АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5424/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Похваліта С. М. Доповідач -
Котушенко С.П.Категорія 54
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» на рішення Заводського
районного суду м.Дніпродзержинська від
15 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» про незаконне
звільнення, поновлення на роботі та
виплаті заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з уточненим в ході розгляду справи
позовом (а.с. 85-88) до ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат
ім.Ф.Е.Дзержинського» про незаконне
звільнення, поновлення на роботі та
виплаті заборгованості. Позивач
вказував на те, що з липня 1996 року
перебував з відповідачем у трудових
правовідносинах у якості обробника
поверхневих пороків металу
вісепрокатного цеху, в 2005 році отримав
трудове каліцтво, з вересня 2012 року
працював у цеху ремонту металургійних
печей слюсарем ремонтником 3 розряду. 26
листопада 2013 року його звільнено з
роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на відсутність факту
скорочення штату та
економічно-технічного обґрунтування
для цього, на порушення порядку
звільнення, оскільки про скорочення
штату його завчасно не повідомляли,
іншу роботу - не пропонували, позивач
просив визнати незаконним наказ №413-к
від 26 листопада 2013 року про розірвання
трудового договору; поновити його на
роботі в ПАТ «ДМКД» у створеному
ремонтно-сервісному центрі на посаді
слюсаря-ремонтника 3 розряду, з тими ж
умовами праці, що були й раніше;
зобов'язати відповідача виплатити йому
заборгованість по заробітній платі та
середній заробіток за весь час
затримки на день фактичного
розрахунку, тобто по 10 січня 2014 року в
розмірі 14 000 грн.; відшкодувати моральні
та матеріальні збитки у розмірі 10 000
грн. пов'язанні з погіршенням здоров'я у
зв'язку з незаконним звільненням.

Рішенням Заводського районного суду
м.Дніпродзержинська від 15 квітня 2014
року позов задоволено в частині
поновлення на роботі, визнання
незаконним наказу та в частині
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 1 000 грн., а також стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 5 666,76 грн.

Додатковим рішенням від 21 серпня 2014
року в задоволенні позову в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки по день
фактичного розрахунку відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування рішення
від 15 квітня 2014 року як незаконного,
постановленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права
і про ухвалення нового рішення.

Додаткове рішення не оскаржується і у
відповідності зі ст.303 ЦПК України не
переглядається.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником підприємства, установи,
організації, або уповноваженим ним
органом у разі змін в організації
виробництва і праці, в тому числі при
ліквідації, реорганізації або
перепрофілюванні підприємства,
установи, організації, скороченні
чисельності або штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 перебував з відповідачем у
трудових правовідносинах у якості
обробника поверхневих пороків металу
вісепрокатного цеху.

16 серпня 2005 року в результаті нещасного
випадку позивач отримав трудове
каліцтво, після чого йому визначались
різні групи інвалідності та ступені
втрати професійної працездатності, він
неодноразово звільнявся з роботи за
ініціативою роботодавця, а потім
поновлювався на роботі як самим
відповідачем, так і на підставі рішення
суду.

В 2008 році ОСОБА_2 було переведено в цех
ремонту металургійних печей сторожем,
а потім слюсарем ремонтником 3 розряду.

За висновком МСЕК від 06 листопада 2013
року після чергового переосвідчення
позивачеві була визначена втрата
професійної працездатності на 25% без
встановлення групи інвалідності.

Наказом №413-к від 26 листопада 2013 року
його звільнено з роботи на підставі п.1
ст.40 КЗпП України.

Задовольняючи позов в частині
поновлення на роботі та визнання
наказу про розірвання трудового
договору незаконним, суд виходив з
недоведеності того, що у відповідача
мали місце зміни в організації
виробництва і праці, зокрема
скорочення чисельності або штату
працівників, а також з неврахування
переважного права позивача на
залишення на роботі.

З такими висновками суду погодитись не
можна з огляду на наступне.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у ч.2
п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» при реорганізації
підприємства або при його
перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40
КЗпП України може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності штату працівників, змінами
в їх складі за посадами, спеціальністю,
кваліфікацією, професіями.

Зі справи вбачається, що наказом №1000
від 20 серпня 2013 року передбачено
внесення зміни в організаційну
структуру управління та штатний розпис
ПАТ «Дніпровський меткомбінат», в
результаті чого підлягало скасуванню
ряд структурних підрозділів комбінату
і утворенню інших, здійснення переводу
працівників на інші роботи на
комбінаті та звільнення з роботи
висвободжених у зв'язку зі змінами в
організації виробництва працівників.

22 серпня 2013 року ОСОБА_2 в числі інших
працівників було ознайомлено з
зазначеним наказом. Пізніше позивача
було письмово попереджено про наступне
вивільнення і запропоновано
продовжити трудові відносини з
підприємством на одній з вакантних
посад.

У зв'язку з покращенням стану здоров'я
ОСОБА_2 виявив бажання зайняти вакантну
посаду обробника поверхневих пороків
металу вісепрокатного цеху, яку займав
до отримання трудового каліцтва. 27
серпня 2013 року відділ кадрів комбінату
видав йому направлення на співбесіду
щодо працевлаштування з керівником
вказаного структурного підрозділу,
котрий відмовив позивачеві у прийнятті
на роботу (а.с.35).

Скарги ОСОБА_2 на необгрунтованість
вказаної відмови були предметом
розгляду адміністрації та
профспілкової організації
підприємства (а.с.36-37, 42-45), а також він
звертався до суду з позовом про
незаконність відмови у переведенні на
вказану посаду (а.с.38-40).

Після розгляду вказаних скарг, 14 жовтня
2013 року відділ кадрів комбінату
повторно видав ОСОБА_2 направлення на
співбесіду щодо працевлаштування на
посаду обробника поверхневих пороків
металу з керівником вісепрокатного
цеху, котрий направив його для
проходження медогляду з метою переводу
на вказану посаду. За висновком
медичної комісії від 05 листопада 2013
року ОСОБА_2 визнано таким, що не може
працювати обробником поверхневих
пороків металу (а.с.60, 61).

Згідно із ч.2 ст.40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах, 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

В порушення вказаної норми, після
отримання зазначеного висновку
медичної комісії, відповідач не
запропоновував позивачеві продовжити
трудові відносини з підприємством на
одній з вакантних посад, звільнивши
його з роботи, а тому ОСОБА_2 підлягає
поновленню на роботі саме з цих
підстав.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги
наведені обставини, постановлене
судове рішення в частині обґрунтування
задоволення позову про поновлення на
роботі та визнання наказу незаконним
підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачеві пропонували різні вакантні
посади, в тому числі й посаду слюсаря
ремонтника 3 розряду в створеному РСЦ,
від чого він відмовлявся, бажаючи
працювати тільки обробником
поверхневих пороків металу
вісепрокатного цеху, не є підставою для
скасування рішення в зазначеній
частині з огляду на наступне.

Викладені апелянтом доводи свідчать
про те, що зазначені пропозиції та
відмова позивача від переводу мали
місце до отримання результатів
розгляду заяв і скарг ОСОБА_2 на
порушення своїх трудових прав, а також
до отримання висновку медичної комісії
про неможливість займати бажану
посаду. Доказів тому, що такі
пропозиції мали місце після викладених
обставин відповідач суду не надав, хоч
це і є його процесуальним обов'язком.

Оскільки порушення трудових прав
позивача спричинило йому моральні
страждання, суд дійшов до правильного
висновку, що у відповідності зі ст.237-1
КЗпП України позивач має право на
відшкодування моральної шкоди і
правильно, з урахуванням роз'яснень
викладених в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в спра вах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (з наступними
змінами), визначив її розмір.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, суд не врахував, що
таких позовних вимог ОСОБА_2 не заявляв.

Зміст ч.1 ст.11 ЦПК України визначає, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі справи вбачається, що вимоги
позивача зводилися до стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. Ні в первісній, ні в
доповненій позовній заяві вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу не містяться.

Враховуючи те, що суд вийшов за межі
позовних вимог ОСОБА_2, рішення в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду
м.Дніпродзержинська від 15 квітня 2014
року в частині обґрунтування
задоволення позову про визнання наказу
незаконним та поновлення на роботі
змінити відповідно з даним рішенням; в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
рішення скасувати, а в іншій частині -
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Котушенко С.П.

Судді
Петренко І.О.

Романюк М.М.