Головуючий у 1-й інстанції Голуб Т.І.
Доповідач Сорока Г.П.
13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів - Сороки
Г.П., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Рибинська сільська рада
Волноваського району Донецької
області, про встановлення сервітуту, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 21 листопада 2013
25 червня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, після
доповнення і уточнення якого, просила
встановити земельний сервітут - право
на обмежене безоплатне постійне
користування земельною ділянкою, що
належить ОСОБА_2 на підставі державного
акту серії ДН №47, зареєстрований 31.03.1997
року за №71, кадастровий номер
зовнішній суміжній межі ВГ на ширину 1 м
від виступаючих конструкцій тильної
сторони господарських будівель:
гаражу, літньої кухні, підвалу,
колодязя, належних їй на підставі
договору дарування від 09.08.2000 р. і
розташованих в АДРЕСА_2 у бік
зовнішньої межі БА за всією довжиною
господарських будівель для проходу по
її земельній ділянці та догляду за
будівлями, здійснення їх поточного
ремонту; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити
їй перешкод в обмеженому безоплатному
постійному користуванні її земельною
ділянкою, необхідною для
обслуговування гаражу, літньої кухні,
підвалу, колодязя, що розташовані в
АДРЕСА_2; стягнути з відповідачки на її
користь судові витрати на правову
допомогу в сумі 1000 грн. та витрати на
проведення експертизи в розмірі 823 грн.
В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 09.08.2000 р. отримала у
дар жилий будинок з господарськими
будівлями та спорудами за вказаною
адресою. У травні 2010 року звернулась до
Рибинської сільської ради із заявою
про передачу їй безоплатно у власність
присадибної земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель.
Рішенням сільської ради від 21.05.2010 року
їй був наданий дозвіл на розробку
технічної документації відносно
встановлення меж земельної ділянки в
натурі та складання документів, які
посвідчують право власності на
земельну ділянку площею 0,14 га. В ході
розробки технічної документації було
встановлено, що суміжна межа земельної
ділянки будинку АДРЕСА_1, належна
ОСОБА_3, проходить вздовж господарських
будівель, які належать їй на праві
власності. Між нею та відповідачкою
склались неприязні стосунки і остання
не дозволяє користуватись земельною
ділянкою, на якій знаходяться належні
їй господарські будівлі, встановила
огорожу на відстані 0,2м від виступаючих
тильних стін господарських будівель, у
зв'язку з чим вона не має можливості
обслуговувати будівлі та ремонтувати
їх. Тому, виникла необхідність
встановлення права земельного
сервітуту.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 21 листопада 2013
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення земельного сервітуту
задоволено.

Встановлено ОСОБА_1 земельний сервітут
- право на обмежене безоплатне постійне
користування земельною ділянкою, яка
належить ОСОБА_2 на підставі
Державного акту серії ДН №47,
зареєстрованого 31.03.1997 року за №71,
кадастровий номер: 060000148,
розташована в АДРЕСА_1 по зовнішній
суміжній границі ВГ на ширину 1 м від
виступаючих конструкцій тильного боку
господарських будівель: гаражу,
літньої кухні, підвалу, колодязя, які
належать їй на підставі Договору
дарування від 09.08.2000 року і розташовані
в АДРЕСА_1, в сторону зовнішньої границі
БА на всьому протязі господарських
будівель для проходу по її земельній
ділянці та догляду за забудовами,
здійснення їх поточного ремонту.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод в обмеженому безоплатному
постійному користуванні її земельною
ділянкою, необхідною для
обслуговування гаражу, літньої кухні,
льоху та колодязю, які розташовані в
АДРЕСА_2.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 1000 грн. за надання правової
допомоги, 823 грн. витрат на проведення
експертизи та 114 грн.70 коп. судового
збору.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, посилаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, відповідачка
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення законне і обґрунтоване.

Представник Рибинської сільської ради
Волноваського району Донецької
області та прокуратури Волноваського
району Донецької області в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
судового засідання були повідомлені,
надали суду письмові заяви про розгляд
справи у їх відсутності. Тому, з
урахуванням думки учасників процесу,
виходячи з положень ст.305 ЦПК України,
колегія суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності зазначених осіб.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_4, які доводи
апеляційної скарги підтримали, просили
скаргу задовольнити, рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, заперечення позивачки ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_5, які просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи позов, керуючись
положеннями ст.ст.401,402 ЦК України,
ст.ст.98,100 ЗК України, суд першої
інстанції виходив з того, що, оскільки
між сторонами склались неприязні
стосунки і відповідачка забороняє
позивачці користуватися частиною
земельної ділянки, яка належить їй на
праві власності та на якій знаходяться
господарські будівлі та споруди
позивачки, встановивши огорожу на
відстані 0,2 м від виступаючих тильних
стін будівель та споруд і та не має
можливості обслуговувати та
ремонтувати вказані будівлі та
споруди, що позивачкою доведено про
необхідність встановлення земельного
сервітуту для задоволення її власних
потреб, які не можуть бути задоволені
іншим способом, і це підтверджується
висновком будівельно-технічної
експертизи №2159/24 від 06.09.2013 року та
поясненнями у судовому засіданні
експерта про те, що для обслуговування
господарських будівель та споруд
позивачки, розташованих на земельній
ділянці позивачки, необхідно приймати 1
м від найбільш виступаючої конструкції
стіни до сусідньої межі ділянки для
обслуговування та ремонту будівель і
споруд або використати право
земельного сервітуту в цілях проходу
до земельної ділянки відповідача для
обслуговування будівель позивача, суд
першої інстанції дійшов до висновку
про наявність підстав для задоволення
позову.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може
погодитись.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України визначено, що під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу
України право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не
веде до позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до ст.99 ЗК України власники
або землекористувачі земельних
ділянок можуть вимагати встановлення
таких земельних сервітутів: а) право
проходу та проїзду на велосипеді; б)
право проїзду на транспортному засобі
по наявному шляху; в) право прокладання
та експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку, трубопроводів, інших лінійних
комунікацій; г) право прокладати на
свою земельну ділянку водопровід із
чужої природної водойми або через чужу
земельну ділянку; ґ) право відводу води
зі своєї земельної ділянки на сусідню
або через сусідню земельну ділянку; д)
право забору води з природної водойми,
розташованої на сусідній земельній
ділянці, та право проходу до природної
водойми; е) право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми; є)
право прогону худоби по наявному шляху;
ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд; з) інші земельні сервітути.

Згідно ст.100 ЗК України сервітут може
бути встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України у разі
недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Звертаючись до суду з позовом про
встановлення земельного сервітуту,
позивачка посилалась на те, що в ході
виготовлення технічних документів про
передачу їй, як власнику домоволодіння
АДРЕСА_2, у власність земельної ділянки
для обслуговування будинку та
господарських будівель, було
встановлено, що суміжна межа земельної
ділянки домоволодіння №7 за цією ж
адресою, належної ОСОБА_2, проходить
вздовж по належних їй господарських
будівлях, що підтверджено
земельно-кадастровим планом, з
допомогою якого були встановлені 29.03.2013
року межі в натурі (на місцевості)
земельної ділянки ОСОБА_2 На плані
відображено фактичне розташування
суміжної межі по лінії ВГД із земельною
ділянкою, якою користується вона.
Оскільки між нею та відповідачкою
склались неприязні відносини,
відповідачка не дозволяє їй
користуватися належною їй землею для
обслуговування гаража, літньої кухні,
підвалу та колодязя, встановила
огорожу на відстані 0,2м. від
виступаючих тильних стін цих будівель,
вона позбавлена можливості доступу до
тильної сторони будівель, зробити
відмостку, злив, провести поточний
ремонт. З урахуванням цього вважає
наявними підстави для встановлення
земельного сервітуту на постійне
безоплатне користування земельною
ділянкою шириною 1м від виступаючих
конструкцій тильної сторони
господарських будівель для догляду за
ними та здійснення поточного ремонту
(а.с.188-190).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що згідно
земельно-кадарстрового плану суміжна
межа земельної ділянки АДРЕСА_1,
належної на праві власності
відповідачці, проходить вздовж
господарських будівель, належних
позивачці, та, з урахуванням
доведеності доводів позивачки, що між
нею та відповідачкою виникли неприязні
стосунки, відповідачка перешкоджає
позивачці користуватися належною їй
частиною земельної ділянки, встановила
огорожу на відстані 0,2м. від тильної
сторони господарських будівель та
споруд позивачки, суд дійшов до
висновку про необхідність
встановлення земельного сервітуту та
надання позивачці у постійне
безоплатне користування позивачці
частини належної відповідачці
земельної ділянки, для обслуговування
належних їй господарських будівель на
відстань 1м від найбільш виступаючої
конструкції стіни господарських
будівель до сусідньої межі.

Між тим, зі справи вбачається що на
підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 09.08.2000 року
ОСОБА_6 на праві власності належить
жилий будинок, розташований в АДРЕСА_2
на земельній ділянці Рибинської
сільської ради. Домоволодіння
складається із жилого будинку літ.А1,
господарських будівель та споруд:
віранда - а1, гараж - Б1, льох - Б/п, сараї -
В1,Д1, літня кухня - Г1, туалет - Е1,
огорожа №1,№2, мощення - 1, колодязь - к
(а.с.18).

Відповідачці ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 16.03.2011 року на праві
власності належить житловий будинок
АДРЕСА_1 та (а.с.28).

Також на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 16.03.2011 року
ОСОБА_2 належить на праві власності
земельна ділянка площею 0,1426 га,
розташована на території АДРЕСА_1, для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, яка належала
спадкодавцю ОСОБА_7, померлій
ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі державного
акта на право власності на землю від
31.03.1997 року (а.с.25-26).

Своє право на земельну ділянку, на якій
розташований жилий будинок з
господарськими спорудами позивачка
тривалий час не оформляла і тільки у
травні 2010 року звернулась із заявою до
Рибинської сільської ради про передачу
їй безоплатно у власність присадибної
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель площею 0,14 га,
зазначивши, що фактично в її
користуванні перебуває земельна
ділянка площею 10,7га (а.с.20).

Рішенням Рибинської сільської ради
№У/47-448 від 21.05.2010 року ОСОБА_1 був
наданий дозвіл на розробку технічної
документації стосовно встановлення
меж земельної ділянки у натурі та
складення документів, які посвідчують
право власності на земельну ділянку
площею 0,14 га для обслуговування жилого
будинку та господарських будівель та
споруд (а.с.21).

При виготовлені технічних документів
щодо передачі позивачці у власність
земельної ділянки для обслуговування
будинку та господарських будівель і
споруд було встановлено, що частина
належних позивачці гаража, літньої
кухні та колодязь розташовані на
земельній ділянці, належній ОСОБА_8 на
підставі державного акту на землю від
31.03.1997 року, власником якої в порядку
спадкування є ОСОБА_2 (а.с.22-24,37,106,126,137,151).

Згідно земельно-кадастрового плану
земельної ділянки АДРЕСА_1 (а.с.126) межа
земельної ділянки ОСОБА_2 (червона
лінія) проходить по господарських
спорудах позивачки, а фактична межа
землекористування проходить по
тильній стороні господарських
будівель позивачки, належний позивачці
колодязь знаходиться на земельній
ділянці відповідачки, але з
урахуванням фактичної межі
знаходиться на частині земельної
ділянки, якою фактично користується
позивачка (а.с.126). При цьому, на даному
плані відсутні конкретні розміри
частини належних позивачці
господарських споруд, які розташовані
на земельній ділянці відповідачки та
їх площа, а загальні розміри належної
відповідачці земельної ділянки,
зазначені в кадастровому плані, не
відповідають розмірам, вказаним в
державному акті від 31.03.1997 року (а.с.25).

З вказаного земельно-кадастрового
плану (а.с.126), схеми розміщення будівель
ОСОБА_1 на земельній ділянці ОСОБА_2
(а.с.106), проекту кадастрового плану
земельної ділянки, що виділяється
ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 (а.с.137,157), також
вбачається, що в даних документах
зазначені різні розміри господарських
будівель та споруд позивачки, що
розташовані на земельній ділянці
відповідачки, та площа земельної
ділянки, на якій вони розташовані,
площа земельної ділянки відповідачки,
яка фактично перебуває у користуванні
позивачки.

Земельно-кадастрова експертиза,
призначена ухвалою суду першої
інстанції від 19.09.2012 року, проведена не
була із-за не надання додаткових
матеріалів та відсутності можливості
її проведення без цих технічних
документів (а.с.56-57,60,81,82).

Згідно висновку будівельно-технічної
експертизи №2159/24 від 06.09.2013 року
встановлено, що для обслуговування
належних позивачці гаража літ.Б,
літньої кухні літ.Г, підвалу літ.Б/п та
колодязя літ.к, розташованих на
земельній ділянці позивачки, необхідно
приймати 1м від найбільш виступаючих
конструкцій стіни до сусідньої межі
ділянки для догляду за цими будівлями
та здійснення поточного ремонту
(а.с.168-170). При цьому, як вбачається зі
змісту вказаного висновку експертизи,
при проведенні дослідження експертом
не проведено відповідних замірів та
розрахунків щодо визначення площі
земельної ділянки, на які розташована
частина господарських будівель
позивачки та площі земельної ділянки,
необхідної для їх обслуговування та
проведення поточного ремонту.

Не визначено таких розмірів та площі
земельної ділянки і судом в своєму
рішенні при вирішенні питання про
встановлення земельного сервітуту і
такі одностайні відомості щодо
розмірів належної на праві власності
відповідачки земельної ділянки, на
якій розташована частина належних
позивачці будівель та споруд, та площі
земельної ділянки, необхідної для їх
обслуговування і ремонту із
зазначенням їх розмірів, в матеріалах
справи відсутні.

Клопотання про проведення додаткової
чи повторної судової експертизи не
заявлялось, як в суді першої інстанції,
так і в апеляційному суді для
визначення розміру земельної ділянки
відповідачки, на якій розташована
частина господарських будівель та
споруд позивачки та яка необхідна для
обслуговування цих будівель та споруд,
незважаючи на роз'яснення апеляційного
суду. При цьому, представник позивачки
в судовому засіданні апеляційного суду
заявив, що він вважає, що такі розміри
встановлені в земельно-кадастровому
плані земельної ділянки відповідачки і
є достатніми для вирішення справи.

Відповідно до правових позицій Пленуму
Верховного Суду України, наведених в
п.22-2постанови №7 від 16.04.2004 року в
редакції постанови №2 від 19.03.2010 року
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», правових позицій
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, наведених в п.5 листа від 28.01.2013
року №24-150/0/4-13 «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав» суд має враховувати, що
земельний сервітут встановлюється
відповідно до певного об'єкта. При
вирішенні спорів щодо встановлення
сервітуту слід з'ясувати, чи звертався
позивач з такою вимогою безпосередньо
до власника майна і чи вирішувалось це
питання між сторонами у добровільному
порядку, чи не будуть внаслідок
установлення сервітуту порушуватись
права власника майна або інших
користувачів, чи може задовольнити
позивач свою потребу у користуванні
своїм майном інакше як установленням
такого сервітуту. У рішенні суд
повинен зазначити, в якій саме частині
належного відповідачу майна
встановлено сервітут і в якому розмірі,
чітко визначити обсяг прав особи, що
звертається з питанням обмеженого
користування чужим майном. При
розгляді справ про встановлення
земельного сервітуту суд має
встановити, чи можливе нормальне
господарське використання земельної
ділянки, яка належить позивачеві, без
обмеження сервітутом, що має істотне
значення, оскільки за наявності
альтернативних варіантів використання
землі без встановлення сервітуту позов
задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що розмір земельної ділянки, щодо якої
позивачка заявила вимоги про
встановлення сервітуту, судом не
визначений і такий розмір не
визначений у висновку
будівельно-технічної експертизи та
наданими суду схемами земельної
ділянки, відсутній у
земельно-кадастрових планах земельних
ділянок позивачки та відповідачки, та
враховуючи те, що відповідно до ч.4 ст.98
ЗК України може здійснюватись
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений, колегія суддів
приходить до переконання про
відсутність правових підстав для
встановлення земельного сервітуту
щодо користування позивачкою частиною
належної відповідачці земельної
ділянки для обслуговування
господарських будівель та споруд.
Відсутність визначення конкретного
розміру земельної ділянки, на якій
розташована частина господарських
будівель та споруд позивачки,
позбавляє можливості визначити
конкретну площу земельної ділянки,
необхідної для обслуговування і
поточного ремонту цих будівель та
споруд, а, відповідно, і можливості
вирішити питання, який спосіб
сервітуту буде найменш обтяжливим для
відповідачки, як власника земельної
ділянки. Тому позов про встановлення
земельного сервітуту є
необґрунтованим.

Крім того, колегія суддів вважає
необхідним зауважити, що фактично у
користуванні позивачки перебуває
частина належної відповідачці
земельної ділянки, на якій розташована
частина належних позивачці гаража,
літньої кухні, підвалу та колодязя, що
фактично огорожа між земельними
ділянками №6 та №7 встановлена по
тильній стіні господарських будівель
та споруд позивачки, а не у
відповідності з межею по червоній
лінії належної відповідачці земельної
ділянки і ця огорожа існує тривалий
час, встановлена колишніми власниками
домоволодінь, відповідачка не заявляла
вимог щодо витребування даної частини
земельної ділянки у позивачки, а
встановлена позивачкою огорожа по
довжині тильної сторони господарських
будівель позивачки на відстані 0,2м.
була відповідачкою знесена та не
існувала на момент прийняття судом
рішення, що в судовому засіданні
апеляційного суду підтвердила
відповідачка з її представником та не
опорювала позивачка та її представник.

Відповідачка та її представник в
судовому засіданні також стверджували,
що будь-яких перешкод по
обслуговуванню господарських будівель
та споруд позивачці не створювалось, що
позивачка до заявлення позову до суду
не зверталась з питання укладення
договору про встановлення сервітуту та
його умов і таке питання між ними не
обговорювалось, що при встановлені
сервітуту на 1 метр від тильної сторони
господарських споруд позивачки, вона
буде позбавлена реальної можливості
обслуговувати свій будинок, оскільки
між її будинком та господарськими
будівлями позивачки відстань складає
1,80м.

Позивачка в судовому засіданні
апеляційного суду пояснила, що з
моменту набуття права власності на
домоволодіння вона не проводила
будь-яких ремонтних робіт
господарських будівель та споруд, що
розташовані на частині земельної
ділянки відповідачки, із-за
відсутності такої необхідності. Не
заперечувала, що вона вільно
користувалась земельною ділянкою і що
відповідачка знесла встановлену нею
огорожу на відстані 0,2м. від стін гаражу
та літньої кухні в період розгляду
справи в суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що на підтвердження
своїх доводів про те, що для
обслуговування та проведення
поточного ремонту господарських
будівель та споруд - гаражу, літньої
кухні з підвалом та колодязя, необхідно
встановлення постійного безоплатного
земельного сервітуту, що її власні
потреби не можуть бути задоволені
іншим способом і нормальне
господарське використання належних її
будівель та споруд неможливе без
обтяження сервітутом, який позбавить
відповідачку права користування
частиною земельної ділянки
безстроково без будь-якої компенсації,
позивачка та її представник не надали
жодних доказів ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду. Тому,
передбачених законом підстав для
встановлення земельного сервітуту та
задоволення позову у справі не
вбачається. Відповідно, і відсутні
підстави для покладання на
відповідачку зобов'язань не чинити
перешкоди позивачці по обмеженому
безоплатному постійному користуванні
земельною ділянкою, необхідною для
обслуговування гаража, літньої кухні з
підвалом та колодязя, оскільки ці
вимоги недоведені.

Однак, суд першої інстанції на наведене
уваги не звернув та помилково дійшов до
висновку про обгрунтованість позову та
встановив земельний сервітут. Тому,
таке рішення не може бути визнане
законним та обґрунтованим.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції, як таке, що не
відповідає обставинам справи, наявним
у справі доказам та вимогам
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову, у зв'язку з чим,
апеляційна скарга відповідачки
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 21 листопада 2013
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Рибинська сільська рада
Волноваського району Донецької
області, про встановлення земельного
сервітуту та зобов'язання не чинити
перешкоди в обмеженому безоплатному
постійному користуванні земельною
ділянкою, необхідною для
обслуговування гаража, літньої кухні,
підвалу та колодязя відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Баркова Л.Л.

Судді :
Сорока Г.П.

Гаврилова Г.Л.