У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковалевича С.П., Оніпко
О.В.,

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Радивилівського
районного суду від 15 вересня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до
Бугаївської сільської ради
Радивилівського району, ОСОБА_2 про
визнання частково недійсним рішення
органу владних повноважень, свідоцтва
про право власності на домоволодіння,
договору дарування на нього та
визнання права власності на спадкове
майно , -

в с т а н о в и л
а :

ОСОБА_1 09 квітня 2014 року звернувся до
суду з позовом до Бугаївської
сільської ради Радивилівського району,
ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним рішення органу владних
повноважень, свідоцтва про право
власності на домоволодіння, договору
дарування на нього та визнання права
власності на спадкове майно.

Рішенням Радивилівського районного
суду від 15 вересня 2014 в задоволенні
даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_1 подав на нього апеляційну
скаргу.

Вказує, що він прийняв спадщину після
смерті ОСОБА_3, що підтверджується
Витягом про реєстрацію в спадковому
реєстрі №33717643 від 09 квітня 2013 року, а
тому набув право на звернення до суду з
даним позовом.

Стверджує, що згідно витягів з
погосподарських книг за 1980-2010 роки
вбачається, що головою господарства,
яке знаходиться по АДРЕСА_1 постійно до
дня смерті рахувався ОСОБА_3

Письмовий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з приводу оформлення права власності,
розподілу будинковолодіння, укладення
договору дарування від імені ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2, не укладався. А тому
вважає, що пояснення відповідачки
ОСОБА_2 відносно того, що ОСОБА_3 було
відомо про виготовлення свідоцтва про
право власності на будннковолодіння на
ОСОБА_4 не може бути належним доказом по
справі, так як законодавством чітко
визначено, що такі правовідносини
регулюються договором укладеним у
письмовій формі.

Письмової згоди ОСОБА_3 на відчуження
належної йому частини
будинковолодіння не надавав. Всі ці
обставини підтвердженні поясненнями
відповідачки ОСОБА_2, свідченнями
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6

Під час розгляду справи не здобуто
жодного доказу - де, коли, і при яких
обставинах могло бути відомо ОСОБА_3
про те, що весь будинок був оформлений
на ОСОБА_4 і в подальшому на підставі
договору дарування переоформлений на
ОСОБА_2

Вважає, що доводи суду першої
інстанції, що спірне будинковолодіння
відноситься до колгоспного двору не
відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3
(голова господарства) не являвся
колгоспником.

Стверджує, що спірне домоволодіння, яке
знаходиться в АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і
їм по праву належить по одній другій
його частині.

Просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_2. зазначила, що рішення суду
першої інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому просила
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, беручи до
уваги пояснення учасників процесу,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що позивач
не надав суду доказів належності
ОСОБА_3 права власності на частину
будинковолодіння як одному з подружжя,
тому вимагати визнання за ОСОБА_3 права
власності на частину майна позивач не
має законних підстав оскільки таке
право мав лише померлий, якщо вважав, що
його право порушено.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведені відповідні мотиви та
докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
(вітчим позивача) і ОСОБА_4 (мати
позивача) не перебували у
зареєстрованому шлюбі, а перебували в
фактичних шлюбних відносинах і
проживали в АДРЕСА_1.

В період спільного проживання був
придбаний житловий будинок. Власником
придбаного будинку, в якому проживала
сім"я, була ОСОБА_4, що доводиться
Договором купівлі-продажу будинку,
розташованого в сільській місцевості,
укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 06 травня
1968 року і посвідченого Бугаївською
сільською радою Радивилівського
району.

В період спільного проживання ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 був збудований і спірний
житловий будинок.

Згідно свідоцтва №187 на забудову
садиби в сільських населених пунктах
Української РСР виданим на підставі
рішення виконкому Червоноармійської
районної ради №379 від 14 листопада 1970
року, акту про відведення в натурі
присадибної земельної ділянки
забудовником була ОСОБА_4, а також з
договору страхування будівель та
домашнього майна громадян, та
страхових свідоцтв на
будинковолодіння за 1999-2001 роки
вбачається, що вони були видані на ім"я
ОСОБА_4 (а.с.44-51).

З погосподарських книг Бугаївської
сільської ради по с. Лев"ятин за період
1986-2000 роки (погосподарські номери
№№714,774) судом встановлено, що
господарство в АДРЕСА_1 відносилося до
суспільної групи «колгоспний двір»
(а.с. 11,13). Членами даного колгоспного
двору були ОСОБА_3.(голова),
ОСОБА_4(дружина), ОСОБА_2.(дочка). В
господарських книгах в період з 2000 року
по 2010 рік статус господарства не
визначено, а на дане господарство
відкрито особовий рахунок №780 (за 2001- 2005
рр.), №910 (за 2006-2010 рр.) За першим номером
в господарстві записаний ОСОБА_3,
членами господарства записані ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_9 ОСОБА_10.(а.с.10-15).

Доказів про поділ майна даного
колгоспного двору або виділ частки з
майна колгоспного двору члена цього
колгоспного двору ОСОБА_3 відповідно
вимог чинного на той час законодавства
і у встановлені законом терміни суду
сторонами не надано.

Оскільки забудовником
будинковолодіння згідно документів
забудову була ОСОБА_4, а ОСОБА_3 і ОСОБА_4
не перебували в зареєстрованому шлюбі,
доказів укладення будь-яких угод між
ними про створення спільної сумісної
власності суду не надано, то на
будинковолодіння поширюється поняття
спільної сумісної власності подружжя
відповідно до вимог чинного на той час
ЦК України (в ред.1963р.) та Кодексу про
шлюб та сім - України.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про деякі
питання, що виникають в судовій
практиці по застосуванню Кодексу про
шлюб та сім"ю України» №6 від 15.06.1973р. (із
змінами та доповненнями від 25.12.1992 року
№13) правила ст.ст. 22, 28, 29 КУпШС не можуть
застосовуватися до спорів про поділ
майна осіб, які живуть однією сім"єю,
але не перебувають зареєстрованому
шлюбі. Такі спори мають розв"язуватись
відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність» за нормами Цивільного
кодексу України про спільну сумісну
власність, якщо було майно набуте
внаслідок спільної праці і інше не
визначалось письмовою угодою між
сторонами.

За життя ОСОБА_3 не звертався з позовом
про визнання за ним права власності на
частину будинковолодіння в АДРЕСА_1
після виключення з цивільного
законодавства поняття спільної
власності колгоспного двору, а також
після введення в дію чинного ЦК
України.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Бугаївської сільської ради
№219 від 22 жовтня 2007 року видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме на
будинковолодіння в АДРЕСА_1 на ім"я
ОСОБА_4 (а.с.30). Згідно договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Радивилівського
нотаріального округу ОСОБА_11 за
реєстром №1427 від 13 грудня 2007 року
ОСОБА_4 подарувала дане
будинковолодіння відповідачу ОСОБА_2
(а.с.7)

ОСОБА_3 в період з 22 жовтня 2007 року до
дня своєї смерті 30 червня 2009 року не
оскаржував рішення виконкому
Бугаївської сільської ради №219 від 22
жовтня 2007 року про оформлення права
власності на будинковолодіння на
ОСОБА_4 та договір дарування цього
будинковолодіння на відповідача
ОСОБА_2 від 13 грудня 2007 року тому, як
вірно зазначив суд першої інстанції,
свідоцтво про право власності
виготовлялося відповідно до спільної
волі всіх членів сім»ї і даного
господарства, а отже і волі ОСОБА_3.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на те, що судом не враховано заповіт, за
яким ОСОБА_3 заповів йому все майно де б
воно не знаходилося і з чого б не
складалося, і, взагалі, все те, що буде
йому належати на день його смерті не
заслуговують на увагу, оскільки
доказів належності ОСОБА_3 будь-якого
майна на день його смерті судом не
здобуто, а в заповіті конкретного майна
не зазначено.

З урахуванням викладеного колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку, що судом першої інстанції
були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи, характер
правовідносин, які виникли між
сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв"язку із
чим рішення підлягає залишенню без
змін, як ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 11, 303, 304, 308, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Радивилівського районного
суду від 15 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
О.В. Оніпко

С.П. Ковалевич