АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
інстанції - Богінкевич С.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 24 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ТОВ «Кредитні ініціативи»
про визнання договору іпотеки
недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 24 липня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
договору іпотеки недійсним відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просила про його скасування з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

В сказі посилалась на порушення судом
норм процесуального права, а саме суд
безпідставно з листопада 2013 року до
липня 2014 року не розпочинав розгляд
справи, порушивши вимоги ст.ст. 173, 176, 177,
179, 192 ЦПК України, а також права
позивача на подання доказів. Суд
безпідставно не врахував, що
неповнолітня дитина позивача мала
право на користування майном своєї
матері, а тому при укладенні договору
іпотеки повинна була отримуватись
згода органу опіки та піклування. Суд
не застосував ст. 383 ЦК України,
відповідно до якої власник квартири
має право використовувати її для
проживання членів своєї сім`ї в тому
числі своїх неповнолітніх дітей. Суд
помилково не врахував, що відсутність
реєстрації дитини в іпотечному майні
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» не можуть
бути умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією України. Суд
також порушив вимоги закону при
проведенні заміни відповідача у справі
за відсутності достатніх доказів у
справі про перехід прав за іпотечним
договором до залученого судом
відповідача.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача доводи скарги
підтримала.

Представник відповідача до
апеляційного суду не з`явився, про
розгляд справи повідомлений.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є додержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтями першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Зокрема, ч. 6 ст. 203 ЦК України
встановлює, що правочин, який
вчиняється батьками (усиновителями), не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх або
працездатних дітей.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд
першої інстанції вважав встановленими
такі обставини .

25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Сведбанк») та позивачкою ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір №2706/0908/71-91
(а.с.9-10), відповідно до якого останній
було надано грошові кошти у вигляді
кредиту у розмірі 73 750 доларів США,
строком з 25.09.2008 року по 25.09.2038 рік для
здійснення розрахунків по договору
купівлі-продажу однокімнатної
квартири, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 від 25.09.2008 року (а.с. 11-12).

Крім того, у забезпечення належного
виконання вищезазначеного кредитного
договору 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Сведбанк») та позивачкою ОСОБА_2 було
укладено іпотечний договір
№2706/0908/71-591-2-1 (а.с.6-8), посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3,
відповідно до якого остання передала в
іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на
праві власності квартиру, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Крім того, слід зазначити, що 28.11.2012 року
між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
відповідно до чинного законодавства
України, був укладений договір
факторингу № 15 (а.с.36-42), відповідно до
якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
свої права вимоги заборгованості за
кредитними договорами.

Також відповідно до договору про
відступлення прав за іпотечними
договорами від 18.11.20012 року (а.с.51-53),
укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія (Вектор Плюс»
відповідно до якого ПАТ «Сведбанк»
разом з відступленням права вимоги
заборгованості за кредитними
договорами відступило одночасно і
права вимоги за іпотечними договорами.

Відповідно до договору факторингу від
28.11.2012 року (а.с.43-50) ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» відступило ТОВ
«Кредитні ініціативи» право вимоги
заборгованості за кредитними
договорами.

Також відповідно до договору про
відступлення прав за іпотечними
договорами від 28.11.20012 року (а.с.54-56) ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
разом з відступленням права вимоги
заборгованості за кредитними
договорами відступило одночасно і
права вимоги за іпотечними договорами
ТОВ «Кредитні ініціативи».

У зв'язку з чим, відповідно до
вищезазначених договорів відбулося
відступлення права вимоги за кредитним
договором № 2706/0908/71-591 від 25.09.2008 року та
за іпотечним договором № 2706/0908/71-591-2-1
від 25.09.2008 року, що було укладено між
позивачкою та ПАТ «Сведбанк» на
користь ТОВ «Кредитні Ініціативи», що
підтверджується також; витягами з
реєстру заборгованості боржників до
договору факторингу від 28.11.2012 року
(а.с.57,58).

Відповідно до ст. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначенні
законом як істотні або є необхідними
для договорів такого виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
йди.

Враховуючи те, що між сторонами було
укладено вищезазначений іпотечний
договір, суд приходить до висновку, що
вони дійшли згоди щодо істотних умов
договору, дотримались принципу свободи
договору (ст. 627 ЦК України) та принципу
волевиявлення учасника правочину, що
визначений ч. З ст. 203 ЦК України та
взяли на себе зобов'язання щодо
виконання цього договору.

Суд також встановив, що внаслідок
укладення іпотечного договору
№2706/0908/71-591-2-1 від 25.09.2008 року не були
порушені права малолітнього сина
позивачки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, (місце
проживання якого на момент укладення
договору не було зареєстровано в
іпотечному майні), а також, що
укладений сторонами договір іпотеки не
суперечив правам та інтересам
малолітнього сина позивача.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про відсутність правових
підстав для визнання договору іпотеки
недійсним відповідає цим обставинам та
вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд дійшов помилкового висновку в
частині відсутності підстав для
отримання згоди на укладення правочину
у органу опіки чи піклування, колегія
не приймає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею
177 СК України та статтею 17 Закону
України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш «Про
охорону дитинства» батьки не мають
права, без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Посадові особи
органів опіки та піклування несуть
персональну відповідальність за
захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду з
розгляду цивільних кримінальних справ
№ 5 від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснено,
що суди повинні виходити із того, чи
мала дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь - які дії,
вчинені без згоди іпотекодержателя
після укладення договору іпотеки
(наприклад, реєстрація неповнолітньої
дитини в житловому будинку, народження
дитини після укладення договору
іпотеки) не є підставою для визнання
такого договору недійсним із підстави
невиконання вимог закону про
дотримання згоди органу опіки та
піклування.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України в
редакції, що діяла на момент укладення
договору іпотеки, місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Як вбачається із п.4 вищезазначеного
іпотечного договору позивачка
засвідчила, що треті особи не мають на
нього будь-яких прав, в тому числі прав
та вимог, що підлягають державній
реєстрації відповідно до вимог чинного
законодавства України та підтвердила,
що житлові права охоронювані законом
інтереси дітей, захист яких
передбачений ст.12 Закону України «Про
умови соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
вчиненням цього правочину не
зменшуються та не обмежуються та
підтвердила своїм підписом, що надана
інформація є достовірною.

Крім того, як вбачається із
заяви-анкети на отримання кредиту, яку
подала позивачка до ВАТ «Сведбанк»
(а.с.126), відповідно до п.2.7. якого остання
не зазначила осіб, які знаходяться на
її утриманні.

Суду не були надані докази того,
що в момент укладання договору іпотеки
позивачка розпорядилась майном
неповнолітньої дитини.

Представник позивача в
апеляційному суді визнала, що
неповнолітня дитина проживала з
позивачкою до придбання іпотечного
майна в орендованій квартирі та не була
зареєстрована в іпотечному майні на
момент укладення договору.

Доводи позивача про те, що
неповнолітня дитина в момент укладення
нею договору іпотеки мала право на
проживання в її кватирі на
правильність висновків суду не
впливають, тому, що сама позивачка при
укладенні договору іпотеки вказану
обставину спростовувала.

Не зважаючи на те, що судом
встановлена відсутність іншого місця
проживання неповнолітньої дитини,
окрім іпотечного майна , суд першої
інстанції правомірно врахував
недобросовісність поведінки позивача,
яка , будучи іпотекодавцем, запевнила
банк про відсутність прав дітей на
користування майном, яке вона передає в
іпотеку, проте наразі оспорює
дійсність договору на підставі
неотримання згоди органами опіки та
піклування.

Доводи скарги про порушення судом
строків розгляду справи на
правильність рішення не впливають.
Посилання на порушення прав позивача
подавати суду докази також не
приймаються, тому, що позивач через
представника мала можливість подати
нові докази під час апеляційного
розгляду, проте таких доказів не
подала. Доводи з приводу безпідставної
заміни відповідача у справі також є
надуманими, тому, що суд обґрунтовано
притягнув до участі у справі
відповідача, якому перейшло право
вимоги за спірним іпотечним договором.

Суд повно встановив ті обставини
справи, які мали значення для її
вирішення, дав належну правову оцінку
наданим сторонами доказам, та ухвалив
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для скасування рішення
та задоволення скарги відсутні .

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу скаргою
ОСОБА_2відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 24 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: