Справа №592/8180/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Литовченко О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1896/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 вересня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, третя особа: Друга Сумська
державна нотаріальна контора,

про визнання договору дарування
недійсним, -

в с т а н о в
и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 вересня 2014 року позов
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 10 серпня 2012
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом Другої Сумської
державної нотаріальної контори ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 2-1533.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті
зводяться до того, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про наявність з боку позивача помилки
при укладенні правочину, а саме, що
ОСОБА_4 укладаючи договір дарування
вважав, що укладає договір довічного
утримання. Позивачем не доведено та не
надано доказів того, що існувала
помилка при укладенні правочину. Судом
не були допитані свідки, які можуть
підтвердити відсутність помилки при
укладенні правочину. Вказує, що він є
онуком позивача, він піклувався дідом і
до будь-якого правового оформлення
квартири, в них були добрі відносини,
кожного дня він відвідував позивача,
привозив продукти та готував їжу. Також
доводить, що йдучи до нотаріуса вони з
позивачем мали на меті укласти договір
довічного утримання, але з метою
уникнення виникнення права власності
на спірну квартиру у його колишньої
дружини, ними було прийнято рішення про
укладення саме договору дарування.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_7 підтримали доводи
апеляційної скарги, а ОСОБА_4
заперечував проти них, вважав рішення
суду першої інстанції законним і
обґрунтованим.

При цьому колегія суддів враховує те,
що в підготовчий частині судового
засідання апеляційного суду позивач
ОСОБА_4 подав письмову заяву про
відмову від позову (а.с. 69). Проте, після
роз'яснення йому наслідків прийняття
відмови від позову і закриття
провадження провадження у справі,
ОСОБА_4 під звукозапис, із унесеннями в
журнал судового засідання (а.с. 60, 70-71),
заявив про те, що він відмовляється від
своєї вищезгаданої заяви і просив
розглядати справу по суті.

Судом першої інстанції встановлено, що
кв. АДРЕСА_1 загальною площею - 44,18 кв. м.
належала ОСОБА_4 на підставі:1/2 (одна
друга) частка - свідоцтва про право
власності на житло, виданого
управлінням комунальної власності та
приватизації виконавчого комітету
Сумської міської Ради народних
депутатів 10 січня 1994 року та рішення
Ковпаківського районного суду міста
Суми від 18 травня 2007 року, справа №
2-1777/2007, зареєстрованих в комунальному
підприємстві «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації» 06 березня 2008
року за реєстровим № 100, а 1/2 (одна друга)
частка - на підставі рішення
Ковпаківського районного суду міста
Суми від 18 травня 2007 року, справа №
2-1777/2007, зареєстрованого в комунальному
підприємстві «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації» 06 березня 2008
року за реєстровим № 100. Реєстраційний
номер в реєстрі прав власності на
нерухоме майно - 22403739 .

10 серпня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був
укладений нотаріально посвідчений
договір дарування квартири, відповідно
до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3
вищеназвану квартиру під номером
АДРЕСА_1.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно КП
«Сумське БТІ» ОСОБА_3 є власником
вказаної вище квартири.

Позивач ОСОБА_4 укладаючи договір
дарування, а не договір довічного
утримання, в силу свого віку, стану
здоров'я, юридичної необізнаності не в
повному обсязі усвідомлював наслідки
своїх дій. Після підписання договору
дарування квартири, для нього нічого не
змінилось. Він залишився проживати в
цій же квартирі, був в ній
зареєстрований і зареєстрований в цій
квартирі і до цього часу, потребував та
потребує сторонньої допомоги. При
укладанні договору з ОСОБА_3 позивач
уявляв, що відповідач буде надавати
йому таку допомогу, однак даний догляд
за ним не здійснюється. Крім спірної
квартири, позивач не має іншого житла.

На час укладення договору дарування
позивач помилявся в умовах та
наслідках його складання, які для нього
мають істотне значення, а саме у
позивача було відсутнє волевиявлення
на безоплатне відчуження квартири,
внаслідок чого договір дарування був
укладений під впливом помилки.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено ОСОБА_4,
тоді як ОСОБА_3 на порушення положень
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надав
належних доказів на підтвердження
своїх заперечень.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»
передбачено, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_4 є особою похилого віку,
на час укладення спірного договору
дарування йому було 87 років (а.с. 55-56),
він є ветераном війни та інвалідом 2
групи (а.с. 5, 7) та за станом здоров'я
потребує стороннього догляду та
матеріальної допомоги. А тому
погоджуючись на передачу нерухомого
майна у власність ОСОБА_3, укладаючи
спірний договір дарування, він істотно
помилився щодо правової природи
правочину, прав та обов'язків, які
виникнуть після його укладення між ним
і відповідачем.

Така ж правова позиція викладена
Верховним Судом України у постанові
від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс14,
яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може грунтуватися на
свідченнях свідків.

За таких обставин, а також враховуючи
те, що вік, стан здоров'я позивача,
відсутність у нього іншого житла
підтверджується належними письмовими
доказами, колегія суддів вважає, що
показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8
не можуть бути спростовані правильно
встановлені судом першої інстанції
фактичні обставини справи.

Крім того, колегія суддів враховує, що
під час розгляду справи, в тому числі і
в доводах апеляційної скарги,
відповідач визнає, що йдучи до
нотаріуса вони з позивачем мали на меті
укласти договір довічного утримання,
але з метою уникнення виникнення права
власності на спірну квартиру в його
колишньої дружини, ними був укладений
договір дарування.

Інші доводи апеляційної скарги не
мають юридичного значення, а тому не
впливають на висновки суду по суті
спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
також вважає, що відсутні порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 25 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -