22-ц/775/1515/2014(м)
інстанції Скудін В.Є.
23 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
суддів
Мальцевої Є.Є., Супрун М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу відділу
Державної виконавчої служби
Першотравневого районного управління
юстиції на ухвалу Першотравневого
районного суду Донецької області від 18
вересня 2014 року у справі за поданням
в.о. начальника відділу державної
виконавчої служби Першотравневого
районного управління юстиції про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1,-
Ухвалою Першотравневого районного
суду Донецької області від 18 вересня 2014
року відмовлено у задоволенні подання
в.о. начальника ВДВС Першотравневого
РУЮ про тимчасове обмеження у праві
виїзду за межі України боржника ОСОБА_1
В апеляційній скарзі в.о. начальника
ВДВС Першотравневого РУЮ Матвійчук
Д.В., посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить ухвалу суду скасувати, подання
задовольнити, встановити тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України боржника ОСОБА_1
У відповідності з положеннями ст.303-1, ч.2
ст.305 ЦПК України апеляційний суд
розглядає справу у відсутності ОСОБА_1,
яка належним чином повідомлена про
дату, час і місце судового розгляду
справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта в.о. начальника ВДВС
Першотравневого РУЮ Матвійчука Д.В.,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.
З матеріалів справи вбачається, що 15
вересня 2014 року до суду першої
інстанції надійшло подання в.о.
начальника ВДВС Першотравневого РУЮ, в
якому заявник просив винести ухвалу
про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві
виїзду за межі України, без вилучення
паспортного документу, до виконання
В обґрунтування своїх вимог, заявник
посилаючись на норми ЦПК України,
Закону України «Про виконавче
провадження», вказував, що на
примусовому виконанні у ВДВС перебуває
вимога № Ф4 від 07 лютого 2013 року видана
УПФУ в Першотравневому районі про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі
сплати єдиного внеску 3455,43 грн. Боржник
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього даним рішенням.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК
України апеляційний суд скасовує
ухвалу і передає питання на новий
розгляд до суду першої інстанції, якщо
останній порушив порядок, встановлений
Відмовляючи в задоволенні подання
ВДВС, суд в ухвалі від 18 вересня 2014 року,
посилаючись на Закон України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України», Лист
Міністерства юстиції від 06 червня 2008
року № 25-32/507 «Щодо виїзду за кордон
осіб, які мають невиконанні
зобов'язання, в тому числі зі сплати
аліментів, покладені на них рішеннями
судів», ст. 377-1 ЦПК України, виходив з
того, що подання не відповідає вимогам
п.1-9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України», тому як не має
відомостей чи має боржник ОСОБА_1
паспорт і які його дані.
З такими висновками суду колегія
суддів погодитися не може, оскільки суд
дійшов їх з порушенням норм
процесуального права.
Згідно з ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична
особа має право на свободу пересування.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно п.18 ч.3 ст.11 зазначеного закону
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.
Відповідно до вимог ст. 6 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» підставою
для тимчасових обмежень у праві виїзду
громадян України за кордон є ухилення
громадянина від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи) - до виконання таких зобов'язань.

Як вбачається зі справи, звертаючись з
поданням, державний виконавець
зазначав, що боржником не вчинено дій
спрямованих на виконання покладених на
нього зобов'язань.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника
фізичної особи або керівника боржника
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Матеріали справи не містять відомостей
щодо виконання судом вимог
процесуального закону, передбаченого
ст. 122 ЦПК України, про постановлення
ухвали про відкриття провадження у
справі. Норми ч.2 ст. 377-1 ЦПК України,
якою передбачено негайний розгляд
подання у відкритому судовому
засіданні, не звільняють суд від
обов'язку вирішити питання про
відкриття провадження чи відмову в
цьому по даній категорії справ.

Відмовляючи у задоволенні подання суд
першої інстанції послався на
невідповідність його форми та змісту
вимогам законодавства, проте ці
обставини можуть бути підставою для
застосування положень ст. 121 ЦПК
України, а не відмови у задоволенні
подання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що судовий розгляд справ про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України має закінчуватися
поставлянням судового рішення (у формі
ухвали), ухваленого іменем України
(ст.ст. 208-210 ЦПК України).

За таких обставин, приймаючи до уваги,
що суд першої інстанції порушив
порядок, встановлений для вирішення
питання щодо розгляду подання
державного виконавця, оскаржувана
ухвала підлягає скасуванню з передачею
справи до суду першої інстанції для
вирішення питання про відкриття
провадження у справі.

Поза увагою суду залишилися і
роз'яснення, викладені в листі
Верховного Суду України «Судова
практика щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України» в якому зазначено, що за
змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про
виконавче провадження» державний
виконавець під час здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Отже, з погляду значення
словосполучення «ухилення від
виконання зобов'язань, покладених
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч.
1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», позначає з об'єктивної
сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків, тобто коли боржник свідомо
ухиляється від виконання - має змогу
виконати зобов'язання у повному обсязі
або частково, але не робить цього без
поважних причин. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання».

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Оскільки ухвалу суду постановлено з
порушенням норм процесуального права
та без врахування вищенаведеного, що
призвело до неправильного вирішення
справи та перешкоджає суду апеляційної
інстанції дослідити нові докази чи
обставини, які не були предметом
розгляду в суді першої інстанції, вона
підлягає скасуванню з направленням
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції, у зв'язку з цим апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись п.4 ч.2 ст.307, п.3 ч.1 ст.312 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Відділу Державної
виконавчої служби Першотравневого
районного управління юстиції
задовольнити частково.

Ухвалу Першотравневого районного
суду Донецької області від 18 вересня 2014
року скасувати та передати питання
щодо розгляду подання на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Судді: