «Резонанс», телеканалу
«Круг» (перший ефір 27 квітня 2013 року і
три повтори, останній 01 травня 2013 року)
в її адресу зі сторони ОСОБА_4 і
ведучого програми ОСОБА_5
обговорювалися дії позивачки вчинені
нею під час виконання нею службових
обов'язків щодо спадкової справи
заведеною після смерті ОСОБА_6 - діда
ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_4 стверджувала,
що позивач, як державний нотаріус
Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори, «категорично
відмовляється дотримуватись закону» і
не приймає рішення по підготовці
виконання нотаріальних дій для видачі
свідоцтва про право на спадкування
майна померлого дідуся і при цьому «в
черговий раз незаконно письмово
відмовила без пояснення та без
посилання на норму законодавства».
Також ОСОБА_4 запитувала про факт
можливого вчинення хабарництва та
корупційних діянь гіпотетичного
державного нотаріуса.

В свою чергу журналіст ОСОБА_5 в цій
телепередачі коментуючи виступ ОСОБА_4
висловився з цього приводу «Це ж яка
заінтересована особа зверталася, якщо
внучці відмовляють у праві знати яким
законом керується нотаріус не даючи їй
вступити у право спадкування»; «Це ж як
треба перелякатися, щоб міліції
викликати»; «вирішила втекти»;
«немічна стара» (російською: «немощная
старушка»); «остервеніння нотаріуса».
Також журналістом було висловлено, що
на людину, яка «тікає», у якості реакції
у нього формується « стійка, як у
гончого собаки» і «для запобігання
такої поведінки рекомендую державним
службовцям відвідувати сеанси
психотерапії, не їсти на ніч сирих
помідорів, а краще за все не брати
хабарі і не здійснювати протиправні
дії і лякання телекамери зникне само
по собі» При цьому журналіст додав, що
не мав на увазі конкретно цей випадок з
нотаріусом.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про зобов'язання спростувати
інформацію, відшкодування моральної
шкоди, завданої розповсюдженням
неправдивої інформації, яка зачіпає
честь, гідність та ділову репутацію,
суд першої інстанції виходив з того, що:

- висловлення ОСОБА_4 щодо
неправомірності та незаконності дій є
виразом її критичного ставлення до дій
нотаріуса і існування у неї такого
судження, що має фактичну основу;

- запитання про факт можливого вчинення
хабарництва та корупційних діянь
гіпотетичного державного нотаріуса, не
є розповсюдженням недостовірної
інформації про позивача, тому що
вказане запитання не містить
ідентифікуючих даних про особу
конкретного нотаріуса, а тому це не
може вважатися ствердженням про
конкретний факт, що стосується особи
позивача, хоча самі по собі такі
запитання носять провокаційний
характер взагалі;

- фрази, висловлені під час
телевізійної передачі журналістом
ОСОБА_5 є висновком, отриманим в
результаті інтелектуальної, логічної
обробки і узагальнення фактів, оцінок
інших людей, інформації довідкового
характеру та причинно-наслідкового
зв'язку між зазначеними джерелами
інформації, що відносить їх до
оціночних суджень.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають встановленим у справі
обставинам, засновані на законодавстві
і є правильними.

Конституція України визнає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю та що кожен має право на
повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання
заворушенням чи
злочинам, для охорони здоров'я
населення, для захисту репутації або
прав інших людей, для запобігання
розголошенню інформації, одержаної
конфіденційно, або для підтримання
авторитету і неупередженості
правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено у друкованих або
інших засобах масової інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування недостовірної інформації
у тому ж засобі масової інформації в
порядку, встановленому законом.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

2. Моральна шкода полягає, зокрема, у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» якщо суб'єктивну
думку висловлено в брутальній,
принизливій чи непристойній формі, що
принижує гідність, честь чи ділову
репутацію, на особу, яка таким чином та
у такий спосіб висловила свою думку або
оцінку, може бути покладено обов'язок
відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно з п. З Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року «під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
законними діями або бездіяльністю
інших осіб.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_5 зазначив, що при зустрічі з ним
адвокат ОСОБА_7, що діяла в інтересах
ОСОБА_2, надала наступні коментарі:
«скажем так, нотаріус женщина уже
преклонных лет … поскольку на нее идут
жалобы каждый день, причем по нескольку
раз в день, человек уже морально
начинает чувствовать себя
затравленным … понимаете психика у
всех разная .. , нотариус уже, я не знаю,
или она в силу возраста возможно, она
немножко это воспринимает болезненно».
Тобто слова журналіста про «немощную
старушку» «остервенелость нотарисуа»
викликані не поведінкою позивача, а
словами її адвоката щодо неї та
виразили критичну оцінку щодо особи
позивача виходячи з опису, що наданий
адвокатом.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні
судження або думки принижують її
гідність, честь чи ділову репутацію,
а також інші особисті немайнові права,
вона вправі скористатися наданим
їй законодавством правом на відповідь,
а також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку. Якщо
суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий
спосіб висловила думку або оцінку,
може бути покладено обов'язок

відшкодувати завдану моральну шкоду.

Додаткові підстави звільнення
від відповідальності засобів масової
інформації та журналістів
визначаються законами України: "Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні", "Про телебачення і
радіомовлення", "Про інформаційні
агентства" та "Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів".

Відповідно до статті 1 Закону
України „Про нотаріат" нотаріат в
Україні - це система органів і
посадових осіб, на які покладено
обов'язок посвідчувати права, а також
факти, що мають юридичне значення, та
вчиняти інші нотаріальні дії,
передбачені цим Законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в
Україні покладається на нотаріусів,
які працюють у державних нотаріальних
конторах, державних нотаріальних
архівах (державні нотаріуси) або
займаються приватною нотаріальною
діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 17 Закону України "Про
державну підтримку засобів масової
інформації та соціальний захист
журналістів", яка регулює
відповідальність журналіста за
завдану ним моральну (немайнову) шкоду,
передбачено, що у разі відшкодування
відповідно до Цивільного кодексу
України журналістом і засобом масової
інформації заподіяної ними моральної
(немайнової) шкоди на них покладається
солідарна відповідальність з
урахуванням міри вини кожного.

У разі розгляду судом спору щодо
завданої моральної (немайнової) шкоди
між журналістом або засобом масової
інформації як відповідачем та
політичною партією, виборчим блоком,
посадовою особою (посадовими особами)
як позивачем суд вправі призначити
компенсацію моральної (немайнової)
шкоди лише за наявності умислу
журналіста чи службових осіб засобу
масової інформації. Суд враховує
наслідки використання позивачем
можливостей позасудового, зокрема
досудового, спростування неправдивих
відомостей, відстоювання його честі і
гідності, ділової репутації та
врегулювання спору в цілому. З
урахуванням зазначених обставин суд
вправі відмовити у відшкодуванні
моральної шкоди.

Умислом журналіста та/або
службової особи засобу масової
інформації є таке їх/її ставлення до
поширення інформації, коли журналіст
та/або службова особа засобу масової
інформації усвідомлювали
недостовірність інформації та
передбачали її суспільно небезпечні
наслідки.

Журналіст та/або засіб масової
інформації звільняються від
відповідальності за поширення
інформації, що не відповідає дійсності,
якщо суд встановить, що журналіст діяв
добросовісно та здійснював її
перевірку.

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист
прав людини і основних свобод (далі -
Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Зі змісту цієї норми випливає, що
свобода слова, преси, як захисника
інтересів громадськості, критики
представників держави, висловлення
своєї думки в процесі обговорення
питань, що становлять громадський
інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації
цієї норми національна влада може лише
у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10
Конвенції, зокрема, якщо це передбачено
законом, направлено на захист
репутації або прав інших осіб і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст. 10 Конвенції і
практики її застосування свідчить про
те, що межі свободи вираження думок
залежать від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

Право на недоторканність ділової
репутації та честь і гідність
публічної особи підлягають захисту
лише у випадку, коли політичний,
державний або громадський діяч доведе,
що інформація поширена "з явним злим
умислом", тобто з нехтуванням питання
про їх правдивість чи неправдивість, а
не з метою доведення до громадськості
тверджень про наміри і позицію
політичних лідерів, інших публічних
осіб та сформувати про них свою думку.

Цивільно-правовий захист честі,
гідності та ділової репутації від
певних висловлювань допустимий лише
при дотриманні свободи думки і слова,
вільного вираження своїх поглядів та
переконань, закріплених в ст. 34
Конституції України, а необхідність
обмежувати вираження думок є менш
гострою стосовно публічних осіб. При
цьому преса не повинна переступати
межу, встановлену з метою захисту
репутації інших осіб, але повинна
повідомляти інформацію та ідеї з
політичних питань, так само, як із
питань, що становлять громадський
інтерес. Не лише преса має завдання
повідомляти таку інформацію, але й
громадськість має право її отримувати
(рішення Європейського суду з прав
людини у справах: "Лінгенс проти ОСОБА_8"
та "Українська Прес-Група проти
України").

Аналіз змісту передачі та
висловлювань ОСОБА_4 та коментарі
журналіста ОСОБА_5 в цілому, на думку
колегії суддів, засвідчує, що у
передачі наявні законні наміри
висловити свої погляди стосовно
позивача, як посадової особи, що
здійснює функції у сфері публічних
відносин, гостро і критично
сформулювати свою думку щодо її
діяльності, як державного нотаріуса з
питань, які представляють громадський
інтерес і є актуальними в суспільстві.

Розповідь журналіста, навіть
якщо вона ведеться дещо в
епістолярному та алегоричному жанрі,
про посадову особу, яка надає послуги
громадянам в сфері публічних відносин,
не може бути підставою для втручання
держави в особі її судових органів в
обмеження свободи слова і вільного
вираження поглядів.

Колегія суддів звертає увагу на
те, що дійсно стиль викладення
вищезазначеного матеріалу є доволі
нетерпимим для позивача і таким, що
може викликати обурення, почуття
образи, але позивач не довела того, що
інформація поширена відповідачем
ОСОБА_5 "з явним злим умислом", а не з
метою сформувати думку про позивача.

Також судова колегія приймає до
уваги, що журналіст ОСОБА_5 пропонував
позивачу можливість надати відповідь
на критику її дій з боку ОСОБА_4, але
позивач відмовилася від надання
обґрунтованої відповіді на пропозицію
журналіста і таким чином не
використала можливість досудового
врегулювання спору в цілому.

Таким чином, судова колегія доходить
висновку, що:

- критика дій публічних фігур у
виглядів надання їм оцінки громадянами
(їх діям, бездіяльності тощо) за
наявністю фактичної основи,

- провокаційні запитання за
відсутності ідентифікуючих даних про
особу (конкретну фігуру),

- оціночні судження журналіста у
вигляді висновків, набутих ним в
результаті інтелектуальної, логічної
обробки і узагальнення фактів, оцінок
інших людей, інформації довідкового
характеру та причинно-наслідкового
зв'язку між зазначеними джерелами
інформації - не надають підстав
для задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог
про зобов'язання спростувати
інформацію.

Тому рішення районного суду в частині
відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про
зобов'язання відповідачів спростувати
інформацію, відповідає встановленим
обставинам справи та засновано на
законодавстві.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позову про захист честі, гідності та
ділової репутації та визнанні
поширених про позивача відомостей
такими, що не відповідають дійсності,
підстав для задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди колегія
суддів також не вбачає і погоджується з
висновком районного суду про відмову у
задовленні вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що
навіть оціночні судження можуть
спричинити моральну шкоду і це не
враховано судом при постановленні
оскаржуваного рішення, не можуть бути в
даному випадку взятими до уваги,
оскільки із встановлених у справі
обставин не вбачається, що відповідачі
виразили свої суб`єктивні думки в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично зведені до переоцінки
доказів, які належним чином
оцінювалися судом та, відповідають
встановленим у справі обставинам.

Підстав для застосування ч.3 ст. 303 ЦПК
України судова колегія не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представинка ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 17 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова