АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 193/961/14-ц
Провадження № 22-ц/774/2210/К/14
інстанції - Шумська О.В.
Категорія № 47 ( 1 )
Доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року
м.
Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - представника позивача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення
Софіївського районного суду
Дніпропетровської області від 11
вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Степове», третя
особа - Відділ Держземагенства у
Софіївському районі Дніпропетровської
області, про розірвання договору
оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Степове»
(далі - ТОВ «Степове») про розірвання
договору оренди землі. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що він, на
підставі Державного акту про право
власності на земельну ділянку серії ДП
№ 112245 від 17 лютого 2005 року є власником
земельної ділянки площею 7,7739 га.,
розташованої на території
Першотравенської сільської ради
Софіївського району Дніпропетровської
області.03 травня 2012 року між ним та ТОВ
«Степове» було укладено договір оренди
земельної ділянки, умовами якого
передбачено, що орендна плата за
користування земельною ділянкою
вноситься до 31 грудня кожного року
протягом всього строку оренди у
розмірі 5 % від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки. Проте,
відповідач, у встановлений строк не
сплатив йому орендну плату за 2013 рік,
тому, уточнивши позовні вимоги в
останній редакції від 27 серпня 2014 року,
просив суд розірвати укладений
договір оренди земельної ділянки та
стягнути з відповідача на його користь
судові витрати у розмірі 362 грн. 40 коп.

Рішенням Софіївського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 вересня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового про задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на її думку, судом не взято до
уваги, що позов містить вимоги щодо
розірвання договору оренди земельної
ділянки у зв'язку із систематичною
затримкою відповідачем виплати
орендної плати, а не її систематичною
несплатою, тому судом безпідставно
застосовано п. «д» статті 141 Земельного
кодексу України. Також суд дійшов
помилкового висновку про своєчасне
виконання відповідачем зобов'язань за
2012 рік, не перевіривши при цьому цей
факт, не розглянувши усне клопотання
про витребування у відповідача
відповідних доказів, хоча позивачем
сплачено судовий збір за їх
витребування. Вважає, що договір може
бути розірваний достроково, оскільки
сам відповідач не заперечує затримку -
4-5 місяців у виплаті орендної плати
позивачу, що є істотним порушенням
Закону України «Про орендну землі» і
істотних умов договору оренди. На її
думку, судом не враховано положення ст..
41 Конституції України, ст.. 1 Протоколу
Першого до Конвенції про захист прав та
свобод людини від 20.03.1952р., а також
рішення Європейського суду з прав
людини щодо непорушності права
приватної власності. Вважає, що суд
незаконно зазначив у рішенні, що
«невиплата орендної плати
відповідачем була затримана лише на
незначний період», оскільки поняття
«незначний період» відсутнє в
цивільному законодавстві, а
використання цього терміну свідчить
про необ'єктивне ставлення до позивача,
для якого затримка плати, на яку вона
розраховувала, протягом 8 місяців, є
значним періодом. Суд неправомірно
відхилив її клопотання щодо
витребування у відповідача статутних
документів, не з'ясувавши всі обставини
по справі, які мають суттєве значення
для її вирішення. Крім того, зазначає,
під час розгляду справи судом були
допущені порушення норм
процесуального права: в рішенні не
надано оцінки показанням опитаного
свідка, невидано вступну та
резолютивну частини рішення, невчасно
видано його повний текст, позбавлено
права ознайомитись із журналом
судового засідання від 11 вересня 2014
року та інші.

У письмових запереченнях ТОВ
«Степове» просить апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 7,7739
га., розташованої на території
Першотравенської сільської ради
Софіївського району Дніпропетровської
області.

03 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ
«Степове» укладено договір оренди
земельної ділянки строком на 5 років.

Згідно положень п.4 договору оренди
плата складає у грошовому виразі 5% від
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки станом на 01 січня кожного року,
за який нараховується орендна плата, що
відповідає 8110,19 грн. за 2012 рік

Згідно довідки ТОВ «Степове» за № 43 від
14 серпня 2014 року позивачу за 2013 рік
згідно договору оренди земельної
ділянки станом на 14.08.2014р. нараховано
орендної плати 8110,19 грн., утримано
прибутковий податок - 1216,53грн. та видно
- 6893,66 грн., залишок орендної плати -
0грн.(а.с.60).

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 просив розірвати договір оренди
землі, посилаючись на положення ст.. 32
Закону України «Про оренду землі»,
зокрема невиконання сторонами
обов'язків, передбачених ст.. 24, 25 цього
Закону, також на положення п. 12.4
договору про оренду землі, згідно якого
на вимогу однієї із сторін договір
оренди землі може бути достроково
розірваний за рішенням суду в разі
невиконання сторонами обов'язків,
передбачених умовами договору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із того, що невиплата орендної
плати носила нерегулярний характер,
доказів систематичного порушення
виплати орендної плати не надано, у
зв'язку із чим дійшов висновку про
відсутність підстав для розірвання
укладеного сторонами договору оренди
земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Згідно ст.. 1 Закону України «Про оренду
землі» оренда землі - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим законом, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі (ст.. 2
зазначеного закону).

Відповідно до ст. 13 цього Закону
договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Статею 21 цього ж Закону передбачено, що
орендна плата за землю - це платіж, який
орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.
Розмір та умови орендної плати за землю
встановлюються за згодою сторін у
договорі оренди.

Право орендодавця вимагати від
орендаря своєчасного внесення
орендної плати передбачено ст.. 24
Закону.

Загальні підстави для розірвання
договору передбачені статтею 651 ЦК
України та включають положення про те,
що договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Підстави припинення договору оренди
землі передбачені статтею 31 Закону
України «Про оренду землі», зокрема
згідно ч. 3 цієї статті на вимогу однієї
із сторін договір оренди землі може
бути достроково розірваний за рішенням
суду в порядку, встановленому законом.

Припинення договору оренди землі
шляхом його розірвання врегульовано
положеннями ст.. 32 Закону України "Про
оренду землі".

Відповідно до ч. 1 цієї статті на вимогу
однієї із сторін договір оренди землі
може бути достроково розірваний за
рішенням суду в разі невиконання
сторонами обов'язків, передбачених
статтями 24 і 25 цього Закону та умовами
договору, а також на підставах,
визначених ЗК України та іншими
законами України.

Перелік обов'язків орендаря,
встановлений ст.. 25 Закону «Про оренду
землі», невиконання яких може бути
підставою для дострокового розірвання
договору за рішенням суду, є вичерпним
та не включає в себе обов'язок
своєчасної сплати орендної плати.

Такий обов'язок орендаря передбачено
умовами укладеного сторонами договору
оренди землі, зокрема, п. 9.4.

При цьому згідно п. 12.4 договору сторони
домовились про те, що дія договору
припиняється шляхом його розірвання
за: взаємною згодою сторін за певної
умови, а також за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін внаслідок
невиконання іншою стороною обов'язків,
передбачених чинним Договором, та
внаслідок випадкового знищення,
пошкодження орендованої земельної
ділянки, яке істотно перешкоджає її
використанню, а також з інших підстав,
визначених законом.

Підстави припинення права
користування земельною ділянкою
передбачені статтею 141 Земельного
кодексу України, зокрема, відповідно до
п. "д" ч. 1 цієї статті, такою підставою є
систематична несплата орендної плати.

Згідно правового висновку Верховного
Суду України, викладеного у постанові
від 12 грудня 2012 року по справі № 146цс12,
договір оренди землі можливо розірвати
лише в разі систематичної несплати
орендної плати.

Встановивши, що затримка виплати
орендної плати, яка має здійснюватись
один раз на рік до 31 грудня кожного року
дії договору оренди, затримана
відповідачем за 2013 рік, тобто
одноразово, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову в задоволенні вимог про
розірвання договору з підстав
систематичної несплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Так, посилання на те, що позов містить
вимоги щодо розірвання договору оренди
земельної ділянки у зв'язку із
систематичною затримкою відповідачем
виплати орендної плати, а не її
систематичною несплатою, та
безпідставне застосування судом п. «д»
статті 141 Земельного кодексу України,
не можуть бути взятими до уваги.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Невиконання відповідачем обов'язку зі
сплати орендної плати у строк,
визначений умовами договору, і є
несплатою орендної плати, у зв'язку з
чим суд першої інстанції правильно
застосував до спірних правовідносин
положення ст.. 141 п. «д» Земельного
кодексу України.

Також безпідставними є посилання
апеляційної скарги на те, що суд дійшов
помилкового висновку про своєчасне
виконання відповідачем зобов'язань за
2012 рік, не перевіривши при цьому цей
факт, не розглянувши усне клопотання
про витребування у відповідача
відповідних доказів, хоча позивачем
сплачено судовий збір за їх
витребування.

Як убачається із тексту оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції не
встановлював факт своєчасного
виконання відповідачем зобов'язань за
2012 рік, а лише виклав в описовій
частині, згідно вимог ст.. 215 ЦПК
України, узагальнений виклад позиції
відповідача, який посилався на
зазначену обставину.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст.. 61 цього
Кодексу.

Згідно з положеннями ст.ст. 11, 60 ЦПК суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Особа, яка бере участь у
справі, зобов'язана надати усі наявні у
неї докази та довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу.
Доказуванню підлягають обставини, що
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виник спір.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК особи, які
беруть участь у справі позовного
провадження, для підтвердження своїх
вимог або заперечень зобов'язані
подати усі наявні у них докази до або
під час попереднього судового
засідання, а якщо попереднє судове
засідання у справі не проводиться - до
початку розгляду справи по суті. Особи,
які беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Звертаючись до суду із даним позовом, а
також неодноразово уточнюючи свої
позовні вимоги, позивач не зазначив про
те, що орендна плата не була сплачена
відповідачем у попередні роки, і
посилався лише на несплату її в 2013 році.

У письмовому клопотанні про
витребування доказів, яке оплачено
судовим збором, міститься прохання про
витребування у третьої особи - Відділу
Держземагенства у Софіївському районі
Дніпропетровської області - відомостей
щодо нормативної грошової оцінки
земельної ділянки за 2013 рік (а.с. 18).

Зважаючи на такі обставини, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
розглянув справу в межах заявлених
позивачем позовних вимог та на
підставі наданих сторонами доказів,
серед яких були відсутні як посилання
на несплату відповідачем орендної
плати за 2012 рік, так і докази на
підтвердження цього факту.

Враховуючи, що спірний договір
земельної ділянки укладено сторонами 03
травня 2012 року, а докази наявності
інших договорів оренди за попередні
роки у справі відсутні, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 в частині посилання на
несплату орендної плати за попередні
роки виходять за межі визначених
позивачем обставин справи, які були
предметом дослідження в суді першої
інстанції, у зв'язку з чим відхилила
заявлене представником позивача
клопотання про витребування
відповідних доказів.

Посилання представника позивача в
апеляційній скарзі на не врахування
судом положень ст.. 41 Конституції
України, ст.. 1 Протоколу Першого до
Конвенції про захист прав та свобод
людини від 20.03.1952р., рішень
Європейського суду з прав людини щодо
непорушності права приватної
власності не можуть бути взятими до
уваги, оскільки ці законодавчі акти
гарантують права не тільки осіб, яким
належить право власності на майно, але
й осіб, яким на визначених законом
підставах належить право володіння цим
майном.

Також підлягають відхиленню доводи, що
стосуються незгоди представника
позивача із визначенням судом як
«незначного» періоду затримання
виплати орендної плати, оскільки
відповідно до положень ст.. 212 ЦПК
України суд наділений правом оцінювати
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

На думку колегії суддів, використання
судом терміну «незначний період» не
має вирішального значення для даної
справи.

Як установлено судом, сторони погодили
сплату відповідачем орендної плати не
щомісячно, а раз на рік, тому для
правильного вирішення даної справи
правове значення має не тривалість
затримки розрахунку в часі протягом
року, за який має бути здійснено
розрахунок, а систематичність затримки
розрахунку протягом дії договору з
огляду на те, що такі розрахунки мають
проводитись один раз на рік.

Посилання представника позивача на те,
що затримка виплати протягом 5 місяців
для позивача є істотною, оскільки він
значною мірою був позбавлений доходу,
на отримання якого розраховував, також
не має вирішального значення для
правильного вирішення справи з
підстав, викладених вище.

До того ж, право орендодавця на
отримання доходу, на який він
розраховував при укладенні договору
оренди, захищені положеннями п. 4.7
договору оренди, згідно якого у разі
невнесення орендної плати в строки,
визначені договором, стягується пеня у
розмірі 0,01% від несплаченої суми за
кожний день прострочення.

Як убачається із матеріалів справи,
позивач скористався своїм правом на
отримання пені за несвоєчасний
розрахунок, включивши відповідні
позовні вимоги до первісного позову,
але, уточнивши їх, в остаточній
редакції наполягав лише на розірванні
договору.

Посилання апеляційної скарги на
визнання відповідачем факту затримки у
виплаті орендної плати позивачу, що є
істотним порушенням Закону України
«Про орендну землі», істотних умов
договору оренди та підставою для
дострокового розірвання договору, не
може бути взятим до уваги, оскільки, як
зазначалось вище, разове порушення
умов договору у цій частині не є
істотним і не може бути підставою для
розірвання договору у зв'язку із
систематичним порушенням його умов.

Посилання представника позивача на
незазначення в рішенні суду та
ненадання оцінки поясненням
допитаного судом свідка також не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду, оскільки відомості щодо
наявності між позивачем і відповідачем
орендних відносин до 2012 року та
затримки орендної плати протягом
останніх трьох років відомі свідку зі
слів позивача, у той час як письмові
докази цих фактів у справі відсутні,
тому пояснення свідка не мають
вирішального значення для даної
справи.

Також не заслуговують на увагу і доводи
апеляційної скарги стосовно
відхилення клопотання про
витребування установчих документів
відповідача з метою з'ясування
повноважень ТОВ «Степове» на укладання
договору оренди земельної ділянки,
оскільки підстави заявленого
позивачем позову не пов'язані із
запереченнями повноважень
відповідача на укладання договору
оренди земельної ділянки, сам позов
пред'явлено до ТОВ «Степове» та під час
розгляду справи клопотань з приводу
неналежності відповідача сторонами не
було заявлено.

Інші порушення норм процесуального
права, на які посилається представник
позивача в апеляційній скарзі, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду, оскільки вони не призвели
до неправильного вирішення справи та,
відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК
України, не можуть бути підставою
для скасування правильного по суті
рішення.

Рішення суду відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не містять
підстав для її задоволення.

За таких обставин апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Софіївського районного суду
Дніпропетровської області від 11
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :
І.Є.Ляховська

Судді:
А.П.Барильська

Л.В.Михайлів