Справа № 463/613/14
Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/5216/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого:
Бермеса І.В.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

за участі секретаря:
Азенко М.В.

з участю:
представника Львівської міської ради
-Кубай Ю.Г.,

представників
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника третьої особи
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради - Сачала І.Л.,

представників Українського
лікарського товариства м. Львова -
Іванціва О.О., Канчалаби О.А., Семеніва
В.О., Веклича А.В., Погинайко В.М,
Арутюнової Н.Ф.,

прокурора Лящука Т.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
Личаківської районної адміністрації,
ОСОБА_3, Прокуратури м.Львова,
Львівської міської ради та
Українського лікарського товариства
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 11 червня 2014 року у
справі за позовом Львівської міської
ради до Першої Львівської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_3, третіх
осіб Личаківської районної
адміністрації, Українського
лікарського товариства у м. Львові,
Управління комунальної власності, ОКП
ЛОР БТІ та ЕО про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
договору купівлі-продажу будинку,
визнання права комунальної власності -
територіальної громади на нежитловий
будинок, зустрічний позов ОСОБА_3 до
Львівської міської ради, Виконавчого
комітету ЛМР, Личаківської районної
адміністрації, ОКП ЛОР БТІ та ЕО, третіх
осіб Українського лікарського
товариства у м.Львові про визнання
права власності на будинковолодіння,
земельну ділянку, визнання недійсними
рішень виконавчого комітету ЛМР
депутатів трудящих від 16.10.1969 року,
розпорядження Личаківської районної
адміністрації ЛМР, свідоцтва про право
власності територіальної громади на
будинковолодіння, рішення ОКП ЛОР БТІ
та ЕО про реєстрацію права власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні майном,
позовні вимоги третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_13 про
визнання недійсними свідоцтва про
право на спадщину та договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на спадкове майно, -

встановила:

28 жовтня 2010 року Львівська міська рада
та в її інтересах прокурор м. Львова
звернулись до суду з вказаними
позовними вимогами та просили,
поновивши строк, визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину, видане
ОСОБА_14 15.11.1948 року на будинок АДРЕСА_2
та визнати недійсним договір
купівлі-продажу вищезазначеного
будинку від 17.11.1948 року, що укладений
між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, ОСОБА_16,
посвідчений Львівською державною
нотаріальною конторою 19.11.1948 року.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_14, який був
відомим лікарем у Галичині, професор
медичного інституту. Він на день смерті
володів збудованим власними силами
будинком по АДРЕСА_2 та іншим нерухомим
майном. Після смерті спадкодавця, в
управління його майном, зокрема
спірним будинком вступила його дружина
ОСОБА_17 та повнолітні діти ОСОБА_18 та
ОСОБА_19. Останні заяв про відмову від
прийняття спадщини не писали, а отже
вважались такими, що прийняли таку,
згідно діючого на той час
законодавства. Постійно проживали в
цьому будинку до літа 1944 року, в
подальшому вибули за кордон на
постійне місце проживання, будинком не
розпорядились. Тому з приходом у
вересні 1944 року у Львів Радянський
військ будинок перейшов у власність
держави, в такому були утворені
квартири, котрі, у тому числі
розподілялись між працівниками
медичного інституту. Отже з вказаного
періоду часу держава розпоряжалась
спірним будинком на правах власника.
Враховуючи звернення відповідачки
ОСОБА_3 в листопаді 2009 р. з позовом про
визнання за нею права власності на
спірний будинок та іншими вимогами,
подали вказаний позов, просили
врахувати, що сестра ОСОБА_28. -ОСОБА_14,
не маючи права спадкування за законом
за діючим на час смерті спадкодавця
законодавством, 15.11.1948 року, по спливу
5-ти років після смерті брата отримала
свідоцтво про право спадкоємства, яке і
її, як особу, що не входила до числа
спадкоємців першої черги і з наведених
вище мотивів, не вправі була видавати
нотаріальна контора. Уже 17.11.1948 року
ОСОБА_19 розпорядилась через
представника ОСОБА_21 у формі продажу
будинку сім'ї ОСОБА_3. Таким чином -не
набувши у встановленому законом
порядку права власності на будинок,
особа не вправі була ним
розпоряджатись, отже угода укладена в
обхід закону. Крім того, відповідно до
Указу Президії ВР УРСР від 26.08.1948 року
"Про право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків" кожен громадянин СРСР вправі
був придбати на праві особистої
власності житловий будинок в один, два
поверхи до п'яти кімнат. Спірний
будинок складається з 8-ми кімнат.

Незаконність договору купівлі-продажу
з підстав неправомірного оформлення
права власності на будинок за сестрою
спадкодавця була виявлена в 1963 році і
було прийнято рішення про звернення з
позовом про визнання таких угод
недійсними, однак спірне питання було
вирішено в позасудовому порядку у
спосіб звернення ОСОБА_3 з заявою в 1963
році про взяття будинку на баланс
місцевих рад та рішення про повернення
сплачених за будинок коштів в сумі 3500
крб. Таким чином фактично відбулось
приведення стану будинку до
попереднього, а отже спір був
відсутній.

На підставі рішення № 520 від 16.10.1969 року
проведена реєстрація такого права у
БТІ і держава розпоряджається ним по
даний час у формі надання в оренду, в
тому числі з 1992 року третій особі
-Українському Лікарському товариству.
У будинку силами цього товариства
створено музей ОСОБА_28. Враховуючи
остаточне вирішення питання, у тому
числі з реєстрацією права власності на
будинок за державою, у Львівської
міської ради не було жодних підстав
допускати про оскарження права
володіння аж до звернення з позовом
спадкоємця ОСОБА_3 - ОСОБА_3 в листопаді
2009 року до Львівської міської ради про
визнання права власності на нерухоме
майно та витребування із чужого
незаконного володіння, скасування
рішень та свідоцтва про право
власності на будинок за територіальною
громадою. До цього ніхто у жодний
спосіб такого права не оспорював.

Тому просили поновити строк на
звернення до суду з вимогами про
визнання недійсними свідоцтва про
право спадкоємства та договору
купівлі-продажу за 1948 рік, з посиланням
на які ОСОБА_3 вважає себе спадкоємцем
спірного будинку після смерті батьків.

Просили врахувати, що ОСОБА_3
звернулась з позовом про визнання
права на спірний будинок, як на
спадкове майно її батьків ОСОБА_15 та
ОСОБА_16, в той час коли після смерті
батька пройшло 29 років, а після смерті
матері минуло 15 років. В підтвердження
вимог посилалися на матеріали
інвентаризаційної справи, копії
правовстановлюючих документів,
договорів, показання свідків, інші
письмові докази, які долучено до
справи.

Рішенням Личаківського районного суду
міста Львова від 17 серпня 2011 року позов
було задоволено.

Поновлено Львівській
міській раді строк звернення до суду та
визнано недійсним свідоцтво про право
спадкоємства на будинок АДРЕСА_2, що
видане 15.11.1948 року на ім'я ОСОБА_14
нотаріусом Львівської міської
державної нотаріальної контори на
будинковолодіння, яке знаходиться в
АДРЕСА_2, як спадкоємцю - сестрі
померлого ОСОБА_22; визнано недійсним
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_2, посвідчений 17.11.1948 року
нотаріусом Львівської державної
нотаріальної контори, згідно якого
ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_15 та ОСОБА_23
купила будинок АДРЕСА_2.

Ухвалою судової колегії у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області від 14 грудня 2011 року апеляційну
ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_5
відхилено, а рішення суду залишено без
зміни.

Ухвалою судової колегії у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 листопада 2012
року рішення Личаківського районного
суду Львівської області від 17 серпня 2011
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 14 грудня 2011 року
скасовано та справу направлено на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи
Львівська міська рада та в її інтересах
прокурор м. Львова збільшили позовні
вимоги та крім зазначених вимог
просили визнати право комунальної
власності територіальної громади м.
Львова, в особі Львівської міської
ради, на нежитловий будинок АДРЕСА_2 (
т.5, а.с.164).

5 березня 2013 року відповідачка ОСОБА_3
звернулась до суду із зустрічними
вимогами, просила визнати право
власності на будинок АДРЕСА_2, земельну
ділянку, видавши на неї державний акт,
визнати недійсним рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради від
16.10.1969 року №520 «Про зарахування на
баланс місцевих рад депутатів трудящих
будинку АДРЕСА_2», визнати недійсним
розпорядження Личаківської районної
адміністрації ЛМР №993 від 21.07.2005 року
«Про оформлення права власності на
нежитловий будинок АДРЕСА_2», визнати
недійсним свідоцтво від 21.07.2005 року
«Про право власності територіальної
громади м. Львова на нежитловий будинок
АДРЕСА_2», зобов»язання ОКП ЛОР БТІ та
ЕО скасувати реєстрацію права
власності за територіальною громадою
м. Львова на будинок АДРЕСА_2,
витребувавши з їх володіння будинок та
земельну ділянку, а також усунути
перешкоди в користуванні
будинковолодінням та земельною
ділянкою.

5 липня 2013 року третя особа з
самостійними вимогами ОСОБА_13 подав
позовну заяву та просив визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину, видане на ім»я ОСОБА_14,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15,
ОСОБА_16 та визнати право власності,
його, як спадкоємця, на спадкове майно у
вигляді будинку АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням
Личаківського районного суду м. Львова
від 11 червня 2014 року в первісному
позові - відмовлено в повному об'ємі.

Зустрічний позов ОСОБА_3 -
задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_3 на
будинковолодіння по АДРЕСА_2.

Визнано недійсним рішення
виконавчого комітету ЛМР депутатів
трудящих від 16.10.1969 року №520 «Про
зарахування на баланс місцевих рад
трудящих будинку АДРЕСА_2».

Визнано недійсним розпорядження
Личаківської районної адміністрації
ЛМР №993 від 21.07.2005 року «Про оформлення
права власності на нежитловий будинок
АДРЕСА_2».

Визнано недійсним свідоцтво №ЛРО444 від
21.07.2005 року про право власності
територіальної громади м.Львова на
нежитловий будинок у АДРЕСА_2.

Зобов»язано ОКП ЛОР БТІ та ЕО скасувати
реєстрацію права власності за
Територіальною громадою м. Львова на
нежитловий будинок у АДРЕСА_2.

В решті вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Зустрічні вимоги ОСОБА_3 про визнання
права власності на гараж, земельну
ділянку на якій розташований гараж та
оформлення державного акту на право
власності на земельну ділянку під
гараж - залишено без розгляду.

В позові третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_13 - відмовлено.

Дане рішення оскаржила Личаківська
районна адміністрація.

В апеляційній скарзі зазначає, що
ухвалюючи дане рішення судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, таке ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що районний суд не взяв до
уваги, що у відповідності до норм ст.118
ЦК УРСР ( в редакції від 1922 року, чинній
на момент відкриття спадщини) сестра
померлого проф.ОСОБА_29. - ОСОБА_14 не
входила до кола осіб, які закликаються
до спадкування. Статтею 430 ЦК УРСР було
передбачено право спадкоємців, які
відсутні в місці відкриття спадщини, на
прийняття спадкового майна особисто
або через повірених на протязі шести
місяців з дня вжиття заходів охорони
спадкового майна. Відповідно до ст. 431
ЦК УРСР спадкоємці не викликаються, але
нотаріальні органи за місцем відкриття
спадщини вживають заходів до охорони
спадщини в порядку встановлено в
Нотаріальному положенні. Отже, навіть у
тому випадку, якщо б ОСОБА_14 входила до
кола осіб, які закликаються до
спадкування, то з метою прийняття нею
спадщини вона повинна була звернутися
з заявою на протязі 6 місячного строку
після смерті спадкодавця.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
Львівської міської ради задовольнити,
а у зустрічному позові ОСОБА_3
відмовити в повному обсязі у зв'язку із
закінченням строку позовної давності
для пред'явлення позову.

Рішення суду оскаржила також - ОСОБА_3.

Вважає, що в частині відмови у
задоволенні зустрічних позовних
висновки суду не відповідають
обставинам та матеріалам справи.
Зазначає, що помилковим є також
твердження районного суду про
недоведеність перешкод у користуванні
майном. Українське лікарське
товариство у м. Львові, не визнає її
прав на садибу. Вказує, що не має
доступу до свого майна, не може
користуватися таким на власний розсуд.

Просить рішення суду змінити, яким
задоволити її зустрічні позовні
вимоги.

Дане рішення оскаржила й прокуратура м.
Львова.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення незаконним та необґрунтованим.
Крім того, вказує, що в матеріалах
справи відсутні докази того, що сестра
померлого ОСОБА_14 була непрацездатною
та неімущою особою, яка фактично
перебувала на повному утриманні
померлого не менше одного року до його
смерті. Відтак вона не входила до кола
осіб, які закликаються до спадкування.
Враховуючи безпідставність видачі
свідоцтва про право спадкування
ОСОБА_14, укладення 17.11.1948 року договору
купівлі-продажу будинку також було
неправомірним, оскільки особа
розпорядилася майном, яким не мала
права розпоряджатися. Додатково
зазначає, що суд першої інстанції
частково задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_3, помилково не застосував
наслідки спливу строку позовної
давності, про що письмово заявляли
Львівська міська рада та прокуратура м.
Львова.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задоволити
повністю позов Львівської міської
ради, відмовити у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3.

Рішення суду оскаржила - Львівська
міська рада.

В апеляційній скарзі зазначає, що в
частині відмови Львівській міській
раді у задоволенні позови та
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 рішення є незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що при ухваленні рішення судом
було залишено поза увагою ті обставини,
що право власності на спірний будинок
не було оформлено ні на спадкодавця, ні
на спадкоємців. Крім того, зазначає, що
районним судом було неправильно
застосовано Директивний лист НКЮ СРСР
№АД-15 від 14.07.1942 року, оскільки п.1
вказаного Директивного листа
стосується спадкоємців тих осіб, які
померли в місцевості, тимчасово
окупованій ворогом, і якщо ці
спадкоємці були евакуйовані в інше
місце проживання. Доказів того, що
ОСОБА_14 була евакуйована в інше місце
проживання в матеріалах справи
відсутні.

Просить рішення суду, в частині відмови
Львівській міській раді у задоволенні
позову та задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, скасувати та
ухвалити нове, яким первісний позов
задовольнити в повному обсязі.

Дане рішення оскаржило Українське
лікарське товариство у м. Львові.

В апеляційній скарзі вказує, що будинок
АДРЕСА_2 у м. Львові не входив до складу
спадщини (спадкового майна) матері
позивача за зустрічним позовом.
Оскільки це майно не входило до складу
спадкового майна, то право власності на
нього не могло перейти до позивача за
зустрічним позовом в порядку
спадкування за законом. Щодо визнання
недійсним рішення ВК Львівської
міської ради від 16.10.1969 року №520 «Про
зарахування на баланс місцевих рад
депутатів трудящих будинку АДРЕСА_2»,
зазначає, що не існує жодних правових
підстав визнавати недійсним
вищевказане рішення ВК Львівської
міської ради депутатів трудящих.

Представники Українського лікарського
товариства у м. Львові просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позов Львівської міської ради
задовольнити, а у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити у
зв'язку із закінченням строку позовної
давності для пред'явлення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників Личаківської районної
адміністрації, Прокуратури м.Львова,
Львівської міської ради та
Українського лікарського товариства
на підтримання своїх апеляційних скарг
та на заперечення апеляційної скарги
ОСОБА_3, пояснення представників ОСОБА_3
на підтримання своєї апеляційної
скарги та на заперечення апеляційних
скарг Личаківської районної
адміністрації, Прокуратури м.Львова,
Львівської міської ради та
Українського лікарського товариства,
перевіривши в межах доводів
апеляційних скарг та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
Львівської міської ради, Прокуратури
м.Львова, Личаківської районної
адміністрації та Українського
лікарського товариства слід
задовольнити частково, а апеляційну
скаргу ОСОБА_3 слід відхилити з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду
в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що спірний
двоповерховий будинок по АДРЕСА_2
загальною площею 371 м кв. є пам'яткою
архітектури відповідно до рішення
Львівського облвиконкому № 227 від
17.07.1990 року з присвоєнням охоронного
номера 1248, побудований в 1923 році на
замовлення лікаря ОСОБА_28. Відповідно
до даних справи по будівництву, яка
знаходиться в Державному архіві
Львівської області в зазначеній
справі є дані про власника, а саме, що
таким був ОСОБА_28, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 та згідно архівної довідки
13 жовтня 1943 року захоронений у Львові
(т.1, а.с. 54- 55, 58, 83, 152 , т.2, а.с. 5).

15.11.1948 року нотаріусом Львівської
міської державної нотаріальної
контори ОСОБА_14 - сестрі спадкодавця,
було видано свідоцтво про право
спадкоємства після смерті ОСОБА_28. Із
змісту свідоцтва вбачається, що таке їй
було видане на спадкове майно - будинок
АДРЕСА_2, яке було оцінено на суму 95509
крб. Таке видано ОСОБА_14, як
непрацездатній особі, що перебувала на
утриманні спадкодавця.

Представники Львівської міської ради,
Прокуратури м.Львова, Личаківської
районної адміністрації та
Українського лікарського товариства
посилались на те, що правових підстав
для видачі правовстановлюючого
документу на цей будинок іншій особі - в
даному випадку сестрі спадкодавця, яка
не входила у число спадкоємців першої
черги на час відкриття спадщини, не
було, однак ці посилання не знайшли
свого підтвердження.

Встановлено, що 17 листопада 1948 року
було нотаріально посвідчено договір
купівлі-продажу спірного будинку від
імені продавця ОСОБА_14 за дорученням
від 15.11.1948 року діяв гр-н ОСОБА_21. За
умовами договору ОСОБА_15 та ОСОБА_25
купили спірний будинок. У договорі
купівлі-продажу зокрема зазначено, що
будинковолодіння належить продавцеві
на підставі довідки Львівського
Міськкомунгоспу та свідоцтва про право
спадкоємства від 15 листопада 1948 року
(п.ІІІ договору).

ОСОБА_14 отримала свідоцтво про
право на спадщину 15.11.1948 року. Дане
свідоцтво було видано та посвідчено
державним нотаріусом відповідно до
Положення Про державний нотаріат
РСФСР, затвердженого Радою Міністрів
РСФСР 31.12.1947 року №980 та Директивного
листа НКЮ СРСР від 19.10.1944 року №Д-36.
Свідоцтво про право на спадщину видано
державним нотаріусом на майно
спадкоємця, що підтверджено довідкою
Львівського міського архіву від 19.02.1948
року за №ЧУ-УА№001664. Таке право було
зареєстровано міськрадою в
Міськжитлоуправлінні в книзі
приватно-власницьких будинковолодінь
15.11.1948 року на підставі діючого тоді
законодавства.

Відповідно до службової записки
завідувача Сталінським РФВ м. Львова
від 10.01.1949 року (т.5, а.с.135), за
будинковолодінням приймались
відповідні податки і дача дозволу на
його відчуження проведена у
відповідності до всіх вимог закону.
Також домоволодіння було оцінено про
що видавалась довідка Облінвентарбюро.
Міськфінуправління своїм листом від
15.01.1948 року відмовилось від будь-яких
прав щодо придбання будинковолодіння.

ОСОБА_14 у 1950 році звернулась до суду з
позовом про визнання права власності
на будинок і рішенням нарсуду 2 участку
Сталінського району від 29.04.1950 року
визнано право власності на будинок за
померлим ОСОБА_22 (т.1, а.с.155).

Реєстрація права власності на будинок
за подружжя ОСОБА_15 була проведена у
грудні 1950 року на підставі вказаного
рішення суду 29.04.1950 року. В спірному
будинку сім'я ОСОБА_15 прожила до 1957
року.

Судом встановлено, що державними
нотаріальними конторами не видавалось
свідоцтво вимороченості майна,
фінансові відділи не зверталися в
нотаріальний орган чи народний суд з
таким клопотанням, а тому суд прийшов
до вірного висновку, що спірний
будинок до держави і в розпорядження
державних органів на той час не
надходив.

При таких обставинах немає підстав
для задоволення позову Львівської
міської ради в частині позовних вимог
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину.

Посилання в апеляційних скаргах
представників Львівської міської ради,
Прокуратури м.Львова, Личаківської
районної адміністрації та
Українського лікарського товариства
на те, що дружина і два сини ОСОБА_22
прийняли спадщину є безпідставними,
оскільки спростовані тим, що спадщину
прийняла ОСОБА_14.

Встановлено, що в рішенні
нарсуду 2 участку Сталінського району
від 29 квітня 1950 року, яким визнано право
власності на спірний будинок за
ОСОБА_14, зазначено, що його дружина і
два сини в період німецької окупації з
міста Львова в невідомому напрямку
після смерті ОСОБА_14, що дає підстави
судовій колегії зробити висновок про
те, що суд встановив ту обставину, що
дружина та діти ОСОБА_14 після його
смерті вибули з будинку, тобто вони не
прийняли спадщину.

При цьому суд по суті визнав,
що ОСОБА_14 мала право на пред'явлення
такого позову, як спадкоємець.

Вказане рішення суду, яким по
суті підтверджено, що єдиною
спадкоємицею померлого ОСОБА_28., є його
рідна сестра ОСОБА_14, не скасоване, а
тому в силу закону є обов'язковими для
виконання.

Судом вірно встановлено, що немає
підстав для задоволення позовних вимог
по первісному позові в частині про
визнання недійсним недійсним договір
купівлі-продажу вищезазначеного
будинку від 17.11.1948 року, що укладений
між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, ОСОБА_16,
посвідчений Львівською державною
нотаріальною конторою 19.11.1948 року.

При цьому суд вказав, що в
даному випадку недопустимим саме в
такий спосіб є оспорювання законності
набуття права власності покупцями на
спірний будинок, оскільки Львівська
міська рада не була стороною даного
договору і на момент його укладення
жодні права її не були порушені.

Судова колегія погоджується
з такими висновками, оскільки в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 листопада 2012 року
зверталась увага на цю обставину.

Так у вказаній ухвалі
зазначалось, що суд першої інстанції, 17
серпня 2011 року задовольняючи позов
Львівської міської ради в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, з яким погодився
апеляційний суд, не звернув уваги на те,
що ні Львівська міська рада, ні ОСОБА_3
не були сторонами в договорі
купівлі-продажу. Оскільки Львівська
міська рада та ОСОБА_3 учасниками
оспорюваного договору не були, то
наслідки його укладення ніяких прав та
обов'язків для них не породжують, а тому
не можуть порушити їх права чи
інтереси.

Тому не заслуговують на увагу
посилання в апеляційних скаргах на те,
що Львівська міська рада, як
заінтересована особа, вправі
оспорювати вказаний договір.

В той же час задовольняючи
зустрічний позов, суд виходив з того, що
відповідно до вимог ст.60 ЦК УРСР 1922
року було передбачено, що державні
установи і підприємства можуть
витребувати від усякого набувача
тільки належне їм майно, незаконно
відчужене будь-яким способом.
Будинковолодіння по АДРЕСА_2 ніколи не
витребовувалось, не підлягало
конфіскації чи реквізиції. В порядку
ст.68 ЦК УРСР 1922 року, як безгосподарне
майно у власність держави не
переходило, тому суд вважає, що держава
у законний спосіб не набула жодних прав
на дане майно.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Представники Львівської міської ради,
Прокуратури м.Львова, Личаківської
районної адміністрації та
Українського лікарського товариства в
апеляційних скаргах вказують, що з 1963
року спірний будинок перебуває у
комунальній власності.

Судова колегія погоджується з
такими посиланнями, оскільки в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 листопада 2012 року
зазначалось на перевірку цієї
обставину при новому розгляді справи.

Провіряючи ці обставини,
судова колегія встановила, що з 1957 року
подружжя ОСОБА_3 у жодний спосіб не
використовували права власників
спірного будинку та не несли обов'язків
по його утриманню. В 1958 році батьки
позивачки - ОСОБА_15 та ОСОБА_23 переїхали
на постійне місце проживання з м.
Львова в квартиру АДРЕСА_1.

Згідно листа заступника голови
виконавчого комітету Київської
міської ради від 28.02.1963 року, ОСОБА_15 з 2
жовтня 1958 року з сім'єю у складі 3-х осіб
прописаний у трикімнатній квартирі
АДРЕСА_1 (а.с. 65 справи 2-1782/10).

Відповідно до положень ст. 59 Цивільного
Кодексу УРСР, діючому на цей час - вони
не ставили питання про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
повернення отриманих від використання
житла доходів та інше. Жодних витрат в
утриманні будинку не приймали, не
заперечували проти використання
будинку на свій розсуд іншою особою, в
даному випадку представницьким
державним органом, не проявляли
інтересу до будинку аж до їх смерті, як
і сама відповідачка, як їх спадкоємець,
до 2009 року.

Судовою колегією встановлено, що до 1963
р. будинок використовувався як
житловий та в ньому було розміщено 4
житлові квартири. На підставі п. 2
рішення виконкому Львівської міської
ради від 21.03.1963 року "Про взяття під
опіку буд. № АДРЕСА_2" такий з 1964 року
використовувався місцевими органами
влади як нежитловий - для розміщення
дитячих ясел, з 1973 року у будинку діяв
палац реєстрації новонароджених, і
лише частина підвальних приміщень
використовувалась під квартири (аркуш
31-32, 46, 62, 70 інв. Справи).

За інформацією Львівського
міжобласного бюро технічної
інвентаризації від 7 жовтня 1969 року
рішенням № 520 від 16 жовтня 1969 року
Місьжитлоуправління було зобов'язано
зарахувати будинок на баланс ЖЕК та
забезпечити реєстрацію права
власності на цей будинок за державою
(а.с. 68,69 справи 2-1782/10, аркуш 52
інвентаризаційної справи).

Отже станом на 1969 рік даних про
реєстрацію права власності на спірний
будинок за батьками відповідачки не
було.

Судова колегія також враховує, що
порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна було
врегульовано рішенням № 351 виконавчого
комітету ЛМР 02.07.1999 року з подальшими
внесеннями в таке змін рішенням № 307
від 06.07.2001 року і таке було прийняте з
метою встановлення єдиного порядку
такого оформлення із затвердженням
відповідного Положення, що і вплинуло
на оформлення уже набутого права на
спірний будинок позивачем значно
пізніше (а.с. 23 -31 справи 2- 1782/10)

Крім того, підтвердженням володіння
держави, як власника спірного будинку є
також: копія рішення від 20.08.2007 року № 403
виконавчого комітету ЛМР про
розпорядження приміщеннями будинку,
аналогічно рішення від 28.01.1988 року № 34,
від 17.08.89 № 237, від 21.03.92 року № 33,
розпорядження представника президента
ЛОДА від 23.06.1992 року про надання
приміщення будинку третій особі
-лікарському товариству в оренду,
типовими договорами оренди від 01.01.1994
року № 55, від 28.07.1992 року № 55, від 13.08.1993
року № 1941, від 28.07.1998 року, копією
рішення 23.01.1992 року № 33 виконавчого
комітету ЛМР про розірвання договору
оренди на приміщення у спірному
будинку, укладеному між Львівським
державним музеєм Українського
мистецтва та укладення з лікарським
товариством, копією договору оренди
від 13.08.1993 року між фондом комунального
майна Львівської міської ради та
лікарським товариством, копією
договору оренди між управлінням
комунального майна ЛМР та тим же
товариством від 23 квітня 2004 року,
наказом Управління комунального майна
від 17.05.2005 року № 222-0 2 Про переукладення
договору оренди від 23.04.2004 року, наказом
№ 58-0 від 21.02.2007 року про переукладення
цього договору оренди на десять років.

Безсумнівно збереження будинку саме як
музею видатного професора медицини -
відповідає інтересам громади м. Львова
і в даному випадку не порушує прав
інших осіб.

Долучені до справи численні нагороди
ОСОБА_28, звернення в 1990-1991 роках сина
ОСОБА_28 про облаштування у
батьківському будинку музею,
публікації, докази про створення музею
історії медицини Галичини ім. ОСОБА_28,(
а.с. 9 -15, 20 -22, 32-115, 141 - 144 том 2) є
підтвердженням величезного вкладу у
розвиток медицини на Західній Україні
професора ОСОБА_14, на знак пам'яті якого
створено музей у будинку АДРЕСА_2.

Судова прийшла до висновку, що
Львівською міською радою не пропущено
строку звернення до суду з позовними
вимогами про визнання права
комунальної власності - територіальної
громади на нежитловий будинок, так як
до подачі позову ОСОБА_3 у позивача не
було підстав вважати, що його право
порушено, оскільки в позасудовому,
адміністративному порядку було
відновлено право держави на спірний
будинок, і це право було реальним, так
як позивач, як власник в повній мірі з
1963 року розпоряджався спірним
будинком.

Жодна особа не оспорювала таких прав,
що мало місце впродовж 47-ми років, аж до
звернення у листопаді 2009 року з
вказаним вище позовом ОСОБА_3, що і
спонукало Львівську міську раду на
подачу даного позову з вимогами про
оскарження свідоцтва про право
спадкоємства та договору 17.11.1948 року,
оскільки лише на такі є посилання у
позові ОСОБА_3, як на доказ наявності у
неї права на будинок.

Посилання в апеляційній скарзі
ОСОБА_3 на те, що вказаний будинок не
перейшов в комунальну власність,
судова колегія не приймає до уваги з
таких підстав.

Встановлено, що в червні 1963 році
подружжя ОСОБА_3 звернулося до голови
Львівської міської ради з заявою про
прийняття будинку на баланс
виконавчого комітету ЛМР та
компенсацію їм витрат, які вони понесли
в зв'язку з придбанням будинку, в
розмірі 3500 крб.

6.06.1963 року Виконкомом Львівської
міської ради ухвалено рішення № 356 про
виділення міськздороввідділу 3500 крб.
для оплати за будинок подружжю ОСОБА_3
за договором купівлі-продажу Будинку.

Із листа-відповіді начальника МБТІ на
запит Львівського
міськжитлоуправління від 07.10.1969 року
вбачається, що згадане рішення було
реалізовано - міськздороввідділ
придбав будинок у подружжя ОСОБА_3.

Таким чином ОСОБА_15 та ОСОБА_26
визнавали юридичну долю будинку, яка
відповідала їх волі, висловленій в їх
заяві за червень 1963 року на адресу
голови Львівської міської ради про
прийняття будинку на баланс
виконавчого комітету та компенсацію
витрат на його придбання.

Судова колегія враховує рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради депутатів трудящих від
21.03.1963 року № 159 "Про взяття під опіку
будинку АДРЕСА_2" та рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради депутатів трудящих від
16.10.1969 року № 520 (арк. 52 реєстраційної
справи), з яких вбачається, що даних про
реєстрацію права власності на будинок
за подружжям ОСОБА_26 не було.

З листа-відповіді МБТІ при
Львівському обласному відділі
комунального господарства від 07.10.1969
року на запит Львівського
міськжитлоуправління вбачається, що
будинок на підставі рішення
Львівського міськвиконкому від 06.06.1963
року № 356 був куплений Львівським
міськздаввідділом у громадянина
ОСОБА_15, але договір купівлі-продажу в
бюро не зареєстровано.

В допоміжній таблиці (вспомагательная
таблица) № 2, з записів в графі "власник"
від 20.11.1971 року вбачається, що власником
будинку є місцеві ради (арк. 58
реєстраційної справи);

Випискою із протоколу засідання
міжвідомчої комісії від 07.02.1973 року
встановлено, що в квартирі № 1 будинку
проживає ОСОБА_27, стверджено, що
місцеві органи влади в 60-х роках
минулого століття розпоряджалися
будинком.

З листа МБТІ Львівської області від
23.07.1990 року № 178 вбачається, що будинок
належав ОСОБА_14 на основі свідоцтва про
спадщину від 15.11.1948 року, ОСОБА_15 - на
підставі договору купівлі-продажу від
17.11.1948 року, Місцевим радам - на підставі
рішення ЛМР від 16.11.1969 року № 520 (арк. 71
реєстраційної справи).

Аналогічна інформація є в листі
ЛОДКБТІ та ЕО від 19.09.2001р. № 03-51 (арк. 78
реєстраційної справи).

Задовольняючи зустрічний позов, суд
вказав, що позивачем не надано
документів відповідно до яких
проводилась така реєстрація будинку за
державою. Такими документами могло
бути рішення суду про вилучення
безгосподарного будинку, рішення
виконкому про взяття такого будинку на
баланс або передачу його будь-якій
державній установі. Такого судового
рішення не представлено. Тому лише на
підставі такого рішення могло
проводитись законне взяття на баланс
будинку.

Однак такі висновки суду є
помилковими.

З судової практики на той час
відомо, що і при відсутності судового
рішення при наявності для цього
підстав майно може вважатися
безхазяйним.

В п.6.4. листа Вищого арбітражного суду
України «Про деякі приписи
законодавства, яке регулює питання,
пов'язані із здійсненням права
власності та його захистом» № 01-8/98 від
31.01.2001 року зазначено, що статтею 50
Закону встановлено трирічну позовну
давність стосовно вимог про повернення
майна з чужого незаконного володіння,
що відповідає загальному строку
позовної давності, зазначеному у
статті 71 Цивільного кодексу.

У спорах, пов'язаних з
витребуванням майна з чужого
незаконного володіння, наслідки
закінчення строку позовної давності
визначаються за загальними правилами,
встановленими статтею 80 цього Кодексу,
включаючи можливість захисту
порушеного права у випадках подання
позову після закінчення строку
позовної давності.

Слід також мати на увазі, що
відмова у позові про витребування
майна у зв'язку із закінченням строку
позовної давності не є підставою для
виникнення права на це майно у
незаконного володільця. Таке майно має
вважатися безхазяйним (стаття 137
Цивільного кодексу УРСР).

Судова колегія приходить до
висновку, що відсутність документів
відповідно до яких проводилась така
реєстрація будинку за державою не є
підставою для виникнення права на це
майно у ОСОБА_3

При цьому слід врахувати, що
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 самі відмовились від
будинку та повинні були дізнатися про
те, що будинок їм не належить ще в тому
1963 року та мали можливість реалізувати
протягом строку, визначеного цивільним
законодавством, право на судовий
захист. Однак це право вони не
реалізували аж до своєї смерті в 1980
році та 1994 році відповідно, що мало
своїм наслідком закінчення строку
позовної давності стосовно судового
захисту прав на будинок. В той же час
факт переходу прав і обов'язків, які їм
належали до їхньої доньки ОСОБА_3
внаслідок спадкування, згідно з
законодавством, яке діяло на той час, не
передбачало ні зміни строку позовної
давності, ні перерви перебігу його
строків (ст.ст. 77, 79 ЦК УРСР 1963 року).

Встановлено, що під час нового розгляду
справи Львівська міська рада та в її
інтересах прокурор м. Львова збільшили
позовні вимоги та обрали належний
спосіб захисту - визнання права
комунальної власності територіальної
громади м. Львова, в особі Львівської
міської ради, на нежитловий будинок
АДРЕСА_2.

Львівська міська рада при
обґрунтуванні позовних вимог про
визнання права комунальної власності -
територіальної громади на нежитловий
будинок зазначала, що таке право
оспорюється ОСОБА_3

Судова колегія вважає, що цей
спосіб захисту відповідає даним
правовідносинам.

В ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 листопада 2012 року
зазначалось, що обравши способом
захисту прав визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину та
договору купівлі-продажу позивач не
довів правових підстав свого позову та
порушення його особистих прав та
інтересів.

Одночасно в ухвалі вказано, що
відповідно до вимог ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно зі ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Крім того слід врахувати,
що як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", позов про
визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Судовою колегією встановлено, що
є підстави для задовлення позовних
вимог в цій частині, так як
вищевказаними доказами доведено, що
вказаний будинок перейшов в комунальну
власність.

Відмовляючи в задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_3, суд вказав, що
нею не подано жодних доказів на
підтвердження того, яким саме чином їй,
як власнику, чиняться перешкоди у
користуванні її власністю, які дії до
пред»явлення позову вона, як власник,
вживала для витребування майна з
володіння Львівської міської ради.
Відповідачкою ОСОБА_3 не подано суду
жодних письмових документів для
вирішення питання про визнання за нею
права власності на земельну ділянку та
видачу на її ім»я державного акту, а
саме не вказано її розмір,
конфігурацію, цільове призначення та
межі.

Спростування цих висновків суду
апелянтом ОСОБА_3 не представлено, а
тому її апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

У відповідності до вимог ст.207 ч.1
ЦПК України, на підставі заяви ОСОБА_3,
суд залишив без розгляду заявлені нею
вимоги про визнання права власності на
гараж, земельну ділянку на якій
розташований гараж та оформлення
державного акту на право власності на
земельну ділянку під гараж.

Рішення суду в цій частині не
оскаржується та не є предметом
апеляційного розгляду.

Також встановлено, що не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні позовні вимоги третьої особи
ОСОБА_13, а тому йому в позові
відмовлено.

Рішення суду в цій частині також не
оскаржується та не є предметом
апеляційного розгляду.

Отже апеляційні скарги Львівської
міської ради, Прокуратури м.Львова,
Личаківської районної адміністрації
та Українського лікарського
товариства слід задовольнити частково,
а апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
відхилити.

Слід визнати право комунальної
власності територіальної громади
м.Львова, в особі Львівської міської
ради на нежитловий будинок №3 по
вул.Кармелюка у м.Львові.

Рішення районного суду про
відмову в задоволенні позовних вимог
Львівської міської ради до ОСОБА_3,
Першої Львівської державної
нотаріальної контори, третіх осіб
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, Українського лікарського
товариства про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу вказаного будинку від
17.11.1948 року слід залишити без зміни.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 червня 2014 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
слід скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

В решті рішення районного суду слід
залишити без зміни.

Слід стягнути з ОСОБА_3 в користь
Львівської міської ради судові витрати
в сумі 351 грн. 21 коп., які оплачені при
подачі позовної заяви та апеляційної
скарги (а.с. 217, т.5; а.с. 133, т.6).

Із набранням законної сили рішення
судової колегії заходи забезпечення
позову накладені ухвалою суду від 7.10.2013
року втрачають законну силу (а.с.199, т.5).

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309,
ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,319, колегія
суддів,-

вирішила :

Апеляційні скарги Львівської міської
ради, Прокуратури м.Львова,
Личаківської районної адміністрації
та Українського лікарського
товариства - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 червня 2014 року в частині
відмови у задоволенні первісного
позову про визнання права комунальної
власності територіальної громади
м.Львова, в особі Львівської міської
ради на нежитловий будинок №3 по
вул.Кармелюка у м.Львові - скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Львівської
міської ради в цій частині
задовольнити.

Визнати право комунальної власності
територіальної громади м.Львова, в
особі Львівської міської ради на
нежитловий будинок №3 по вул.Кармелюка
у м.Львові.

Рішення районного суду про
відмову в задоволенні позовних вимог
Львівської міської ради до ОСОБА_3,
Першої Львівської державної
нотаріальної контори, третіх осіб
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, Українського лікарського
товариства про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу вказаного будинку від
17.11.1948 року - залишити без зміни.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 червня 2014 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

В решті рішення районного суду
залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Львівської
міської ради судові витрати в сумі 351
грн. 21 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Бакус В.Я.

Левик Я.А.