Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко
О.Б.

при секретарі - Войцеховській
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія», треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
стягнення суми страхового
відшкодування та компенсації
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 24.04.2014 року звернувся з позовом,
в якому просив стягнути з відповідача
страхове відшкодування в розмірі 49700,00
грн., пеню за несвоєчасне повернення
страхового відшкодування в розмірі 105,78
грн. та моральну шкоду у розмірі 2500,00
грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 24.11.2013
року близько 15-20 год. відбулась
дорожньо-транспортна пригода, в якій
було пошкоджено належний позивачу
автомобіль «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1.

Винного у ДТП водія ОСОБА_2 було
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Однак, оскільки відповідальність
безпосереднього заподіювача шкоди
була застрахована згідно з полісом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів в ПрАТ «Українська
охоронно-страхова компанія», 24.11.2014
року позивачем було подано заяву про
виплату страхового відшкодування та
надано страховику необхідні для цього
документи.

Експертом страхової компанії було
проведено огляд та фотографування
пошкоджень автомобіля, вартість
відновлювального ремонту якого зі слів
представника відповідача становила
49700,00 грн.

Між тим, листом від 24.03.2014 року про
прийняте рішення по події, яка мала
місце 24.11.2013 року, позивача було
повідомлено, що прийнято рішення про
виплату страхового відшкодування у
розмірі 13190,37 грн. При цьому, позивач
зазначає, останній строк виплати
страхового відшкодування сплинув
16.04.2014 року, а грошові кошти
перераховані так і не були.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача моральну шкоду,
посилаючись на те, що такий тривалий
розгляд страхового випадку
відповідачем спричинили йому душевні
хвилювання через постійні звернення до
відповідача, телефонні переговори,
необхідність термінового розшуку
великої суми грошей для здійснення
ремонту автомобіля, позивач зазначає,
що змушений був постійно відлучатися з
робочого місця, менше часу проводи із
сім'єю, став дратівливим, що негативно
вплинуло на родинні стосунки та
стосунки з колегами по роботі, а тому
позивач оцінює завдану йому моральну
шкоду у розмірі 2500,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги,
а 03.07.2014 року позивач надав заяву про
збільшення позовних вимог, в якій
просив стягнути з відповідача страхове
відшкодування у розмірі 49700,00 грн., пеню
у розмірі 2017,96 грн., розраховану за
подвійною ставкою НБУ в розмірі 0,052% з
суми заборгованості 49700 грн. за період з
17.04.2014 року по 03.07.2014 року, та моральну
шкоду у розмірі 2500,00 грн.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, надавши письмові
заперечення на позовну заяву, які
обґрунтовував тим, що, оскільки
заподіяння шкоди автомобілю позивача
відбулось внаслідок взаємопов'язаних,
сукупних дій декількох осіб, тому в
даному випадку підлягає застосуванню
положення п.36.3 ст.36 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», де визначено, що
у разі, якщо відповідальними за
заподіяння неподільної шкоди
взаємопов'язаними, сукупними діями є
декілька осіб, то розмір страхового
відшкодування за кожну з таких осіб
визначається шляхом поділу розміру
заподіяної шкоди на кількість таких
осіб.

При цьому посилався на те, що відносно
винних у ДТП водіїв ОСОБА_2, ОСОБА_4,
який, в свою чергу, допустив зіткнення з
автомобілем ОСОБА_2, та ОСОБА_3, який в
подальшому зіткнувся з автомобілем
ОСОБА_4, були складені протоколи про
адміністративне правопорушення та їх
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Також представник відповідача
наголошував на тому, що позивачем не
було надано жодних доказів, які б
свідчили про факт проведення
відновлювального ремонту на СТО
(платника ПДВ), тому вимоги щодо
стягнення суми збитку, яка включає
розмір ПДВ, є безпідставними.

Тому представник відповідача вважав,
що розмір страхового відшкодування,
який підлягає сплаті позивачу за
мінусом франшизи становить - 13190,37 грн.
(49458,97 - 6887,86 - 1000) : 3).

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників
транспортних засобів врегульовані
положеннями Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», які по суті є
організаційно-правовою формою
гарантованого державою забезпечення
права потерпілих осіб внаслідок дії
(взаємодії) джерел підвищеної
небезпеки на відшкодування шкоди,
заподіяної в наслідок пригоди.

Відповідно до ст. 22 цього закону при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності відшкодовує у
встановленому Законом порядку оцінену
шкоду, яка була заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 36.1. ст. 36 цього закону
страховик (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),
керуючись нормами цього Закону,
приймає вмотивоване рішення про
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати) або про відмову
у здійсненні страхового відшкодування
(регламентної виплати).

Рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
приймається у зв'язку з визнанням
майнових вимог заявника або на
підставі рішення суду, у разі якщо спір
про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
розглядався в судовому порядку. Якщо
розмір заподіяної шкоди перевищує
страхову суму, розмір страхової
виплати (регламентної виплати) за таку
шкоду обмежується зазначеною
страховою сумою.

Відповідно до ст. 36.5 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» за кожен день
прострочення виплати страхового
відшкодування (регламентної виплати) з
вини страховика (МТСБУ) особі, яка має
право на отримання такого
відшкодування, сплачується пеня з
розрахунку подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє
протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Судом встановлено, що 24.11.2013 року о 15
год. 20 хв. на 22 кілометрі а/д Київ-Чоп в с.
Стоянка Києво-Святошинського району
Київської області сталася ДТП за
участю застрахованого автомобіля
марки «Фольсваген пасат», державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки
«Шкода Супер», державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, під керуванням позивача
ОСОБА_1 В результаті ДТП автомобіль
позивача отримав механічні
пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
02.12.2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, та притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вказане правопорушення з накладенням
на нього адміністративного стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

При цьому цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу перед третіми
особами щодо автомобіля «Фольсваген
пасат», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, була застрахована в ПрАТ
«Українська охоронно-страхова
компанія» на підставі поліса №АС/3886941.

25.11.2013 року до страхової компанії
надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про
страхове відшкодування, яка є
підставою для здійснення страхового
відшкодування. Аналогічна заява була
подана 25.11.2013 року ОСОБА_2

Згідно з п. 36.2. ст.36 цього закону
страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня
узгодження ним розміру страхового
відшкодування з особою, яка має право
на отримання відшкодування, за
наявності документів, зазначених у
статті 35 цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний у разі визнання ним вимог
заявника обґрунтованими - прийняти
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
та виплатити його.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством.

Так, Законом України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» визначено
правові засади здійснення оцінки
майна, майнових прав та професійної
оціночної діяльності в Україні, її
державного та громадського
регулювання, забезпечення створення
системи незалежної оцінки майна з
метою захисту законних інтересів
держави та інших суб'єктів
правовідносин у питаннях оцінки майна,
майнових прав та використання її
результатів.

Відповідно до вимог ст.ст. 5, 7 цього
Закону проведення оцінки майна є
обов'язковим у випадку визначення
збитків або розміру відшкодування.
Тобто, належний доказом розміру
заподіяної шкоди, вартості та об'єму
необхідних для проведення відновлення
пошкодженого транспортного засобу
робіт, є звіт авто товарознавче
дослідження вартості відновлювального
ремонту проведений суб'єктом оціночної
діяльності.

Так, на замовлення страхової компанії
30.12.2013 року ФОП «ОСОБА_5.» було складено
звіт №1902 з оцінки транспортного засобу
«Шкода Супер», державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, який належить позивачу
ОСОБА_1, внаслідок пошкодження при ДТП,
за результатом якого шкода завдана
власнику транспортного засобу складає
49458,97 грн., в тому числі ПДВ - 6887,86 грн.

Відповідно до положень п.п 36.2 ст. 36 2 ЗУ
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» якщо відшкодування витрат на
проведення відновлювального ремонту
пошкодженого майна (транспортного
засобу) з урахуванням зносу
здійснюється безпосередньо на рахунок
потерпілої особи (її представника),
сума, що відповідає розміру оціненої
шкоди, зменшується на суму визначеного
відповідно до законодавства податку
на додану вартість. Аналогічні
роз'яснення містяться в листі
Державної податкової служби України
від 25.01.2013 року за №406/Л/15-3114 щодо
оподаткування податком на додану
вартість операцій з надання послуг із
страхування, співстрахування або
перестрахування страховим компаніями.

Крім того, при визначенні розміру
страхового відшкодування враховується
розмір франшизи, яка відповідно до ст.12
ЗУ «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не відшкодовується.

Згідно з умовами полісу №АС/3886941
франшиза встановлена в розмірі 1000,00
грн.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що до виплати позивачу підлягає
страхове відшкодування у розмірі 41571,11
грн. (49458,97 - 6887,86 - 1000).

При цьому суд критично відноситься до
тверджень представника відповідача
щодо застосування при визначенні
розміру страхового відшкодування
положень п.36.3 ст.36 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» щодо визначення
розміру страхового відшкодування
шляхом поділу розміру заподіяної шкоди
на кількість осіб у разі, якщо
відповідальними за заподіяння
неподільної шкоди взаємопов'язаними,
сукупними діями, є декілька осіб.

Так, жодних доказів на підтвердження
факту заподіяння шкоди автомобілю
позивача іншими учасниками ДТП суду в
ході розгляду справи надано не було,
так як не було надано доказів
підтвердження тому, що внаслідок
зіткнення автомобіля марки
«Фольсваген», д.н.з НОМЕР_3, під
керуванням ОСОБА_4 з автомобілем марки
«Фольсваген», д.н.з. НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_2 автомобілю позивача
було завдано механічних пошкоджень або
причинно-наслідкового зв'язку між
даним ДТП та пошкодженнями автомобіля
позивача, оскільки постанова
Києво-Святошинського районного суду м.
Києва від 02.12.2013 року відносно водія
ОСОБА_4 таких відомостей не містить.

Відносно водія ОСОБА_3 постановою
Апеляційного суду Київської області
від 20.01.2014 року провадження по справі
закрито у зв'язку з відсутністю складу
адміністративного правопорушення.

Натомість, постановою
Києво-Святошинського районного суду м.
Києва від 02.12.2013 року встановлено, що
внаслідок дій водія ОСОБА_2, який не
врахував дорожньої обстановки, не
вибрав безпечної швидкості руху і
допустив зіткнення з автомобілем марки
«Шкода супер», д.н.з НОМЕР_1, під
керуванням позивача, при чому
автомобіль позивача отримав механічні
пошкодження.

Згідно положень ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що страхове відшкодування у розмірі
41571,11 грн. підлягає стягненню з
відповідача як страховика
безпосереднього заподіювача шкоди.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
висновки суду не можуть ґрунтуватися
на припущеннях, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57,
59 ЦПК України передбачають, що доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. При цьому обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року
передбачено, що відповідно до принципу
безпосередності судового розгляду
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Разом з тим, позивачем не викладено
обставин як правових підстав та не
надано належних доказів з приводу
нарахування пені з розрахунку
подвійної облікової ставки НБУ та не
доведено її розмір, оскільки не
визначений момент виникнення
грошового зобов'язання відповідача і з
якої суми, виходячи із не встановлення
строку його виплати і, звідси, ухилення
боржника від його виконання та періоду
прострочення, а також розміру
облікової ставки НБУ, яка має мінливий
характер в часі.

При цьому суд самостійно не може вийти
за межі позовних вимог та їх
обґрунтування і в порушення принципу
диспозитивності самостійно обирати
правову підставу позову, тому суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача в цій частині є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення моральної
шкоди з підстав, визначених позивачем,
то вона не ґрунтується ні на законі, ні
на договорі,оскільки відносини, які
мають місце, не передбачають
відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі
моральної шкоди розглядаються: коли
право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень;
у випадках, передбачених
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди; при порушенні
зобов'язань, які підпадають під дію
Закону «Про захист прав споживачів» чи
інших законів, що регулюють такі
зобов'язання і передбачають
відшкодування моральної шкоди.

Встановлено, що спір між сторонами
регулюється Законом України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Отже, ні нормами ЦК України, ні цим
Законом не передбачено відшкодування
моральної шкоди в даних
правовідносинах.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку, що викладені
позивачем правові підстави
відшкодування моральної шкоди через
тривалий розгляд страхового випадку
відповідачем є необґрунтованими, а
вимоги про таке такими, що задоволенню
не підлягають.

Між тим, відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховиком потерпілому може
бути відшкодована моральна шкода,
передбачена пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК
України, яка полягає, зокрема, у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, або у душевних стражданнях,
яких особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів.

Таким чином, суд, з врахуванням
обставин справи, суті позовних вимог,
вбачає, що в цій частині вимог слід
відмовити.

За таких обставин суд знаходить
позовні вимоги позивача такими, що
підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд, виходячи із часткового
задоволення позовних вимог та
керуючись пропорційним
співвідношенням, вважає, що судовий
збір на користь позивача підлягає
стягненню з відповідача у розмірі 425,71
грн.

Керуючись Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст.ст. 23, 192, 625 ЦК України,
ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія», треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
стягнення суми страхового
відшкодування та компенсації
моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» на користь
ОСОБА_1 41571,11 грн. страхового
відшкодування та судовий збір у
розмірі 415,71 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: