Номер провадження: 22-ц/785/7023/14
Головуючий у першій інстанції Суворова
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Акціонерний
банк «ПІВДЕННИЙ» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання права
власності та виселення, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду міста Одеси від 10 червня
2014 року,

встановила:

В березні 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 19.01.2007 року між Акціонерним
банком «Південний» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № В 19,
згідно умов якого банк відкрив ОСОБА_2
кредитну лінію в сумі 130000,00 доларів США,
а ОСОБА_2 з урахуванням всіх змін та
доповнень, зобов'язалася сплатити за
користування кредитом проценти за
ставкою 14% річних і повернути
заборгованість за кредитною лінією в
строк до 18.01.2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ОСОБА_2, ОСОБА_4
та банком був укладений договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 22 січня 2007
року та зареєстрований за № 194, згідно
умов якого останні надали в іпотеку
банку квартиру АДРЕСА_1.

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором виконав в повному обсязі.
Проте, ОСОБА_2 неодноразово порушувала
умови кредитного договору, внаслідок
чого за кредитним договором виникла
істотна за розміром заборгованість,
яка перевищує вартість предмета
іпотеки.

Враховуючи зазначене, позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки,
шляхом визнання за банком права
власності на квартиру АДРЕСА_1 вартість
якої становить 935203,27 гривень, в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_2 за
кредитним договором № В 19 від 19.01.2007
року в сумі 140926,98 доларів США та
виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
зазначеної квартири.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 10 червня 2014 року позов
ПАТ АБ «Південний» було задоволено.

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_2 за кредитним договором № В 19 від
19.01.2007 р. в сумі 140926,98 доларів США, що
еквівалентно сумі 1114506,93 грн., звернуто
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за Публічним акціонерним
товариством Акціонерний банк
«ПІВДЕННИЙ» права власності на
квартиру АДРЕСА_1, вартість якої
становить 935 203,27 гривень.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 В скарзі з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права ставиться
питання про скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову позивачу у задоволенні
позову. Інші сторони судове рішення не
оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що 19.01.2007 року між
Акціонерним банком «Південний» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ В 19.

Згідно умов договору банк відкрив
ОСОБА_2 кредитну лінію в сумі 130000,00
доларів США, а ОСОБА_2 з урахуванням
всіх змін та доповнень зобов'язалася
сплатити за користування кредитом
проценти за ставкою 14% річних і
повернути заборгованість за кредитною
лінією в строк до 18.01.2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та банком був укладений договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 22 січня 2007
року та зареєстрований за № 194, згідно
умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надали
позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Обтяження вищевказаної квартири
іпотекою на користь Акціонерного банку
«Південний» було зареєстроване в
державному реєстрі іпотек 22.02.2007 року
за № 11357750, що підтверджується копією
витягу про реєстрацію у Державному
реєстрі іпотек від 22.02.2007 року.

Позивач свої зобов'язання за кредитним
договором виконав в повному обсязі.
ОСОБА_2 видано кредит у розмірі 123000,00
доларів США.

Проте, ОСОБА_2 неодноразово порушувала
умови кредитного договору, внаслідок
чого станом на 07.07.2010 року склалася
заборгованість у розмірі 140926,98 доларів
США.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 07.07.2010 року по справі № 2-1445/2010
задоволені в повному обсязі позовні
вимоги Акціонерного банку «Південний»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
солідарно заборгованості за кредитним
договором № В 19 від 19.01.2007 року,
загальна сума якої становить 140 926,98
доларів США, що еквівалентно сумі 1114506,93
грн. Зазначене судове рішення набрало
законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На виконання вказаного рішення був
отриманий виконавчий лист від 25.02.2011
року, який знаходиться на виконанні в
Другому Приморському ВДВС Одеського
МУЮ. Вказана заборгованість до цього
часу залишається непогашеною в повному
обсязі., що підтверджується виписками
по особовому рахунку позичальника -
ОСОБА_2, а також листом Другого
Приморського ВДВС Одеського МУЮ від
06.12.2013 року вих. № 48327.

Відповідно до п. 3.2, 3.3, 4.1 договору
іпотеки іпотекодержатель має право
задоволення своїх вимог за кредитним
договором і за цим договором, яке
виникає у іпотекодержателя у випадку
невиконання (часткового невиконання)
ОСОБА_2 її зобов'язань перед
іпотекодержателем за кредитним
договором та у випадках передбачених
договором іпотеки.

Іпотекодержатель має право на свій
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення в тому числі згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в цьому
договорі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
за вибором іпотекодержателя може бути
здійснено у позасудовому порядку
шляхом переходу до іпотекодержателя
права власності на предмет іпотеки в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку».

Отже, наявність в іпотечному договорі
зазначеного застереження свідчить про
те, що підписанням іпотечного договору
іпотекодавець засвідчив надання своєї
згоди іпотекодержателю на прийняття
останнім одностороннього рішення про
перехід права власності на предмет
іпотеки до іпотекодержателя (придбання
предмета іпотеки у власність) у випадку
виникнення у іпотекодержателя права
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до умов іпотечного договору
та вимог чинного законодавства
України.

За своїм змістом зазначене в
іпотечному договорі застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя
цілком відповідає вимогам ст. ст. 626-628
ЦК України, тобто становить визначену
на розсуд сторін правочину і погоджену
ними домовленість, спрямовану на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, при цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента,
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином, враховуючи, що умови
укладеного між сторонами іпотечного
договору містять відповідне
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття
останнім права власності на предмет
іпотеки в рахунок виконання
іпотекодавцем зобов'язання за
кредитним договором, то, відповідно,
звернення стягнення на предмет іпотеки
може здійснюватись зазначеним
способом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.
Іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно ст. 35 даного закону у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

На вимогу вказаної норми закону
позивачем на адресу іпотекодавців -
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була направлена
відповідна вимога про погашення
заборгованості за кредитним договором
вих. № 0-16-32107БТ від 19.10.2009 року. Про
отримання зазначеної вимоги
відповідачами свідчить лист
кур'єрської служби доставки Next Day від
30.09.2013 року.

Розділ 4 договору іпотеки, укладеного
між позивачем та відповідачем,
посвідченого ОСОБА_5 22.01.2007 року,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу за
реєстровим номером 194, містить
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя, яке передбачає право
Акціонерного банку «Південний»
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом прийняття його у власність.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель набуває
предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності. У разі набуття права
власності на предмет іпотеки
іпотекодержатель зобов'язаний
відшкодувати іпотекодавцю перевищення
90 відсотків вартості предмета іпотеки
над розміром забезпечених іпотекою
вимог іпотекодержателя.

Висновком суб'єкта оціночної
діяльності, складеного ТОВ «Південно -
українське бюро консалтингу та оцінки»
27.03.2014 року, вартість вказаної квартири
становить 935203,27 грн., що за курсом
гривні до долару США, встановленому НБУ
на день складання висновку
еквівалентно 87630,67 доларів США.

Відповідно до роз'яснень викладених в
п. 39 постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
встановлено, що з урахуванням положень
ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що з урахуванням цих
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом стягнення,
якщо його передбачено договором. Тому в
разі встановлення такого способу
звернення стягнення на предмет іпотеки
в договорі іпотекодержатель на
підставі частини другої статті 16 ЦК
України має право вимагати
застосування його судом.

Згідно ст. 109 ЖК України, звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому.
Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
врахувати таке. Згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39 - 40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове приміщення
на яке звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

На виконання зазначених вимог чинного
законодавства банком ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 04.11.2013 року за допомогою
кур'єрської служби доставки «Фенікс»
були надіслані вимоги про виселення
вих. № 0-86-38612 від 04.11.2013 року, вих. №
0-86-38633 від 04.11.2013 року та вих. № 0-86-38635 від
04.11.2013 року.

Відповідач ОСОБА_4 отримав вимогу про
виселення 06.11.2013 року, про що свідчить
його особистий підпис на накладній.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначені вимоги
вручені не були, у зв'язку з їх
відсутністю за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4
отримати відправлення, для передачі
відмовився, що підтверджується листом
кур'єрської служби доставки «Фенікс»
від 29.11.2013 року.

У зв'язку з тим, що банку стало відомо
про перебування ОСОБА_2 в Одеському
слідчому ізоляторі, а ОСОБА_3
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
всім зазначеним особам, в тому числі і
ОСОБА_4 повторно були направлені вимоги
про виселення.

Зокрема ОСОБА_3 було направлено
повторну вимогу вих. № 0-86-5734БТ від
20.02.2014, яка згідно даних накладних
кур'єрської служби доставки «Фенікс»
№№ 002802 та 002803, була вручена ОСОБА_3
27.02.2014 року та 25.02.2014 року відповідно,
про що свідчить особистий підпис
ОСОБА_3

ОСОБА_2 повторна вимога про виселення
вих. № 0-86-5727 від 20.02.2014 року направлена
за адресою її фактичного перебування, а
саме: Одеський слідчий ізолятор, м.
Одеса, Люстдорфська дорога, 11-А, яка
була доставлена 25.02.2014 року, що
підтверджується накладною кур'єрської
служби доставки «Фенікс» № 001897.

Повторна вимога про виселення вих. №
0-86-5732 БТ від 20.02.2014 року була вручена
ОСОБА_4 25.02.2014 року, що підтверджує його
особистий підпис на накладній
кур'єрської служби доставки «Фенікс» №
001899.

За таких обставин, враховуючи той факт,
що ринкова вартість предмета іпотеки
не перевищує загальну суму
заборгованості за кредитним договором,
а позивачем належним чином виконано
всі вимоги, передбачені законом,
заборгованість за кредитним договором
залишається не сплаченою, а
відповідачі не звільнили зазначене
приміщення, суд першої інстанції,
всупереч твердженню апелянта, прийшов
до обґрунтованого висновку про
задоволення позову банка. Вказані
висновки суду відповідають зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.

Критично відноситься колегія суддів й
до посилань апелянта на Закон України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 03 червня 2014 року (набрав
чинності 07 червня 2014 року) як на
підставу відмови у задоволені позову.

За умовами даного закону протягом дії
цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що
загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

З аналізу положень зазначеного закону
вбачається, що ним встановлюється
заборона за певних умов на примусове
стягнення (відчуження без згоди
власника) нерухомого житлового майна,
яке є предметом іпотеки.

Як вбачається з п. 4.1. договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
за вибором іпотекодержателя може бути
здійснено в позасудовому порядку
шляхом, зокрема, переходу до
іпотекодержателя права власності на
предмет іпотеки, в порядку,
встановленому в ст. 37 Закону України
«Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Отже, наявність в іпотечному договорі
зазначеного застереження свідчить про
те, що підписанням іпотечного договору
іпотекодавець засвідчив надання своєї
згоди іпотекодержателю на прийняття
останнім одностороннього рішення про
перехід права власності на предмет
іпотеки до іпотекодержателя (придбання
предмета іпотеки у власність) у випадку
виникнення у іпотекодержателя права
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до умов іпотечного договору
та вимог чинного законодавства
України.

За своїм змістом зазначене в
іпотечному договору застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя
цілком відповідає вимогам ст. ст. 626-628
ЦК України, тобто становить визначену
на розсуд сторін правочину і погоджену
ними домовленість, спрямовану на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, при цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента,
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу чинного законодавства дія
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» не може
розповсюджуватись на вказані
правовідносини, у зв'язку з тим, що
згоду на таке відчуження іпотекодавці
надали під час укладення договору
іпотеки.

Крім того, зважаючи на те, що положенням
ст. 122 ЦПК України встановлене
обмеження повторного звернення до суду
після набрання законної сили рішення у
спорі між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав,
а також враховуючи те, що даний закон,
як прямо зазначено в п. 3, має тимчасовий
характер, колегія суддів приходить до
висновку, що він не може скасувати
права кредитора на забезпечення
виконання боргу за рахунок переданого
в іпотеку нерухомого майна, відтак не
дає підстав для відмови в задоволенні
вимоги про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

В той же час на період дії вказаного
закону фактичне виконання рішення про
стягнення на предмет іпотеки має бути
зупиненням, що вирішується за
встановленою чинним законодавством
України процедурою на стадії виконання
рішення суду.

Доводи апелянта про те, що йому
безпідставно було відмолено в
проведені будівельно-технічної
експертизи, яку представник
відповідача просив провести у зв'язку з
тим, що до предмету іпотеки добудована
частина приміщень, яка істотно
вплинула на вартість предмету іпотеки
не заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель набуває
предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності. У разі набуття права
власності на предмет іпотеки
іпотекодержатель зобов'язаний
відшкодувати іпотекодавцю перевищення
90 відсотків вартості предмета іпотеки
над розміром забезпечених іпотекою
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
України» звіт про оцінку майна є
документом, що містить висновки про
вартість майна та підтверджує виконані
процедури з оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання відповідно до договору.
Звіт підписується оцінювачами, які
безпосередньо проводили оцінку майна,
і скріплюється печаткою та підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності.

При підписанні договору іпотеки,
сторони визначили спосіб визначення
вартості майна, на підставі оцінки
предмета іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності. Вказане також відображено
в Законі України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд».

Тобто в даному випадку сторони
підписавши договір визначили, що
вартість предмету іпотеки, при
зверненні стягнення на нього
визначається на підставі оцінки
предмета іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності. Іншого способу визначення
вартості, а ні в договорі, а ні в законі
не має, недійсним в установленому
порядку його не визнано.

Окрім того, рішенням суду звернуто
стягнення виключно на предмет іпотеки.
Воно не стосується горища, яке є
самочинним і щодо якого у жодного з
відповідачів не має зареєстрованого у
встановленому порядку права власності.

Посилання апелянта на те, що судом не
враховано арешт 793/2000 спірної квартири,
накладеного постановою СВ
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, не перевіривши чи не
порушує звернення стягнення на предмет
іпотеки права третіх осіб є
безпідставними.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

Подальше виконання рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
визначене Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
Порядком Державної реєстрації прав на
нерухоме майно, відповідно до п. 46 якого
наявність зареєстрованої заборони
відчуження нерухомого майна,
накладеної нотаріусом під час
посвідчення договору іпотеки, на
підставі якого відбувається перехід
права власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іпотекодержателя, а
також зареєстрованих після державної
реєстрації іпотеки прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно не є підставою для відмови у
проведенні державної реєстрації права
власності за іпотекодержателем.

Отже чинним законодавством України
передбачено, що у разі, наявності
належним чином посвідченого договору
іпотеки, зареєстрованого у визначеному
Законом України «Про іпотеку» порядку,
іпотекодержатель має виключне право на
повне задоволення своїх вимог, що
забезпечуються іпотекою (тіло кредиту,
проценти, неустойка та витрати на
стягнення).

У зв'язку з тим, що вартість предмету
іпотеки менше розміру заборгованості
за кредитним договором,
іпотекодержатель не зможе в повному
обсязі задовольнити свої права.

Таким чином, звернення стягнення на
предмет іпотеки не може порушувати
права третіх осіб, у зв'язку з наявністю
укладеного та зареєстрованого у
відповідному порядку договору іпотеки
та у зв'язку з тим, що вартість предмету
іпотеки є меншою залишок
заборгованості за кредитним договором.

Доводи апелянта, щодо позбавлення
ОСОБА_2 можливості бути присутньою у
судовому засіданні не заслуговують на
увагу.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 76 ЦПК
України якщо особа, яка бере участь у
справі, перебуває під вартою або
відбуває покарання у виді довічного
позбавлення волі, позбавлення волі на
певний строк, тримання у
дисциплінарному батальйоні
військовослужбовців, обмеження волі,
арешту, повістка та інші судові
документи вручаються їй під розписку
адміністрацією місця утримання особи,
яка негайно надсилає розписку та
письмові пояснення цієї особи до суду.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання зазначеної норми ОСОБА_2 на
адресу слідчого ізолятора
направлялися судові повістки з
інформацією про час та місце
проведення кожного судового засідання,
через представника у судове засідання
було надано пояснення ОСОБА_2 щодо
заявлених позовних вимог та не згода з
ними.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315,
319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду
міста Одеси від 10 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева