22-ц/775/156/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.

при секретарі Макаровій О.А.

з участю прокурора
Кліменкової А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до Маріупольської
міської ради про визнання права
власності на самочинне будівництво за
апеляційною скаргою прокурора
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя Донецької області на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 січня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з даним позовом. Вказував на те,
що з 1995 року він був одним із
засновників ТОВ «Вікторія». Рішенням
Новоазовської районної ради Донецької
області від 22 жовтня 1997 року за згодою
Лебединської сільської ради у постійне
користування ТОВ «Вікторія» була
виділена земельна ділянка, площею 0,2622
га, на території зазначеної сільської
ради для розміщення автостоянки для
вантажних автомобілів. 23 березня 1998
року був виданий державний акт на право
ТОВ постійного користування
зазначеною земельною ділянкою.

З дозволу сільської ради на
виділеній ділянці ТОВ приступило до
будівництва споруд: сторожки, основної
будівлі, навісу, площадки, замощення та
огорожі, але у зв'язку з фінансовими
складнощами завершити будівництво
вказаних об'єктів не змогло. У 1999 році
ТОВ припинило своє існування. За
рішенням засновників товариства і
відповідно до приймально-здавального
акту від 21 березня 1999 року товариство
передало йому у власність незавершені
споруди: сторожку, літ. А-1; основну
будівлю, літ. Б-1; навіс, літ. В-1; огорожу,
літ. №1, 2; замощення, літ. І; площадки,
літ. б,в - площадки, які він добудовував
за власні кошти.

12 липня 2006 року він звертався до
Новоазовської районної адміністрації
Донецької області про передачу йому в
оренду земельної ділянки, на якій
розташовані зазначені будівлі, питання
не було вирішено. Оскільки земельна
ділянка перейшла у власність
Маріупольської міської ради, він
узгоджує відвід йому вказаної
земельної ділянки з Маріупольською
міською радою.

За його замовленням Маріупольським
бюро технічної інвентаризації
складено технічний паспорт від 28
вересня 2012 року на нежитлові
приміщення, які розташовані на
земельній ділянці по АДРЕСА_1, з планом
розміщення на ділянці споруд: сторожки,
площею 19,70 кв. м. (літ. А-1), основної
будівлі, площею 112,80 кв. м.(літ. Б-1),
навісу, площею 199,40 кв. м. (літ. В-1), трьох
площадок, площею - 7,80, 26,10 та 4,40 кв. м.
(літ. а, б, в), огорожі з воротами, площею -
125,70 та 19,80 кв. м. (літ. №2,1), замощення,
площею - 2188,00 кв. м. (літ. І). Вказані
споруди знаходяться у задовільному
технічному стані та придатні для
подальшої безпечної та надійної
експлуатації. Просив визнати за ним
право власності на зазначені
самовільно збудовані споруди.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 03 січня 2013 року
позов задоволено, визнано за ОСОБА_3
право власності на самовільно
збудовані: сторожку, площею 19,70 кв. м.
(літ. А-1), основну будівлю, площею - 112,80
кв. м. (літ. Б-1), навіс, площею - 199,40 кв. м.
(літ.В-1), три площадки площею - 7,80, 26,10 та
4,40 кв. м. (літ. «а», «б» та «в»), огорожі з
воротами, площею 125,70 та 19,80 кв. м. (літ.
№2,1), замощення, площею - 2188,00 кв. м. (літ.
І) по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокурор ставить
питання про скасування рішення суду і
відмову у позові, посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

У судове засідання ОСОБА_3 повторно не
з'явився, про причини неявки не
повідомив; про розгляд справи
повідомлений судовою повісткою та
телефонограмою (а.с. 49-50, 53).

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника Маріупольської міської
ради Васильєва О.О., який підтримав
доводи апеляційної скарги, прокурора,
яка просила скаргу задовольнити,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, рішення
суду скасуванню з ухваленням рішення
про відмову у позові з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням
Новоазовської районної ради народних
депутатів Донецької області від 22
жовтня 1997 року було надано у постійне
користування ТОВ «Вікторія» земельну
ділянку, площею 0,2622 га, для розміщення
автостоянки для вантажних автомобілів
(а.с. 13).

Розпорядженням голови Новоазовської
районної державної адміністрації
Донецької області від 03 листопада 2006
року за № 553 припинено право постійного
користування ТОВ «Вікторія» земельною
ділянкою, площею 0,2622 га, земельна
ділянка переведена до земель запасу
Лебединської сільської ради, державний
акт на право постійного користування
землею серії ІІ-ДН №009973 від 23 березня
1998 року визнано недійсним і повернуто
до Новоазовського районного відділу
земельних ресурсів; надано дозвіл ПП
ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою
щодо відведення цієї земельної ділянки
в оренду для розміщення бази
металопрокату на території
Лебединської сільської ради який
запропоновано надати для розгляду до
райдержадміністрації у шестимісячний
строк (а.с.16).

Відповідно до рішення засновників ТОВ
«Вікторія» від 22 лютого 1999 року і
приймально-здавального акту від 20
березня 1999 року відбувся розподіл
майна між засновниками ТОВ «Вікторія»
відповідно до часток кожного, зокрема:
ОСОБА_3 передано у власність
незакінчені будівництвом будівлі та
споруди: сторожку, площею 19,70 кв. м.;
основну будівлю, площею 112,80 кв. м.; навіс
площею 199,40 кв. м.; три площадки, площею
7,80, 26,10 та 4,40 кв. м.; огорожу з воротами,
площею - 125,70 та 19,80 кв.м., замощення,
площею 2188,00 кв. м (а.с.17-19).

Згідно з довідкою Маріупольського БТІ
від 30 жовтня 2012 року по АДРЕСА_1
виявлено самовільне будівництво
сторожки літ. А-1, площею 16,5 кв. м.;
основної будівлі літ. Б-1 готовністю 29%,
навісу літ. В-1, площадок літ. а, б, в;
огорожі №1,2, замощення І (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд виходив з того, що
самочинне будівництво не порушує права
інших осіб і технічний стан зведених
будівель забезпечує їх безпечну
експлуатацію. Проте, з висновками суду
погодитись не можна.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом,
цивільно-правовою угодою, свідоцтвом
про право на спадщину. Право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою. Право оренди земельної
ділянки посвідчується договором
оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Право власника на забудову, як
зазначено у частині третій статті 375 ЦК
України, здійснюється ним за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил.

Установлено, що на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 самочинно зведено основну
будівлю літ. Б-1, готовністю 29%; сторожку
літ. А-1, навіс літ. В-1, площадки літ. а, б,
в; огорожі №1,2.

Звертаючись з даним позовом до суду,
ОСОБА_3 вказував на те, що в теперішній
час він узгоджує з Маріупольською
міською радою Донецької області
питання про відвід йому земельної
ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 3).

На час розгляду справи даних про те, що
в установленому законом порядку він є
власником або користувачем зазначеної
земельної ділянки, не надано.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1
ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає у особи,
яка створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Отже, до прийняття об'єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі будівництва
(ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Абзацом 2 частини 3 статті 331 ЦК
України встановлено право особи, що
створила об'єкт нерухомого майна зі
своїх матеріалів, або набуває на нього
право власності на підставі договору
або закону, укладати договори щодо
зазначеного об'єкта незавершеного
будівництва (про відчуження або
іпотечні).

При цьому для реєстрації права
власності набувача на об'єкт
незавершеного будівництва, надаються
документи, що підтверджують право
власності або користування земельною
ділянкою для створення об'єкта
нерухомого майна, проектно-кошторисна
документація, а також документи, що
містять опис об'єкта незавершеного
будівництва.

Таким чином, статтею 331 ЦК України
не передбачена можливість визнання
права власності на недобудоване
нерухоме майно в судовому порядку.

Також згідно ст. 41 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
державний архітектурно-будівельний
контроль здійснюється інспекціями
державного архітектурно-будівельного
контролю в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 39 цього Закону та п. 2
Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затвердженого Постановою КМУ України
від 13 березня 2011 року № 461, прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій
складності та об'єктів, будівництво
яких здійснювалось на підставі
будівельного паспорта, здійснюється
шляхом реєстрації відповідною
інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Відповідно до п.10,11,12 вказаного Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів у разі, коли на
самочинно збудоване нерухоме майно
визнано право власності за рішенням
суду, воно приймається в експлуатацію
згідно з цим порядком, і експлуатація
об'єктів, не прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
планування і забудову території»
фізичні та юридичні особи, які мають
намір здійснити будівництво об'єктів
містобудування на земельних ділянках,
що належать їм на праві власності,
зобов'язані отримати від виконавчих
органів відповідних рад, дозвіл на
будівництво.

Статтею 30-1 цього ж Закону передбачено,
що зведені споруди не можуть
експлуатуватися без прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів на підставі сертифікату
відповідності, який видається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України
«Про архітектурну діяльність»
Державна архітектурно-будівельна
інспекція та її територіальні органи
здійснюють архітектурно-будівельний
контроль.

У матеріалах справи відсутні відомості
про те, що позивач звертався до
Державної архітектурно-будівельної
інспекції у Донецькій області з
питання прийняття спірних нежитлових
приміщень в експлуатацію.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до статті 26 Закону № 2780-XII спори з
питань містобудування вирішуються
радами, інспекціями державного
будівельного архітектурного контролю
у межах їх повноважень, а також судом
відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України).
У зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинно збудоване приміщення має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Оскільки відсутні дані про те, що
позивач є належним користувачем
земельної ділянки по АДРЕСА_1; що ним в
установленому порядку вирішувалось
питання про прийняття в експлуатацію
самочинно зведених будівель, а також
враховуючи, що ставиться питання про
визнання права власності на
недобудовану основну будівлю
(готовністю 29%), колегія суддів вважає
необхідним рішення суду, як таке, що
ухвалено з неправильним застосуванням
положень ст. ст. 331, 376 ЦК України,
скасувати і ухвалити рішення про
відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу прокурора
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя Донецької області
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 03 січня 2013 року скасувати. У
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради Донецької
області про визнання права власності
на самочинно збудовані нежитлові
приміщення: сторожку, площею 19,70 кв. м.
(літ. А-1), основну будівлю, площею 112,80 кв.
м.(літ. Б-1), навіс, площею 199,40 кв. м. (літ.
В-1), три площадки площею 7,80, 26,10 и 4,40 кв.
м. (літ. а, б, в) і огорожу з воротами,
площею 125,70 та 19,80 кв. м. (літ. №2,1),
замощення площею, 2188,00 кв. м (літ. І), які
розташовані по АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп. на
розрахунковий рахунок 0004, код
класифікації доходів бюджету 22030001, МФО
834016, Банк отримувача: Головне
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області,
ЄДРПОУ - 38033949, отримувач коштів
Державний бюджет міста Донецька
Ворошиловський район.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Судді