Провадження № 2/755/5419/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Галагана В.І.,

при секретарі
Лисенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2, звертаючись з
позовом до суду, просить стягнути
солідарно з відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики, який укладений в формі
розписки, на загальну суму 398 045,47 грн., з
яких: сума позики - 344 000,00 грн., 3% річних
за весь час прострочення - 12 892,93 грн. та
індекс інфляції - 41 152,54 грн., мотивуючи
свої вимоги тим, що 24.04.2009 року між
відповідачами був зареєстрований шлюб,
від якого мають спільну неповнолітню
дитину. З метою поліпшення житлових
умов відповідачів як подружжя,
позивачкою 07.04.2012 року було здійснено
продаж належної їй на праві власності
квартири АДРЕСА_1 та, додавши до
отриманих від продажу квартири коштів
власні заощадження, позивачка надала
відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові
кошти на суму 344 000,00 грн., про що
боржником написано боргову розписку.
На отримані від позивачки кошти
відповідачем ОСОБА_2 11.04.2012 року було
придбано в інтересах сім'ї квартиру
АДРЕСА_2. Однак, згодом сімейні
відносини відповідачів почали
погіршуватися, та 15.02.2013 року шлюб між
відповідачами було розірвано. Рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 09.04.2014 року
визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_2 по ?
частині кожному. Дізнавшись про
погіршення відносин між відповідачами,
що в подальшому призвело до розірвання
шлюбу, починаючи з січня 2013 року
позивачка вимушена була вимагати
повернення позичених коштів, однак
усна вимоги позивачки та письмова
вимога про повернення позичених коштів
від 01.03.2013 року, залишені відповідачами
без задоволення, тому, ураховуючи, що
позичені згідно розписки від 07.04.2012
року кошти отримано відповідачем
ОСОБА_2 в інтересах сім'ї з метою
придбання квартири, позивачка вимушена
звернутись з даним позовом до суду про
солідарне стягнення з відповідачів
суми грошової позики, з урахуванням 3%
річних та індексу інфляції, що є
предметом позовних вимог.

Представник позивачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, з підстав,
що містить зміст поданої позовної
заяви.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні
вимоги визнала частково, не заперечує
проти солідарного стягнення з
відповідачів на користь позивачки суми
заборгованості за договором позики від
07.04.2012 року у розмірі 344 000,00 грн., однак
вважає безпідставними вимоги
позивачки щодо стягнення 3% річних та
інфляційних втрат, пояснила, що дійсно
відповідачем ОСОБА_2 в присутності та
за усною згодою відповідачки ОСОБА_3
отримано в борг від позивачки суму
позики у розмірі 344 000,00 грн., про що було
написано відповідну розписку, з
цільовим призначенням коштів на
придбання квартири АДРЕСА_2, тобто
отриману суму позики було використано
в інтересах сім'ї відповідачів,
наслідком чого є солідарна
відповідальність останніх щодо
виконання зобов'язання про повернення
коштів позивачки.

Представник відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 в судовому засіданні проти
позову заперечував в повному обсязі, з
підстав, що містять письмові
заперечення, долучені до матеріалів
справи (а.с. 61-63), додатково пояснив, що
відповідачка ОСОБА_3 не є стороною
спірного договору позики від 07.04.2012
року, не отримувала позичені
відповідачем ОСОБА_2 кошти, не надавала
ні усної, ні письмової згоди на
укладення такого договору, тому
відповідачка ОСОБА_3 не має боргових
зобов'язань перед позивачкою,
ураховуючи відсутність в матеріалах
справи доказів отримання відповідачем
ОСОБА_2 від позивачки коштів за
розпискою в інтересах сім'ї, а саме на
придбання спільної з відповідачкою
ОСОБА_3 квартири, що позбавляє
відповідачку ОСОБА_3 обов'язку
відповідальності за досліджуваним
договором позики.

Вислухавши пояснення представника
позивачки ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,
представника відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані по справі докази, суд
приходить до наступного.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626
Цивільного кодексу України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правам та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із
загальних засад цивільного
законодавства декларується в ст. 3
Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту або із суті відносин між
сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що
свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству. Також
принцип свободи договору полягає в
можливості особи вільно обирати
контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови,
без погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Істотні умови
договору визначаються в законі, разом з
тим ними можуть ста ти будь-які умови,
на погодженні яких наполягає та чи інша
сторона. Істотні умови договору
відображають природу договору,
відсутність будь-якої з них не дає
змоги сторонам виконати їх обов?язки,
які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу
України, на підтвердження укладання
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 24.04.2009 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано
шлюб, від якого мають неповнолітнього
сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про шлюб,
виданим Відділом реєстрації актів
цивільного стану Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
від 24.04.2009 року, актовий запис № 281, та
свідоцтвом про народження, виданим
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпровського районного
управління юстиції у м. Києві від 19.11.2009
року, актовий запис № 3486. (а.с. 10, 11)

07.04.2012 року на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Вишгородського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_8,
зареєстрованого за реєстровим № 506,
ОСОБА_1 здійснено продаж належної їй на
праві власності квартири АДРЕСА_1.
Згідно п. 3.1. Договору, продаж квартири
за домовленістю сторін вчинено за 151
000,00 грн., які отримано продавцем від
покупця під час нотаріального
посвідчення договору. (а.с.с 13-15, 16-17)

07.04.2012 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2
грошову позику у розмірі 344 000,00 грн., яку
позичальник зобов'язався використати
за цільовим призначенням та повернути
в повному обсязі. (а.с. 9)

11.04.2012 року за договором
купівлі-продажу квартири, посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_2.
Згідно п. 3 Договору, продаж квартири за
домовленістю сторін вчинено за 340 000,00
грн., які продавець одержав від покупця
під час підписання цього договору. (а.с.
18-19, 20)

15.02.2013 року рішенням Вишгородського
районного суду Київської області шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 12)

Згідно розписки від 01.03.2013 року ОСОБА_2
на руки отримано від ОСОБА_1 письмову
вимогу про повернення суми позики у
розмірі 344 000,00 грн., позичені боржником
згідно розписки від 07.04.2012 року. (а.с. 39)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
преюдиційність поширюється не тільки
на осіб, що брали участь у справі, а й на
особу, щодо якої відповідними
рішеннями встановлено певні обставини,
незалежно від того, чи брала вона
участь у справі.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 09.04.2014 року,
яке набрало законної сили, що
підтверджено сторонами в судовому
засіданні, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2
право власності на квартиру АДРЕСА_2 та
на автомобіль „Мерседес Віто 109",
державний номерний знак НОМЕР_2, по ?
частині кожному. В задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання
права власності на частку майна, що
знаходиться в спільній сумісній
власності - відмовлено. (а.с. 21-24)

Так, рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 09.04.2014 року
встановлено, що спірну квартиру
АДРЕСА_2 придбано подружжям ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя, з
метою спільного проживання. Подані
суду розписки про отримання грошових
коштів відповідачем ОСОБА_2 не
спростовують встановлених судом
обставин про придбання подружжям у
спільну сумісну власність вказаного
вище майна. (а.с. 21-24)

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, інших
відносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом спору є солідарне стягнення
з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь позивачки заборгованості за
договором позики у розмірі 344 000,00 грн.,
які були отримані відповідачем ОСОБА_2
згідно письмової розписки від 07.04.2012
року в період його перебування у шлюбі
з відповідачкою ОСОБА_3, що, на думку
позивачки, зобов'язує відповідачів до
солідарної відповідальності перед
позивачкою за спірним договором
позики, яка була використана на
придбання відповідачами спільної
нерухомості, тобто була використана в
інтересах сім'ї.

Змістом права спільної сумісної
власності, як і будь-якого права
власності, є право володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю (статті 63, 65 Сімейного
кодексу України).

Право кожного зі співвласників на
володіння, користування та
розпорядження спільною річчю
кореспондує обов'язку кожного з них
погоджувати свою поведінку, пов'язану з
володінням, користуванням та
розпорядженням нею, з іншим
співвласником, тобто кожен
співвласник, у тому числі й подружжя,
при здійсненні права спільної сумісної
власності зобов'язаний займати не
тільки пасивну (не перешкоджати одне
одному в здійсненні правомочностей,
пов'язаних з цією власністю), а й
активну позицію, змістом якої, є право
та обов'язок кожного з подружжя
узгоджувати свою поведінку щодо
володіння, користування та
розпорядження спільним майном з другим
із подружжя.

Порядок розпорядження спільним майном
подружжя врегульовано у спеціальному
законодавчому акті, яким є Сімейний
Кодекс України.

Згідно ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу
України, договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.
Відповідно, умовами виникнення
обов'язків за договором, укладеним
одним з подружжя, у другого з подружжя,
є: 1) укладення одним з подружжя
договору в інтересах сім'ї; 2) факт
використання придбаного майна в
інтересах сім'ї; 3) відсутність
заперечень другого з подружжя проти
укладення такого договору або
відсутність інших порушень правил
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя.

Таким чином, аналізуючи наявні в
матеріалах справи докази, приймаючи до
уваги пояснення сторони позивачки,
заперечення представників
відповідачів, керуючись положеннями
законодавства України, діючого на час
виникнення спірних правовідносин, суд
дійшов висновку, про відсутність
підстав солідарної відповідальності
боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за
договором позики від 07.04.2012 року,
оскільки відповідачка ОСОБА_3 не є
стороною спірного договору позики,
який було укладено між позивачкою
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_2, зміст
спірного договору позики, укладеного у
формі письмової розписки, не містить
умов щодо його укладення саме в
інтересах сім'ї позичальника ОСОБА_2 та
щодо цільового використання позичених
коштів саме на придбання квартири
позичальником ОСОБА_2, який на час
укладення цього договору перебував у
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, що,
відповідно, свідчить про відсутність в
матеріалах справи доказів на
підтвердження укладення відповідачем
ОСОБА_2, як одним із подружжя, спірного
договору позики в інтересах сім'ї, та
свідчить про відсутність доказів на
підтвердження факту використання
відповідачем позичених коштів в
інтересах сім'ї, - що виключає
відповідальність відповідачки ОСОБА_3
за зобов'язаннями, які виникли між
сторонами договору позики від 07.04.2012
року.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Грошовим зобов'язанням вважається
зобов'язання, змістом якого є сплата
боржником грошей.

Правила статті 625 Цивільного кодексу
України розповсюджуються на будь-які
грошові зобов'язання, а також незалежно
від того, чи передбачена сплата грошей
в готівковій чи в безготівковій формі.
Частина 1 даної статті встановлює
виключення із загального правила про
припинення зобов'язання у зв'язку із
неможливістю його виконання (ст. 607
Цивільного кодексу України). Оскільки
грошові кошти є родовими речами,
неможливість виконання такого
зобов'язання (наприклад, внаслідок
відсутності у боржника грошей), не
звільняє його від відповідальності.
Тобто в будь-якому випадку боржник
зобов'язаний буде відшкодувати
кредиторові завдані збитки, сплатити
неустойку та нести інші наслідки,
передбачені коментованою статтею.

В порядку ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу
України, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Таким чином, встановивши порушення
відповідачем ОСОБА_2 виконання
грошового зобов'язання за договором
позики від 07.02.2014 року, строк виконання
якого не встановлений, тому такий строк
підлягає до визначення законом
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позивачкою, як
позикодавцем, вимоги про це, а саме,
протягом тридцяти днів з моменту
отримання боржником письмової вимоги
позивачки про повернення суми позики,
яку отримано відповідачем ОСОБА_2 01.03.2013
року, про що останнім власноручно
написано розписку, та вказані
порушення виконання зобов'язання
підтверджено уповноваженим
представником відповідача в судовому
засіданні, - тому суд визнає
правомірною вимогу позивачки щодо
стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її
користь заборгованості за договором
позики, яка становить 344 000,00 грн.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики
підлягають до часткового задоволення,
та присуджує до стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_2 суму боргу за
договором позики у розмірі 344 000,00 грн.

Відповідно до ст.88 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
присуджує до стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_2
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 3 444,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
526, 530, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу
України, ст. 65 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 10, 57, 58, 61, 88, 208-209, 212-215, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 суму
боргу в розмірі 344 000,00 грн., судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
3 444,00 грн., а всього загальною сумою 347 444
(триста сорок сім тисяч чотириста сорок
чотири) гривні 00 копійок.

В решті частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я: