АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9603/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Литвинчук В. П. Доповідач -
Городнича В.С.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.,

суддів - Варенко
О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Білаш
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 12 вересня 2014 року по справі
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до відповідача,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
ОСОБА_2, згідно укладеного кредитного
договору від 08 лютого 2006 року, отримав
кредит у розмірі 10000,00 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку за сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 16,80 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Разом з тим у порушення
укладеного кредитного договору
відповідач договір не виконує. У
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка станом на 16 жовтня
2013 року становить - 24796,51 грн.
Добровільно повертати заборгованість
відповідач не бажає.

У зв'язку з вищезазначеним, позивач
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
у сумі 24796,51 грн.

Заочним рішенням Баглійського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 12
вересня 2014 року позовні вимоги
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ПАТ КБ "Приватбанк"
заборгованість за кредитним договором
у розмірі - 24796,51 грн. Вирішено питання
щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Так, із кредитного договору від 08
лютого 2006 року вбачається, що
відповідачем був укладений кредитний
договір, згідно якого отриманий кредит
на загальну суму 10000,00 гривень. Разом з
тим, відповідач умови укладеного
договору не виконував та у зв'язку з
невиконанням умов договору утворилась
заборгованість у загальній сумі - 24796,51
грн.

Добровільно повертати заборгованість
він не бажає, ухиляється від виконання
своїх зобов'язань по укладеному
Договору.

Враховуючи вищезазначене та керуючись
ст. 526, 530, 1050 ЦК України, суд першої
інстанції дійшов до висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованість за кредитним
договором у розмірі 24796,51 грн.

Проте погодитись з висновками суду
першої інстанції не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, неповно суд з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Обов'язок суду за вказаними
правовідносинами з'ясовувати фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи та докази на їх підтвердження, в
тому числі і пропущення строку
позовної давності для звернення до
суду з позовом, що передбачено законом,
а саме: ст.214 ЦПК України, однак судом
першої інстанції вказані вимоги Закону
виконані не були.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України -
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
судам роз'яснено, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
зазначене вище правило застосовується
й до додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Суд першої інстанції помилково не
застосував вказану норму закону та
роз'яснення постанови Пленуму ВССУ до
виниклих спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається строк,
на який видана платіжна карта
позичальнику, це 12 місяців (а.с.12), що
передбачено п.9.12 Умов та Правил надання
банківських послуг.

Колегія суддів встановила, що остання
та єдина сплата заборгованості
відповідача відбулась у грудні 2008 року
в сумі 7000,00 грн.

Строк позовної давності сторонами
договору не був обумовлений, як це
зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до
спірних правовідносин застосовується
загальна позовна давність тривалістю у
три роки.

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою 15.11.2013 року (а.с. 3).

Таким чином, позов було пред'явлено
після спливу строку позовної давності,
який закінчився у грудні 2011 року (2008
+3=2011).

Позивач - банк не заявив суду щодо
поновлення строку позовної давності. З
матеріалів справи не вбачається
підстав для визнання пропуску строку
банком з поважних причин.

Позивач - банк продовжував щомісячно
нараховувати проценти та штрафні
санкції за прострочення зобов'язання
по поверненню кредитних коштів після
припинення відповідачем здійснення
операцій по кредитній картці, що
свідчить про обізнаність позивача про
порушення свого права.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України - загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог статті 259 ЦК
України ч.1 - позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК
України, - зі спливом позовної давності
до основної вимоги вважається, що
позовна давність спливла і до
додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено відповідачем по справі, є
підставою для відмови у позові.

Враховуючи письмову заяву відповідача
про застосування строків позовної
давності (а.с. 47), колегія суддів дійшла
висновку, що позивачем пропущено строк
позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267
ЦК України, є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене,
рішення суду постановлене без
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а рішення суду скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Заочне рішення Баглійського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 12
вересня 2014 року - скасувати.

Відмовити публічному акціонерному
товариству комерційному банку
"ПриватБанк" в задоволенні його
позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Городнича В.С.

Судді:
Варенко О.П.

Лаченкова О.В.