Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Демчук
Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ПАТ КБ
„Приватбанк" Лукашина Є.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ПАТ КБ
„Приватбанк" на рішення Млинівського
районного суду від 23 вересня 2014 року у
цивільній справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, учасників судового
розгляду, що з'явились у судове
засідання, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Млинівського районного
суду Рівненської області від 23 вересня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
„Приватбанк" заборгованість за
кредитним договором у розмірі 11150 грн. 41
коп., що складає 4350 грн. 17 коп. -
заборгованість за кредитом, 6686 грн. 50
коп. - заборгованість про процентах за
користування кредитом, 113 грн. 74 коп. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом. Відмовлено в
частині стягнення з відповідача пені
та штрафу за порушення умов кредитного
договору. Вирішено питання про
стягнення судового збору на користь
позивача у розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник
позивача вказує на незаконність
рішення суду першої інстанції, вважає
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
за недоведеністю обставин, що мають
значення та невідповідністю висновків
суду фактичним обставинам справи.
Доводить, що відповідач отримав кредит
та не виконував свої зобов'язання щодо
повернення кредиту та процентів за
його користування. Зазначає, що
вирішуючи спір суд не звернув уваги на
умови кредитного договору, відповідно
до яких штраф та пеня настають при
різних обставинах порушення
зобов'язання зі сторони боржника, а
тому є різними видами
відповідальності. Вказує, що висновок
суду щодо подвійної відповідальності
відповідача за одне і теж саме
порушення зобов'язання не ґрунтується
на законі. За викладених обставин
просить рішення суду змінити,
скасувати його в частині відмови у
стягненні пені та штрафу, ухваливши в
цій частині нове рішення, яким стягнути
з відповідача заборгованість по пені
та штрафу в повному обсязі, в іншій
частині рішення просить залишити без
змін.

Представник позивача при
апеляційному розгляді справи
підтримав вимоги апеляційної скарги, а
відповідач у судове засідання не
з'явився, отримавши належне
повідомлення та не повідомив про
причину своєї неявки.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що також встановлено судом першої
інстанції, 6 вересня 2007 року ПАТ КБ
„Приватбанк" уклало договір №ROXRRX1620237
за яким ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 4738
грн. 80 коп. із сплатою за користування 12%
річних на суму залишку за кредитом, з
терміном повернення до 6 вересня 2009
року.

Банк для виконання зобов'язань
позичальнику відкрив рахунок НОМЕР_1 на
які відповідачем ОСОБА_4 у 2009 році
сплачено 4000 грн. боргу за кредитним
договором, а в листопаді 2011 року 300 грн.

У відповідності до п.5.5. Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам „Розстрочка", „Стандарт", з
якими ознайомлений відповідач, про що
свідчить підпис на заяві, визначено
термін позовної давності по вимогам
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штраф за даним
Договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

Частково задовольняючи позовні
вимоги позивача та відмовляючи у
стягненні з відповідача та звільняючи
його від сплати пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання за договором та
штрафів у вигляді фіксованої частини
та процентної складової, суд першої
інстанції послався на ч.3 ст.551 ЦК
України, врахував добросовісність
позичальника щодо сплати
заборгованості отриманого кредиту,
його матеріальний стан, життєві
обставини та утримання двох малолітніх
дітей.

Проте, колегія суддів з таким
висновком суду першої інстанції не
погоджується з наступних підстав.

У відповідності до приписів ч.3 ст.551 ЦК
України зменшення розміру неустойки
може бути застосовано судом лише за
заявою відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка. При цьому
істотними обставинами в розумінні ч.3
ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Тобто, законодавець надає суду право на
зменшення нарахованої неустойки при
виконанні грошових зобов'язань, але за
обов'язковою заявою боржника, при цьому
зменшення розміру неустойки ніяким
чином не звільняє позичальника від
сплати неустойки у повному обсязі.

Відповідач у справі, який є боржником
за кредитним договором та приймав
участь у суді першої інстанції не подав
до суду заяву про застосування
положень ч.3 ст.551 ЦК України щодо
зменшення розміру неустойки, а саме
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання за договором та штрафів у
вигляді фіксованої частини та
процентної складової, а тому суд першої
інстанції не міг самостійно
застосувати дану норму матеріального
права. (п.27 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України №5 від 30
березня 2012 року „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин".

У відповідності до приписів до
ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести свої вимоги на
підставі доказів про наявність
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

У випадку неповернення
(несвоєчасного повернення) суми позики
у визначений сторонами строк кредитор
може вимагати застосування наслідків,
встановлених ч.1 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом

У відповідності до п.5.1. Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам „Розстрочка", „Стандарт", з яким
ознайомлений відповідач, про що
свідчить його підпис на оригіналі
заяви (а.с.23 зворотна сторона), при
порушенні позичальником будь-якого
зобов'язання передбаченого Заявою та
п.3.2.2.,3.2.3. банк має право нарахувати, а
позичальник сплатити пеню в розмірі 0,15%
від суми простроченого платежу, але не
менше 1 гривні за кожен день прострочки
платежу, а за порушення строків
платежів (п.5.3.) по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених Договором
більше ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 500 грн.+5% від суми
заборгованості.

Дані обставини відповідачем не
спростовані та не знайшли свого
відображення у рішенні суду першої
інстанції.

Відповідач до суду першої
інстанції не подав заяву про
застосування строку позовної давності
щодо нарахування та стягнення пені і
штрафу, у відповідності до ст.258 ЦК
України, для яких встановлена
спеціальна позовна давність.

За викладених обставин колегія
суддів дійшла висновку, що доводи
апеляційної скарги заслуговують на
увагу, а тому наявні підстави для
застосування положень ст.307 ЦПК України
щодо скасування рішення суду першої
інстанції, в частині відмови у позовних
вимога про стягнення пені та штрафів та
задоволення цих вимог, яке прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, в решті рішення
прийнято з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.551 ЦК України, керуючись
ст.ст.303,307,309,314,316,324-325 ЦПК України
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ „Приватбанк"
задовольнити.

Рішення Млинівського районного суду
Рівненської області від 23 вересня 2014
року скасувати в частині відмову у
стягненні пені та штрафів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
„Приватбанк" 5735 грн. пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
кредитним договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 844 грн. 31 коп. штраф
(процентна складова).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
Н.М. Ковальчук

М.П. Григоренко