22-ц/775/1565/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Степанова
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді - Сорока Г.П.,
суддів - Баркової
Л.Л., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі - Одінцові
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення суми індексації
заробітної плати, компенсації втрати
частини заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 26
25 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
(далі за текстом ПАТ «МК «Азовсталь»),
який в подальшому змінив, збільшив
вимоги та просив стягнути з
відповідача на його користь суму
індексації заробітної плати та
компенсацію втрати частини доходів за
період з 2003 року по 30.09.2005 року у розмірі
127,11 грн. ( 51,34 грн.+75,77 грн.), компенсацію
втрати частини заробітної плати за
період з 01.10.2005 року по 31.10.2007 року в
розмірі 73,54 грн., що разом складає
заборгованість в сумі 200,65 грн.,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку з 04.03.2011 року по
день винесення рішення в розмірі 147 023,52
грн. (164,64 грн. х 893 дн.) та у відшкодування
моральної шкоди, заданої невиплатою
заробітної плати, 1000 грн. Також просив
за рахунок відповідача відшкодувати
понесені ним судові витрати на правову
допомогу у розмірі 1000 грн.
В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що з 18.08.1988 року по
03.03.2011 року він перебував у трудових
відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». Під
час його роботи на підприємстві з
березня 2003 року по вересень 2005 року при
виплаті заробітної плати йому не
виплачувались суми індексації, що
передбачена діючим законодавством,
внаслідок чого були порушені його
права на оплату праці, які мають біти
відновлені шляхом виплати йому
відповідних сум індексації та
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків виплати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, а також моральної шкоди,
завданої невиплатою заробітної плати.
Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
26 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
до ПАТ «МК «Азовсталь» про стягнення
суми індексації заробітної плати,
компенсації втрати частини заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на
користь ОСОБА_2 індексацію заробітної
плати з компенсацією заборгованості в
сумі 127,11 грн. за період з 01 березня 2003
року по 30 вересня 2005 року, компенсацію
заборгованості в сумі 74,54 грн. за період
з 01.10.2005 року по 30.10.2007 року, а всього у
сумі 200,65 грн., з утриманням з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті, у
відшкодування моральної шкоди 100 грн.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 04.03.2011 року по
26.09.2014 року в сумі 749,82 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Також стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на
користь ОСОБА_2 витрати на правову
допомогу у розмірі 7,10 грн. та в дохід
держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду в
частині стягнення середнього
заробітку, відшкодування моральної
шкоди та витрат на правову допомогу,
позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить змінити рішення та стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за весь час затримки виплати
належних сум з 04.03.2011 року по день
постановлення рішення 26.09.2014 року у
розмірі 147 023,52 грн., відшкодування
моральної шкоди, завданої невиплатою
заробітної плати, у розмірі 1000 грн.,
судові витрати на правову допомогу в
розмірі 1000 грн. При цьому посилається
на незаконність і необґрунтованість
рішення, порушення та неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

Позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися,
про час та місце судового засідання
були повідомлені належним чином шляхом
направлення поштового повідомлення
про виклик до суду рекомендованим
листом з повідомленням про вручення.
Представник позивача подала до суду
письмову заяву про розгляд справи у її
відсутності та відсутності позивача,
просила апеляційну скаргу
задовольнити. Тому, виходячи з положень
ст.305 ЦПК України, колегія суддів дійшла
до висновку про можливість розгляду
справи у відсутності позивача та його
представника.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ПАТ «МК
Азовсталь» Чайкіної К.О., яка просила
апеляційну скаргу позивача відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без зміни, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 18.08.1988
року по 03.03.2011 року перебував у трудових
відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь». Під
час роботи позивача йому
нараховувалась та виплачувалась
заробітна плата.

При звільненні ОСОБА_2 не була
виплачена сума індексації заробітної
плати, яка за період з 1 березня 2003 року
по 30 вересня 2005 року становить 51,34 грн.,
компенсації за затримку у її виплаті за
період з 1 березня 2003 року по 30 вересня
2005 року, яка становить 75,77 грн. та
компенсації за затримку у її виплаті за
період з 01 жовтня 2005 року по 30 жовтня 2007
року - 73,54 грн. (а.с. 105-112) , що не
заперечувалося представником
позивача.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з доведеності
факту порушення трудового
законодавства в частині невиплати
позивачу індексації заробітної плати з
компенсацією за затримку її виплати та
дійшов висновку, що розмір
заборгованості з індексації
заробітної плати з урахуванням
компенсації 200,65 грн. підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Керуючись положеннями ст.ст.116,117 КЗпП
України, з урахуванням правових
позицій Верховного Суду України,
викладених в постановах від 03.07.2013 року
та від 20.11.2013 року, п.20 Постанови ПВСУ №13
від 24.12.1999 року, виходячи з того, що при
звільненні позивача з підприємства з
ним не був проведений повний
розрахунок, суд дійшов висновку, що він
має право на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні з часу невиплати
відповідачем позивачу належних сум
індексації заробітної плати та
компенсації втрати її частини по день
ухвалення рішення.

Визначаючи розмір компенсації
середнього заробітку, який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, суд виходив з того, що згідно
довідки-розрахунку відповідача
середньоденна заробітна плата
позивача за останні повні два місця
роботи перед звільненням складає 164,64
грн. Відповідно сума середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати за період з 04.03.2011 року
по день винесення рішення - по 26.09.2014
року, тобто, за 893 робочих дні, складає 147
023,52 грн. З урахуванням суми індексації
заробітної плати з компенсацією, яка
підлягає стягненню за рішенням суду,
частку, яку вона становить у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком,
інших конкретних обставин справи,
враховуючи принципами розумності,
справедливості та співмірності, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
розмір відшкодування середнього
заробітку становить 749,82грн.

Вирішуючи позов про відшкодування
моральної шкоди, яка була спричинена
позивачу невиплатою відповідачем
частини заробітної плати, суд першої
інстанції, керуючись положеннями ст.237-1
КЗпП України, п.13 Постанови ПВСУ №4 від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», виходив з того, що
відповідач порушив право позивача на
отримання повного розрахунку при
звільненні, чим спричинив позивачу
моральну шкоду. З урахуванням обставин
справи, обґрунтування спричиненої
шкоди, розміру невиплаченої при
розрахунку грошової суми, строку
невиплати, принципів справедливості
та розумності суд дійшов до висновку,
що в грошовому вираженні розмір
компенсації моральної шкоди
відповідає 100грн. і цю суму стягнув з
відповідача на користь позивача у
відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування за
рахунок відповідача позивачу
понесених ним витрат на правову
допомогу, керуючись вимогами ст.88 ЦПК
України, з урахуванням часткового
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції дійшов до висновку, що з
відповідача на користь позивача
пропорційно задоволеним вимогам
підлягають відшкодуванню витрати на
правову допомогу у розмірі 7,10 грн.

Переглядаючи справу відповідно до
вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів
не може не погодитись з висновками суду
першої інстанції в оскаржуваній
частині рішення, тобто в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнення,
відшкодування моральної шкоди та
відшкодування витрат на правову
допомогу, оскільки висновки суду
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що суд неправильно зменшив розмір
середнього заробітку, який підлягає
стягненню з відповідача на його
користь за час затримки розрахунку при
звільненні, не звернув уваги на те, що
він погодився з розрахунком
відповідача щодо заборгованої суми
індексації заробітної плати з
компенсацією, тому спір відсутній, а
відповідно підстав для зменшення суми
відшкодування середнього заробітку та
витрат на правову допомогу у суду не
було, колегія суддів вважає
безпідставними.

Так, згідно вимог ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, наведеними в
п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З урахуванням наведених вимог,
виходячи з того, що сума індексації
заробітної плати з компенсацією у
розмірі 200,65грн., яка стягнута за
рішенням суду з відповідача на користь
позивача, на день звільнення позивача
відповідачем не була нарахована та не
значилась заборгованою, ця сума
нарахована відповідачем в період
розгляду справи, що переглядається, за
клопотанням позивача та дорученням
суду, та, враховуючи значимість частки,
яку вона становить у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком, тривалість часу
не звернення позивача до відповідача
за остаточним розрахунком та до суду за
захистом свого права, а також інших
істотних обставин з урахуванням
загальних засад розумності,
справедливості та співмірності, суд
першої інстанції визначив розмір
відшкодування середнього заробітку в
сумі 749,82грн. Свій висновок суд
достатньо повно та мотивовано
обґрунтував.

Будь-яких нових обставин чи нових
доказів, які не були предметом
дослідження в суді першої інстанції та
давали б апеляційному суду підстави
провести переоцінку, зроблену судом
першої інстанції, в апеляційній скарзі
не наведено та апеляційному суду не
надано. А посилання суду в рішенні на
формулу розрахунку відшкодування
середнього заробітку пропорційно сумі
заборгованості суми індексації
заробітної плати з компенсацією, яка не
передбачена законом, на думку колегія
суддів, не може бути підставою для
скасування рішення суду в частині
стягнення середнього заробітку,
оскільки це не призвело до
неправильного вирішення цього позову.

Також безпідставними колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
позивача про необґрунтованість
рішення суду щодо зменшення
визначеного ним розміру відшкодування
моральної шкоди.

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться, якщо
порушення його законних прав привели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
потребували від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в
п.п.9,13 постанови від 31 березня 1995 року
№ 4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової
шкоди)", розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин, яке призвело
до його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на власника чи
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої приналежності.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди, позивач в позовній
заяві посилався на те, що порушення
його права на оплату праці спричинило
моральні страждання, пов'язані з
нанесенням психічної травми, яка
викликає негативні емоції і
психологічні переживання, періодична
депресія, апатія, тривога, з'явилось
безсоння, головні болі, болі в серці,
слабкість, нездужання, пов'язані зі
стійким переживанням та стражданням,
що впиває на стан здоров'я, з
урахуванням цього моральну шкоду
оцінив в 1000грн.

При цьому, в своїй позовній заяві
позивач не послався на докази, якими
підтверджуються його доводи щодо
характеру та т тривалості заподіяння
моральної шкоди, погіршення стану
здоров'я та суду не надав жодних
доказів на підтвердження цих доводів, в
тому числі, будь-яких медичних
документів щодо погіршення його стану
здоров'я і медичного висновку, що таке
погіршення є наслідком не нарахування
та не виплати йому при звільненні сум
індексації заробітної плати з
урахуванням компенсації.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходячи з встановленого факту
порушення права позивача на своєчасне
отримання заробітної плати в повному
обсязі та дійшов до висновку, що діями
відповідача заподіяна позивачу
моральна шкода. Враховуючи конкретні
обставини справи, характер порушення
прав позивача, наведеного позивачем
обґрунтування спричиненої шкоди,
розміру невиплаченої при розрахунку
грошової суми, строку невиплати,
принципів справедливості та
розумності суд дійшов до висновку, що в
грошовому вираженні розмір
компенсації моральної шкоди
відповідає 100грн. Будь-яких нових
обставин чи нових доказів, які не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та давали б апеляційному
суду провести переоцінку, зроблену
судом першої інстанції, в апеляційній
скарзі не наведено та апеляційному
суду не надано. З урахуванням
наведеного, виходячи з того, що у своєму
рішенні суд достатньо повно та
обґрунтовано мотивував свій висновок
щодо визначення розміру відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів не
вбачає апеляційних підстав для
втручання у рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильне визначення розміру
відшкодування витрат на правову
допомогу, колегія суддів також вважає
безпідставними, оскільки у зв'язку із
частковим задоволенням позову суд
першої інстанції у відповідності з
вимогами ст.88 ЦПК України правильно
визначив розмір цього відшкодування за
рахунок відповідача пропорційно
задоволеним вимогам.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги позивача не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції і порушення
норм матеріального та норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в
межах позовних вимог, заявлених в суді
першої інстанції, та в межах доводів
апеляційного оскарження на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів вважає, що рішення суду
в оскаржуваній частині відповідає
обставинам справи та вимогам закону,
апеляційних підстав для його
скасування та ухвалення нового рішення
про задоволення позову в повному
обсязі у справі не вбачається, у зв'язку
з чим рішення суду підлягає залишенню
без зміни, а апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
26 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.