Справа №488/5972/13-ц 03.11.2014 03.11.2014 03.11.2014
Провадження №22-ц/784/2688/14
Провадження № 22-ц/784/2688/14
Головуючий першої інстанції Циганок
Суддя-доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

03 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

при секретарі судового засідання
Шпонарській О.Ю.,

за участю представника позивача
Ремешевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Корабельного районного суду міста
Миколаєва від 24 червня 2014 року, описку в
якому виправлено ухвалою того ж суду
від 02 жовтня 2014 року, ухваленого за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказував, що 30 червня 2005 року між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником
якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк передав позичальнику кредитні
кошти у розмірі 2 000 грн. 00 коп. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36.0%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
карти.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідач виконував
свої зобов'язання за договором щодо
повернення кредитних коштів
неналежним чином, внаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 30
вересня 2013 року складає 11 405 грн. 73 коп.,
у тому числі: 5 616 грн. 11 коп. -
заборгованість за кредитом, 4 770 грн. 30
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитними коштами, 500
грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) та
519 грн. 32 коп. - штраф (процентна
складова), позивач просив суд стягнути
з відповідача вказану заборгованість,
а також 229 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішенням Корабельного районного суду
міста Миколаєва від 24
червня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 11 405 грн. 73 коп.
заборгованості за вищевказаним
кредитним договором та 229 грн. 40 коп.
судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права та неповне
з'ясування обставин справи, просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши правильність рішення суду
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із таких підстав.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив із того, що між сторонами
існують договірні правовідносини,
умови якого порушив відповідач, а тому,
відповідно до
ст.ст.525-526,530,551,611,615,625,1046-1050,1054,1055 ЦК
України, заяви позичальника, Умов та
Правил надання банківських послуг,
Правил користування платіжною картою
він повинен відповідати за неналежне
виконання зобов`язання і нести
негативні наслідки таких його дій, а
саме, сплатити: заборгованість за тілом
кредиту, заборгованість по сплаті
процентів за користування кредитними
коштами, а також штраф (фіксовану та
складову частини).

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами
встановленими судом першої інстанції,
виходячи з наступного.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту,
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання
(не виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не
звільняється від виконання
зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення щодо
договору позики, якщо інше не
встановлено законом і не випливає із
суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві кредит у строк та
порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів
він не звільняється від обов'язку
виконання зобов'язання, при цьому
кредитодавець має право вимагати від
позичальника достроково повернути всю
суму кредиту та внести інші платежі,
передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Разом з наведеним, слід мати на увазі,
що вирішуючи спори даної категорії,
слід беззастережно дотримуватися
положень цивільно-процесуального
законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна
справа вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(ст.159 ЦПК України), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

З матеріалів справи вбачається та
місцевим судом встановлено, що
30 червня 2005 року між закритим
акціонерними товариством комерційний
банк «ПритватБанк», правонаступником
якого є позивач, та ОСОБА_3 (позичальник)
укладено у простій письмовій формі
договір, за умовами якого банк надав
позичальнику кредитні кошти у розмірі 2
000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну карту зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36.0 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії карти.

Сторони домовились, що заява
позичальника і Умови та Правила
надання банківських послуг, Правила
користування платіжною картою, разом з
Тарифами складають кредитний договір.

Відповідно до п.п.5.4 п.5 Правил
користування платіжною картою
узгоджено, що за користування кредитом
банк нараховує проценти у розмірі,
встановленому тарифами банку, із
розрахунку 360 календарних днів у році.

Пунктом 5.4.1 встановлено, що за
несвоєчасне виконання боргових
зобов'язань (користування простроченим
кредитом чи овердрафтом) держатель
сплачує проценти за підвищеною
процентною ставкою.

Отже, з вищевикладеного слідує, що у
разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, йому нараховується
подвійна базова відсоткова ставка - 6% в
місяць або 72% на рік.

В договорі, сторони також передбачили,
що у разі несвоєчасного погашення
платежів за кредитним договором,
позичальник сплачує банку штраф,
розмір якого становить 500 грн. + 5% від
суми позову (п.п.1.5.21 п.1.5 Умов та Правил
надання банківських послуг, що діяли
на момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідач свої зобов'язання за
договором щодо повернення кредитних
коштів не виконав, внаслідок чого
виникла заборгованість за вказаним
кредитним договором, яка станом на 30
вересня 2013 року, згідно доданого до
справи розрахунку, складається із:

- 5 616 грн. 11 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 4 770 грн. 30 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитними
коштами.

Також позивачем нараховано у зв'язку з
порушенням відповідачем умов договору
500 грн. - штрафу (фіксована частина) й 519
грн. 32 коп. штрафу (процентна складова).

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
порушення відповідачем договірних
зобов'язань та наявність підстав для
повернення позичальником кредитних
коштів та стягнення штрафних санкцій
відповідно до ст.ст.611,1048-1050,1054 ЦК
України.

При цьому, не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про
безпідставність задоволення позову
через відсутність доказів підписання
позичальником Умов та Правил надання
банківських послуг та Правил
користування платіжною картою.

Так, згідно з вимогами ст.1055 ЦК України,
кредитний договір укладається в
письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми є нікчемним.

В письмовій заяві позичальника від 30
червня 2005 року (факт підписання якої
ним особисто відповідач не оспорював)
зазначено, що позичальник погоджується
з тим, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами та
Правилами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
картою й Тарифами складає кредитний
договір.

Відповідно до ст.203 ЦК України, чинним є
правочин зміст якого не суперечить
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Крім того, особа, яка
вчиняє правочин, має необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину є вільним і
відповідає його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Укладена між сторонами угода не
суперечить чинному законодавству.
Окремого позову чи зустрічного позову
про оспорювання укладеного сторонами
кредитного договору відповідач не
заявляв.

Таким чином, відповідно до вимог
закону, обумовлений кредитний договір
укладений сторонами у
простій письмовій формі правомірно,
дійсність цього договору сторони не
оспорювали.

Також, зі змісту договору вбачається,
що підписання сторонами заяви
позичальника є незаперечною і
достатньою правовою підставою
правомірного укладення ними вказаної
кредитної угоди з дотриманням належної
встановленої діючим законодавством
письмової форми. Тому, підписання
сторонами будь-яких інших документів
на підтвердження цього не
потребується.

Крім того, виходячи з положень
ст.ст.640,1054,1055 ЦК України, кредитний
договір є укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди за всіма
істотними умовами шляхом підписання
письмового договору, формою якого в
даному випадку є заява позичальника.
При цьому підпис позичальника в такій
заяві є свідченням згоди з умовами, які
пропонує кредитодавець.

До того ж, 28 квітня 2010 року відповідач
отримав нову платіжну карту та
повторно був ознайомлений зі змістом
Умов та Правил надання банківських
послуг, а також з Тарифами банку та
погодився з ними.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів, незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці, та особистого тлумачення
особою, яка подала апеляційну скаргу,
умов кредитного договору та діючого
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, з яким колегія суддів
погодитись не може за вищезазначених
підстав.

За таких обставин, рішення суду є
законним і обґрунтованим, а апеляційна
скарга в межах її доводів, на підставі
ст.308 ЦПК України, не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення Корабельного
районного суду міста Миколаєва від 24
червня 2014 року, описку в якому
виправлено ухвалою того ж суду від 02
жовтня 2014 року, залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: