Справа № 513/1139/14-ц
Провадження № 2/513/470/14
Саратський районний суд Одеської
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2014 року Саратський
районний суд Одеської області у складі:
судді Бучацької А.І., при секретарі
Златіній О.І., за участю: представника
позивача ОСОБА_1, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в смт.Сарата цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Еталон" про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів,

В С
Т А Н О В И В:

в серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон», в якому просить
визнати недійсним укладений між ними 14
липня 2014 року договір фінансового
лізингу № 000877 з додатками та стягнути з
ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на
його користь сплачену комісію за
організацію в сумі 17000 гривень.

В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що 14 липня 2014 року між
ним та ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» укладено договір фінансового
лізингу, предметом якого є трактор
марки "МТЗ 82" вартістю 170 000 гривень.

Укладений договір він вважає таким, що
суперечить принципам добросовісності,
а умови договору вважає
несправедливими та такими, що істотно
порушують його права, оскільки під час
укладання договору представник ТОВ
«Лізингова компанія «Еталон» надав
йому хибну, недостовірну інформацію
щодо умов договору та умов надання
послуг відповідачем. Він не зрозумів,
що сплачена ним сума 17000 гривень є не
авансовим платежем, а комісією за
організацію та оформлення договору.
Вважає, що п. 12.11. договору про
неповернення комісії за організацію у
випадку розірвання договору є
несправедливим. Також вважає
несправедливими умови п. 8.2.1 договору
про встановлення першого лізингового
платежу, що складається не тільки з
авансового платежу у розмірі 10% від
вартості предмету лізингу, але і з
комісії за організаційні заходи,
оскільки відповідач не обґрунтував
співмірність розміру платежу за
організацію даного договору виконаній
послузі, яка фактично полягала у
виготовленні стандартної форми
договору. Позивач вважає, що умови
договору не відповідають вимогам ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів».

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позов та
просили його задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, просив
розглянути справу за його відсутності.
Проти задоволення позовних вимог
заперечував, посилаючись на те, що
отримання позивачем повної,
необхідної, доступної та достовірної
інформації про положення договору
підтверджується особистим підписанням
позивачем кожного аркушу договору та
заяви про повноту отриманої
інформації. ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» здійснює свою діяльність
відповідно до норм чинного
законодавства України. Позивач не
надав жодного належного та допустимого
доказу щодо факту введення його в оману
та наявності в діях відповідача умислу.
На підставі заяви ОСОБА_2 30 липня 2014
року укладений між ними договір було
розірвано. Відповідно до п.12.1 ст. 12
договору сплачена комісія за
організацію не підлягає поверненню
позивачу. На думку представника
відповідача, ч.5 ст.11, ст.18 Закону
України "Про захист прав споживачів"
стосуються лише положень договорів
про споживчий кредит і не стосуються
правовідносин, що склалися між
сторонами. Зазначає, що з врахуванням
особливостей, встановлених ст.ст.806, 807,
809 ЦК України і спеціального Закону
України "Про фінансовий лізинг"
договори фінансового лізингу не
підлягають нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст.16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" комісія за
організацію входить до інших витрат
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу, а саме: надання консультацій
менеджером, прийняття заяви на
отримання фінансового лізингу,
оформлення договору і супроводження
забезпечення його виконання зі
сторони лізингодавця на протязі 6
років, а тому представник відповідача
вважає необґрунтованим посилання
позивача на порушення принципу
справедливості і добросовісності і
виникнення дисбалансу договірних
прав і обов'язків сторін.

Вислухавши пояснення позивача та його
представника, вивчивши письмові
заперечення представника відповідача
та дослідивши письмові докази, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позову.

14 липня 2014 року сторони уклали договір
№ 000877 фінансового лізингу, предметом
якого за п. 3.1. договору є трактор МТЗ-82.

Відповідно до п. 1.1 договору,
лізингодавець взяв на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу
у власність та передати його у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Пунктом 5.1 договору
передбачено, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачу протягом строку,
який становить не більше 90 робочих днів
з моменту сплати лізингоодержувачем на
рахунок лізингодавця авансового
платежу, комісії за організацію
оформлення договору (10% від вартості
предмету лізингу) та комісії за
передачу предмету лізингу (3% від
вартості предмету лізингу).

Перший лізинговий платіж, відповідно
до п. 8.2.1 Договору складається із: а)
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням договору,
яка розраховується як комісія за
організацію, яка визначена у додатку №
1 договору; б) авансу ціни предмета
лізингу, який розраховується як:
авансовий платіж, який визначений у
Додатку № 1 до договору; в) комісійної
винагороди лізингодавця за передачу
предмета лізингу, як платіж, що
покриває витрати лізингодавця
пов'язані з організацією передачі
предмета лізингу на користь
лізингоотримувача. Розмір комісійної
винагороди лізингодавця за передачу
предмета лізингу визначений в додатку
№ 1 до Договору і складає 10% від
вартості предмета лізингу .

Пунктом 12.11 договору передбачено, що у
випадку розірвання договору
лізингоодержувачем до підписання акта
приймання-передачи предмета лізингу,
лізингодавець повертає сплачені кошти
за вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 20% від сплаченої суми
авансових платежів. В такому випадку
комісія за організацію договору
лізингоодержувачу не повертається.

В додатку № 1 до договору передбачений
графік сплати першого лізингового
платежу та зазначено: вартість
предмету лізингу - 170000 гривень;
відсоток платежів - 50%; сума виплат - 85000
гривень; щомісячний платіж - 7083,33
гривні; комісія за організацію (10%) - 17000
гривень; комісія за передачу (3%) - 5100
гривень; та розрахунок погашення
вартості предмета лізингу за 12
періодів лізингу (а.с.20).

В додатку № 2 до Договору передбачений
графік сплати другого лізингового
платежу, розрахований на 60 періодів
лізингу з щомісячним платежем 2135,39
гривень (а.с.19).

Додатком № 3 до Договору передбачена
специфікація: марка - МТЗ, модель - 82,
кількість - 1, ціна - 170000 гривень (а.с.18).

14 липня 2014 року позивач сплатив на
рахунок ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» 17000 гривень, призначення
платежу - комісія за організацію по
договору 000877, що підтверджено
квитанцією № 16J057805 (а.с.21).

30 липня 2014 року позивач направив на
адресу ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» листа з вимогою розірвати
договір фінансового лізингу № 000877 від
14 липня 2014 року та повернути йому
сплачені кошти за організацію та
оформлення договору фінансового
лізингу № 000877 у сумі 17000 гривень (а.с.40).

Листом від 14 серпня 2014 року відповідач
повідомив позивача про розгляд його
заяви та про те, що за умовами договору
сплачена ним комісія за організацію в
сумі 17000 гривень не повертається. На
підставі зазначеної заяви, договір
лізингу № 000877 від 14 липня 2014 року
вважається розірваним з 30 липня 2014 року
(а.с.41).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За змістом частин 1, 2 ст. 16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: а) суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу; б)
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; в) компенсацію
відсотків за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює,
що зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

За змістом п.4 ч.3 ст.18 цього закону
несправедливими є, зокрема, умови
договору про надання можливості
продавцю (виконавцю, виробнику) не
повертати кошти на оплату, здійснену
споживачем, у разі відмови споживача
укласти або виконати договір, без
встановлення права споживача на
одержання відповідної компенсації від
продавця (виконавця, виробника) у
зв'язку з розірванням або невиконанням
ним договору.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України,
передбачено, що зміст правочинну не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину за
вимогами ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину.

Недійсність окремої частини
правочину, за вимогами ст. 217 ЦК України,
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Доводи позивача про надання
представником відповідача при
укладені договору хибної та
недостовірної інформації щодо умов
договору та умов надання послуг
відповідачем, суд вважає
безпідставними, оскільки досліджений
судом Договір № 000877 від 14 липня 2014 року
та додатки до нього викладені в
доступній формі, добре читаємим
шрифтом, позивач особисто підписав
кожен аркуш договору та додатки до
нього. У зв'язку з чим, суд вважає, що
позивач був належним чином
ознайомлений з текстом договору,
погодився на його умови в момент
укладення та добровільно підписав
його.

Суд також не погоджується з доводами
позивача про несправедливість умов п.
8.2.1 Договору, який встановлює розмір
першого лізингового платежу, оскільки
його вимоги відповідають ст. 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг».

Суд погоджується з доводами позивача
про несправедливість умов п. 12.11 ст. 12
Договору в частині того, що у випадку
розірвання договору комісія за
організацію договору
лізингоодержувачу не повертається.

При цьому суд виходить з того, що
по-перше, дана умова порушує принцип
добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1
ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, тому що 17 000
гривень є неспівмірними з затратами
лізиногодавця при укладенні договору,
оскільки за вчинення лізингодавцем
інших дій на виконання договору,
передбачені інші платежі, які належить
сплатити лізингоодержувачу. По-друге,
дана умова договору призводить до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін, оскільки на
порушення вимог п. 4 ч.3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
договором № 000877 від 14 липня 2014 року не
встановлено право позивача, як
споживача, на одержання відповідної
компенсації від ТОВ «Лізингова
компанія «Еталон», як виконавця, у
зв'язку з розірванням договору. У
випадку розірвання договору
відповідальність за це покладається
тільки на позивача. По-третє, даний
пункт договору завдає шкоди
споживачеві, оскільки сплачені ним 17000
гривень після розірвання договору
залишаються у лізингової компанії.

З вищевказаних підстав суд не
погоджується з доводами представника
відповідача про справедливість
зазначеного пункту договору.

За вимогами ч. 5 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», якщо
положення договору визнано
несправедливими, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним, у
зв'язку з чим суд вважає за необхідне
частково задовольнити позов та
визнати недійсними положення пункту
12.11 ст. 12 договору фінансового лізингу
№ 000877 від 14 липня 2014 року щодо
неповернення лізингоодержувачу у
випадку розірвання даного договору
комісії за організаційні заходи і
стягнути з ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» на користь позивача грошові
кошти в сумі 17000 гривень.

Вимоги позивача в іншій частині не
знайшли підтвердження, тому в їх
задоволенні належить відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
належить стягнути документально
підтверджені витрати на сплату
судового збору в розмірі 243 гривні 60
копійок.

Керуючись Законом України «Про
фінансовий лізинг», Законом України
«Про захист прав споживачів», ст.ст. 3,
203, 215, 216, ч.3 ст. 509, 628, 790, 806 ЦК України,
ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Положення пункту 12.11 ст. 12 договору
фінансового лізингу № 000877 від 14 липня
2014 року, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» та ОСОБА_2 щодо
неповернення лізингоодержувачу у
випадку розірвання даного договору
комісії за організацію даного
договору, визнати недійсними.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» 01133, м. Київ, вул.Кутузова, 18/7,
офіс 506, , р/р 22140 в
ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 3000711 на користь
ОСОБА_2 комісію за організацію у сумі
17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь ОСОБА_2 судові
витрати у сумі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок.

У задоволенні решти позову
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через Саратський
районний суд Одеської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутніми під час проголошення
рішення - протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А. І. Бучацька