Справа № 581/592/14-ц
Провадження № 2/581/197/14
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2014 року
Липоводолинський районний суд
Сумської області у складі:

головуючого судді - Сізова Д.В.,

з участю секретаря - Самілик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про захист честі та гідності,
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н
о в и в :

21 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом.

Мотивував свої вимоги тим, що його
племінник ОСОБА_2 безпідставно
звинувачує його у тому, що він
відмовився лікувати його тяжко хворого
на онкологічну хворобу батька ОСОБА_3,
який у 2013 році проходив лікування в
Сумському обласному онкологічному
диспансері.

Уточнивши в судовому засіданні спосіб
захисту, просив зобов'язати
відповідача письмово на його адресу
вибачитись перед ним та відшкодувати
йому моральну шкоду у розмірі 5000 грн.,
якої він зазнав у наслідок такого
приниження.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, у
своїй заяві заперечив проти
задоволення позову, просив справу
розглядати без його присутності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на адресу та ім'я
ОСОБА_1 надходили листи від різних
органів та посадових осіб, зокрема:

29 березня 2013 року від Управління
охорони здоров'я Сумської обласної
державної адміністрації стосовно
звернення ОСОБА_1 щодо надання медичної
допомоги його братові ОСОБА_3 (а.с.26);

01 серпня 2013 року від Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини, в
якому ОСОБА_1 надавалась відповідь про
опрацювання його звернення щодо
надання допомоги його братові ОСОБА_3
(а.с.45);

13 серпня 2013 року від Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
аналогічного, що і попередній лист,
змісту (а.с.30);

01 листопада 2013 року від Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини, в
якому ОСОБА_1 надавалась відповідь про
вчинені на його прохання організаційні
заходи щодо надання допомоги його
братові ОСОБА_3 (а.с.50);

13 січня 2014 року від Міністерства
охорони здоров'я України, у якому
Національному інституту раку
Міністерства охорони здоров'я України
запропоновано опрацювати звернення
ОСОБА_1 щодо забезпечення медичною
допомогою ОСОБА_3 в умовах інституту
(а.с.44);

27 січня 2014 року від Міністерства
охорони здоров'я України, у якому
надано відповідь на звернення стосовно
забезпечення медичною допомогою
ОСОБА_3 (а.с.22);

10 лютого 2014 року від Міністерства
охорони здоров'я України, у якому
Національному інституту раку
Міністерства охорони здоров'я України
запропоновано опрацювати звернення
ОСОБА_1 та надати можливість для
забезпечення необхідною медичною
допомогою ОСОБА_3 (а.с.24);

12 березня 2014 року від Міністерства
охорони здоров'я України, у якому
Національному інституту раку
Міністерства охорони здоров'я України
запропоновано опрацювати звернення
ОСОБА_1 (а.с.51);

11 квітня 2014 року від Національного
інституту раку Міністерства охорони
здоров'я України стосовно обстеження
ОСОБА_3 у відповідному відділенні
інституту в період із 20 по 23 серпня 2013
року, із становленням діагнозу та курсу
лікування (а.с.27);

20 квітня 2014 року від Національного
інституту раку Міністерства охорони
здоров'я України аналогічного, що і
попередній лист, змісту (а.с.28);

30 квітня 2014 року від Міністерства
охорони здоров'я України, у якому
Національному інституту раку
Міністерства охорони здоров'я України
запропоновано опрацювати спрямоване
до прокуратури Голосіївського району
м.Києва звернення ОСОБА_1 (а.с.23);

27 червня 2014 року від Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
про те, що питання захисту права ОСОБА_3
на доступне та ефективне лікування,
організації його лікування упродовж
червня-вересня 2013 року постійно
знаходились на контролі в Секретаріаті
уповноваженого з прав людини (а.с.21).

06 червня 2014 року ОСОБА_2 надіслав
Липоводолинському суду Сумської
області заперечення у справі №581/252/14-ц
про визнання заповіту недійсним, у 6-му
абзаці якого зазначив що, «позивач
відмовився проводити належне
лікування батька» (а.с.43).

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право звернутись до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Поширення відповідачем відомостей про
те, що позивач відмовився лікувати
тяжко хворого на онкологічну хворобу
брата, є суб'єктивною думкою, а
відповідно не може бути предметом
судового захисту відповідно до ст.277 ЦК
України, оскільки суд її відносить до
оціночних суджень, тобто таких, що не
підлягають перевірці - ОСОБА_1 міг
сприяти у лікуванні, піклуватись про
хворого брата, давати ліки тощо, але в
жодному разі не проводити належне
лікування, що є виключною компетенцією
лікарів. Надані ОСОБА_1 докази вказують
лише на численні його звернення до
різних органів стосовно надання
медичної допомоги його брату.

За таких обставин, відсутні і підстави
для застосування положень ст.280 ЦК
України, відповідно до якої моральна
шкода підлягає відшкодуванню фізичній
особі у разі порушення її особистого
немайнового права.

Крім того, щодо обраного способу
захисту, то відповідно до статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу, частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Тому, керуючись роз'ясненнями, наданими
постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» від 27
лютого 2009 року №1 у п.26, суд, у будь-якому
випадку, не вправі зобов'язувати
відповідача вибачатися перед
позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі чи
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

За таких обставин, суд відмовляє ОСОБА_1
у задоволенні його позовних вимог про
зобов'язання вибачитись та
відшкодувати моральну шкоду.

Також, відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України, з позивача в дохід держави
необхідно стягнути 487 грн. 20 коп.
судового збору.

Керуючись ст.ст.10, 88, 212-215ЦПК України,
суд,

в и р і
ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 487
грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Сумської області
через Липоводолинський районний суд
протягом 10 днів із дня його
проголошення, а особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, мають
право подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Д. В. Сізов