АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/2958/2014 Головуючий
в І інстанції Венглєвська Н.Б.
Доповідач: Фурман Т.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року жовтня місяця 28 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого: Фурман Т.Г.

Суддів: Пузанової Л.В.

Чиркової К.Г.

При секретарі: Калюжному О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_3, на
рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 16 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що 7 березня 2007
року ОСОБА_3 в присутності свідків
позичив у неї грошові кошти в розмірі 25
000 грн., які зобов'язався повернути до 01
серпня 2007 року, про що склав розписку.

Проте, у вказаний термін відповідач
гроші не повернув, натомість
запропонував передати у її власність
належну йому квартиру АДРЕСА_1.

11 серпня 2007 року вони уклали між собою
договір дарування вказаної вище
квартири, а 22 листопада 2007 року вона
передала ОСОБА_3 ще 25 000 грн. в рахунок
оплати вартості квартири, про що
останній склав розписку.

Оскільки рішенням суду від 13 грудня 2010
року укладений між нею та відповідачем
договір дарування визнано недійсним,
внаслідок чого її право власності на
квартиру АДРЕСА_2 припинилося, просила
стягнути з ОСОБА_3 на її користь борг в
розмірі 50 000 грн. та понесені судові
витрати.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 16 липня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 25 000 грн. та судові
витрати в розмірі 250 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діюча від
імені ОСОБА_3, просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, зазначаючи, що
суд першої інстанції неправильно
визначив характер виниклих між
сторонами правовідносин, не прийняв до
уваги обставини, встановлені судовим
рішенням в іншій справі, не застосував
позовну давність, що призвело до
ухвалення в справі незаконного
рішення, а також безпідставно стягнув з
відповідача судові витрати, від сплати
яких він звільнений відповідно до п.9
ст.5 Закону України „Про судовий збір".

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу до суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 07 березня 2007 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений
договір позики, за умовами якого
відповідач отримав грошові кошти у
сумі 25000 грн. та зобов'язувався
повернути таку ж суму грошей до 01
серпня 2007 року /а.с.6/.

Передбачена законом письмова форма
договору сторонами не дотримана, однак
на підтвердження факту укладення
такого договору позивач надав боргову
розписку видану відповідачем, який
свій підпис на ній не спростував.

Посилання позичальника на те, що
грошові кошти ним не були отримані,
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки зазначений розмір позики
підтверджений належними доказами, який
у встановленому законом порядку не
спростований, а іншими засобами
доказування, згідно ст. 59 ЦПК України,
зазначений факт не може бути
підтверджений, крім випадків,
передбачених ч.2 ст. 1051 ЦК України, які
відповідачем не доведені і судом не
встановлені.

Враховуючи, що відповідно до вимог ст.
1049 ЦК України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлені договором,
та зважаючи на те, що у визначений
договором строк відповідач борг не
повернув, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції обґрунтовано,
відповідно до положень ст. 1046, 1047, 1049 ЦК
України прийшов до висновку, про наявне
у позивача право стягнення з
відповідача грошових коштів за
договором позики від 07.03.2007 року.

Відповідно до положень статей 256, 257, 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 260 ЦК позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу (а саме
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язаний його початок).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Початком перебігу строку позовної
давності, у межах якого позивачці
потрібно було звернутися до суду із
позовом про стягнення боргу за
борговою розпискою від 07.03.2007 року є
дата повернення позики, а саме 01.08.2007
року.

Позов про повернення боргу за цією
борговою розпискою позивачем подано до
суду 13.12.2013 року.

В процесі розгляду справи відповідач
заявляв клопотання про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, проте суд прийшов до висновку
про те, що позов поданий в установлений
законом строк, при цьому свої висновки
з цього приводу не мотивував.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки за
обставинами справи позов подано після
спливу трирічного строку позовної
давності.

При цьому, колегія суддів враховує, що
факт пред'явлення позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу
29.12.2010 року не переривав перебігу
строку позовної давності відповідно до
ч.1 ст.. 265 ЦК України, оскільки цей позов
був залишений ухвалою суду від 14.03.2014
року без розгляду. Це судове рішення
позивачкою не оскаржувалося та набрало
чинності.

Інших причин поважності пропуску
строку позовної давності позивач не
назвав і доказами не підтвердив.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
стягнення грошових коштів за борговою
розпискою від 07.03.2007 року в сумі 25 000 грн.
з наведених вище підстав підлягає
скасуванню із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні цих
вимог за пропуском строку позовної
давності.

В іншій частині позовних вимог судом
з'ясована справжня природа розписки
від 22.11.2007 року та встановлено на
вчинення яких правовідносин були
спрямовані дії сторін по цій розписці,
що позивачкою в апеляційному порядку
не оскаржено, колегія суддів вважає, що
рішення суду в цій частині є
правильним, а посилання апелянта на
неправильність вирішення цього
питання є безпідставним.

Судові витрати підлягають
перерозподілу та стягненню з позивачки
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат на
правову допомогу в сумі 1000 грн.
відповідач надав укладений між ним та
ОСОБА_2 договір про надання правової
допомоги від 29.04.2014 року, квитанцію про
сплату ним зазначеної суми.

Стягнення понесених стороною витрат на
правову допомогу здійснюється
відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України та
постанови Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006 року "Про граничні
розміри компенсаційних витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави", якими
передбачено, що граничний розмір
витрат, пов'язаних з правовою допомогою
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення у цивільній справі у
випадку, якщо компенсація сплачується
іншою стороною, не повинен
перевищувати суму, що обчислюється
виходячи з того, що зазначеній особі
виплачується 40 % розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Оскільки адвокатом визначений розмір
компенсації витрат на правову допомогу
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року
"Про граничні розміри компенсаційних
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави", зважаючи на розумність цих
витрат, їх відповідність складності,
обсягу, характеру наданої правової
допомоги, витраченого ним часу, колегія
суддів вважає, що заявлена
відповідачем вимога про стягнення
витрат на правову допомогу підлягає
задоволенню у заявленому ним розмірі.

Оскільки ОСОБА_3 відповідно до п. 9 ст. 5
Закону України „Про судовий збір" був
звільнений від сплати судового збору
при подачі апеляційної скарги, то
зазначені судові витрати підлягають
стягненню з позивачки в дохід держави в
сумі 250 грн. (50 % ставки, що підлягала
сплаті при поданні позовної заяви).

На підставі ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України,
керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої від
імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 16 липня 2014 року
в частині стягнення грошових коштів і
судових витрат скасувати і ухвалити в
цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 25 000
грн. відмовити за пропуском строку
позовної давності.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь:

- ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в
сумі 1000 (одна) тисяча гривень.

- в дохід держави судові витрати у
розмірі 250 гривень.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: