Справа № 203/4846/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 жовтня 2014 року          Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого – судді Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі – Чередник І.О.

за участю: позивача – ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3
житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, третя
особа – Відділ державної реєстрації
майнових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області про
визнання права власності за
набувальною давністю, –

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулись до Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_3 житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, третя
особа – Відділ державної реєстрації
майнових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області про
визнання права власності за
набувальною давністю. (а.с. 2-4)

Позивач у позовній заяві та у судовому
засіданні в обґрунтування заявлених
позовних вимог посилалась на те, що
відповідно до рішення Виконавчого
комітету Кіровської районної ради
народних депутатів м. Дніпропетровська
№ 1236 від 22.07.1994 року позивачам та їхній
сім’ї було видано ордер № 393 серії С на
вселення до комунальної квартири № 3,
яка розташована за адресою: м.
Дніпропетровськ, проспект Пушкіна, 51.
До теперішнього часу позивачі разом зі
своєю сім’єю проживають в зазначеній
квартирі. Відповідно до довідки
виданої КП «ДМБТІ» право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким
не зареєстровано, а також відсутні
відомості щодо зазначеної квартири в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно. Однак, сім’я ОСОБА_2 у
складі трьох осіб з 05 серпня 1994 року та
по теперішній час постійно проживають
за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином,
позивачі вважають, що вони набули право
власності на зазначену квартиру за
набувальною давністю, оскільки
добросовісно заволоділи майном на
законних підставах, продовжують
володіти майном відкрито та
безперервно, продовжують володіти
житлом протягом встановленого законом
строку, тому відповідно до вимог ст. 344
ЦК України позивачі набули право
власності на вищезазначену квартиру, у
зв’язку з чим вони звернулись до суду
та просили суд визнати за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 право власності за набувальною
давністю на квартиру, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 2-4)

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
представник позивача ОСОБА_2 заявлені
позовні вимоги підтримала та
наполягала на їх задоволенні. (а.с. 57-58)

Представник відповідача ОСОБА_3
житлового господарства
Дніпропетровської міської ради у
судове засідання не з’явився, про час,
дату та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, про
причини неявки суд не повідомив, за
таких обставин суд вважає можливим
розглянути дану цивільну справу у
заочному порядку відповідно до вимог
Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. (а.с. 10,
14, 26)

Представник Відділу державної
реєстрації майнових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області у судове
засідання не з’явився, про час, дату та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, про причини не явки суд
не повідомив, однак надав до суду заяву
в якій просив суд розглядати дану
справу без їхньої присутності у
зв’язку із значним робочим
навантаженням та прийняти рішення у
відповідності до вимог чинного
законодавства. (а.с. 17-18, 27)

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, суд приходить до наступного
висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що 22.07.1994 року
позивачу ОСОБА_1 було видано ордер № 393
серії С на вселення до комунальної
квартири № 3, яка розташована за
адресою: м. Дніпропетровськ, проспект
Пушкіна, буд. 51 на підставі рішення
Виконавчого комітету Кіровської
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська № 1236 від 22.07.1994 року,
що підтверджується копією ордеру від
22.07.1994 року, наявною в матеріалах
справи. (а.с. 5)

Встановлено, що відповідно до виписки з
будинкової книги про склад сім’ї та
прописці в м. Дніпропетровську АДРЕСА_3
зареєстровано 3 особи, а саме: ОСОБА_1,
яка є уповноваженим власником
(співвласником, наймачем), ОСОБА_4
(донька) та ОСОБА_2 (чоловік), що
підтверджується копією довідки № 2268
виданою КП «ЖГ Кіровського району» ДМР
від 23.06.2014 року, наявною в матеріалах
справи. (а.с. 6)

Судом під час дослідження письмових
доказів було встановлено, що
двокімнатна квартира АДРЕСА_4
знаходиться на балансі місцевих рад і
включена до списку службового житла
державного комунального виробничого
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства Кіровського району (ордер
№ 393-С від 02.07.1994 року), що
підтверджується копією листа
Виконавчого комітету Кіровської
районної ради від 10.12.20003 року, копією
листа комітету комунальної власності
ДМР від 25.11.2003 року, копією листа
виконавчого комітету Кіровської
районної ради від 29.10.2003 року та копією
клопотання КП «ЖГ Кіровського району»
ДМР від 08.08.2013 року, наявними в
матеріалах справи. (а.с. 28-31)

Судом під час розгляду справи було
встановлено, що позивач проживаючи за
адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 2009 року
по 2014 рік сплачувала комунальні
послуги за вищезазначеною адресою, та у
01.04.2010 року укладала з КВ ЖРЕП
Кіровського району договір про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, що
підтверджується копіями квитанцій про
сплату комунальних послуг та копією
договору № 5-963120 від 01.04.2010 року,
наявними в матеріалах справи. (а.с. 32-56)

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, Цивільного
Кодексу України (далі – ЦК України),
Житлового Кодексу Української РСР
(далі – ЖК України) та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15 ЦПК
України до суду може звернутись кожна
особа, яка вважає, що її право чи
охоронюваний законом інтерес порушено
чи оспорюється.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може
захистити цивільне право або інтерес
сторони лише способом, що встановлений
договором або законом.

Стаття 41 Конституції України зазначає,
що право приватної власності
набувається в порядку визначеному
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України
службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з характером
їх трудових відносин повинні проживати
за місцем роботи або поблизу від нього.
Жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів. Під
службові жилі приміщення виділяються,
як правило, окремі квартири.

Статтею 121 ЖК України встановлено, що на
підставі рішення про надання
службового жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення у надане
службове жиле приміщення.

Статтею 123 ЖК України визначений
порядок користування службовими
жилими приміщеннями встановлюється
законодавством Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами законодавства
Української РСР. До користування
службовими жилими приміщеннями
застосовуються правила про договір
найму жилого приміщення, крім правил,
передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90,
частиною шостою статті 101, статтями 103 -
106 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавства, що не передбачало
обов’язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до положень п. 8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України,
правила ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом,
та беручи до уваги, що ЦК України набрав
чинності з 1 січня 2004 року, тому
положення ст. 344 ЦК України поширюються
на правовідносини, що виникли з 1 січня
2001 року. Отже, визнання судом права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю може мати місце
не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому суд виходить з того, що коли
строк давнісного володіння почався
раніше 1 січня 2001 року, то до строку,
який дає право на набуття права
власності за набувальною давністю,
зараховується лише строк з 1 січня 2001
року. Разом із тим, якщо перебіг строку
володіння за давністю почався після
цієї дати, то до строку набувальної
давності цей період зараховується
повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю
відповідно до ст. 3 ЦК України.

За змістом наведеної норми права,
позивачка має довести, окрім
безперервності, відкритості і давності
володіння нерухомим майном, щодо якого
у неї відсутні підстави для володіння і
набуття права власності, ще і інші
обставини, які мають суттєве значення
для справи, зокрема, добросовісність
володіння, відсутність інших осіб, які
претендують на спірне майно.

Таким чином, зазначена норма права
визначає ознаки володіння, які є
необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю, оскільки володіння має бути
добросовісним, тобто позивач не знала і
не могла знати про те, що вона володіє
чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у
зв'язку з якими виникло володіння чужою
річчю, не давали найменшого сумніву
щодо правомірності набуття майна.

Позов про право власності за давністю
володіння не може пред'являти законний
володілець або особа, яка володіє
майном за волею власника і завжди
знала, хто є її власником. Тобто
виключено набуття права власності на
майно, яке знаходиться у володінні
власника і ніколи не вибувало з його
володіння.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ» № 5 від 7 лютого 2014 року,
можливість пред'явлення до суду позову
про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень статей ст. 15, 16 ЦК України, а
також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з
якими захист цивільних прав
здійснюється судом шляхом визнання
права. У зв'язку з цим позивач, яка
заявила про давність володіння і
вважає, що у неї є всі законні підстави
бути визнаною власником майна за
набувальною давністю, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності.

Відповідно до змісту ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно п. 3, 4 ст. 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Вирок у кримінальній справі,
що набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Суд при вирішенні зазначеної цивільної
справи враховує норми, які регулюють
підстави виникнення у позивача права
власності на нерухоме майно, а саме на
квартиру АДРЕСА_5, а також кому та на
якій правовій підставі належить
вищезазначений об’єкт нерухомості.

Також, суд при розгляді даної справи
виходив з того, що позивач як
незаконний володілець, протягом всього
часу володінням квартирою повинна була
бути впевнена, що на це майно не
претендують інші особи, і вона отримала
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Суд вирішуючи даний спір приймає до
уваги, що спірна квартира не є чужим
майном для позивачів, оскільки вона
перебуває на балансі КП «Житлового
господарства Кіровського району» ДМР,
та відповідно до виписки з будинкової
книги про склад сім’ї та прописці в м.
Дніпропетровську АДРЕСА_3
зареєстровано 3 особи, а саме: ОСОБА_1,
яка є уповноваженим власником
(співвласником, наймачем), ОСОБА_4
(донька) та ОСОБА_2 (чоловік), а отже суд
приходить до висновку, що позов про
визнання право власності за
набувальною давністю не може бути
пред’явлений позивачем, яка володіє
майном по волі власника і завжди знала
на балансі якого комунального
підприємства перебуває спірна
квартира.

Окрім цього, суд при вирішенні
заявлених позовних вимог враховує
роз’яснення викладені у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»,
відповідно до яких визнання за
володільцем права власності на
нерухоме майно на підставі статі 344 ЦК
України можливе лише за наявності
необхідних умов: добросовісності
заволодіння, відкритості,
безперервності, безтитульності
володіння. Крім того, за набувальною
давністю може бути набуто право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника, або власник якого невідомий,
або власник відмовився від права
власності на належне йому нерухоме
майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Крім того, застосування набувальної
давності до даних правовідносин
передбачає відсутність титулу
(підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю. У разі якщо
існує інша підстава для виникнення
права власності у момент заволодіння
(наприклад, спадкування), а сторона
посилається на строк набувальної
давності, слід визнати, що стороною
вибрано невірний спосіб захисту, тобто
такий, який не відповідає специфіці
правовідносин, що виникли.

Аналізуючи вищевикладені норми
законодавства, які регулюють виникли
між сторонами правовідносини,
приймаючи до уваги, що 22 липня 1994 року
позивачу ОСОБА_1 виконавчим комітетом
Кіровської районної ради народних
депутатів м. Дніпропетровська було
видано ордер № 393 серії С на право
зайняття квартири АДРЕСА_5, яка
відповідно до довідки виданої ОСОБА_3
житлового господарства
Дніпропетровської міської ради від
08.08.2013 року проживає в вищезазначеному
службовому приміщенні, оскільки
пропрацювала 10 років в комунальній
системі, враховуючи обставини, які були
встановленні рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від
17.04.2014 року, відповідно до якого спірна
квартира на яку позивачі просять суд
визнати право власності за набувальною
давністю є комунальною, суд приходить
до висновку, що позивачі були обізнані
кому та на підставі яких документів
належить спірна квартира, а також на
балансі якого комунального
підприємства вона перебуває.

Підсумовуючи вищевикладене, приймаючи
до уваги відсутність підстав для
застосування набувальної давності до
виниклих між сторонами правовідносин,
оскільки застосування набувальної
давності передбачає відсутність
титулу для виникнення права власності
в момент заволодіння чужою річчю, однак
як вбачається з встановлених під час
судового розгляду фактичних обставин
справи у позивача існує інша підстава
для виникнення права власності у
момент заволодіння спірною квартирою,
оскільки вона є службовим приміщенням
та перебуває на балансі ОСОБА_3
житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, тому
суд приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
застосування до виниклих між сторонами
правовідносин вимог ст. 344 ЦК України та
визнання за позивачами права власності
на квартиру за набувальною давністю,
крім того, суд вважає необхідним
зазначити, що обраний позивачами
спосіб захисту порушеного права не
відповідає специфіки виниклих між
сторонами правовідносинам, а тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст.ст. 3, 16, 344, п. 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, ст.ст. 118, 122, 123 ЖК УРСР, ст. 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88,
212, 213, 215 ЦПК України, суд, –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позову до
ОСОБА_3 житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, третя
особа – Відділ державної реєстрації
майнових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області про
визнання права власності за
набувальною давністю – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом за письмовою заявою відповідача
про перегляд заочного рішення, яка може
бути подана відповідачем протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем протягом 10 днів з
дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя                     Ф.Ф. Маймур