________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/6054/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014 року

Київський районний суд м. Одеси у
складі:

Головуючого судді - Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
упущеної вигоди та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2014 року позивач звернулася
до суду з позовом та просила ухвалити
рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 суму в розмірі 6000
гривень в якості матеріальної шкоди;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму в розмірі 2000 гривень в якості
упущеної вигоди; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 суму в розмірі 5000
гривень в якості моральної шкоди;
зобов'язати ОСОБА_2 в подальшому не
чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні
та розпорядженні ? частиною квартири
АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_1 на праві
приватної власності; стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 сплачений при
поданні позову судовий збір.

Свої вимоги мотивувала тим, що
02.08.2008 року ОСОБА_1 стала власником ?
частини квартири АДРЕСА_1 згідно
договору дарування ? частини квартири,
що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
та був посвідчений 02.08.2008 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим номером 1835 та
зареєстрований в Одеському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості 14.08.2008
року за № 211 у реєстровій книзі № 677
пр-115.

Після реєстрації в Одеському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості договору дарування, ОСОБА_1
запропонувала іншому співвласнику
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, котрій також
належить ? частина даної квартири,
купити її ? частину квартири або
продати ОСОБА_1 свою ? частину квартири
або за взаємною домовленістю здійснити
розподіл та встановити порядок
користування даною квартирою, але
ОСОБА_2 відмовилась здійснити розподіл
квартири, продати ОСОБА_1 свою ? частину
квартири або купити у неї ? частину
квартири та сказала, що вона ОСОБА_2
буде самостійно користуватися даною
квартирою у тому числі ? частиною
квартири, що належить ОСОБА_1. Крім того,
ОСОБА_2 перешкоджала ОСОБА_1 вселитися в
її ? частину квартири, яка знаходиться
в її приватній власності та
користуватися нею на свій розсуд.

В позовній заяві позивач
стверджує про те, що ОСОБА_2 всіляко
навмисно затягувала розгляд справи а
саме: направлені їй судові повістки не
отримувала, на телефонні дзвінки не
відповідала, на багато судових
засідань не з'являлась без поважних на
те причин, всі рішення суду
оскаржувала, наприклад, заочне рішення
Київського районного суду міста Одеси
від 2010 року, яке було винесено в зв'язку
з неодноразовою систематичною, без
поважних причин неявкою ОСОБА_2, в
апеляційному суді Одеської області та
після скасування вказаного рішення
ОСОБА_2 знову навмисно затягувала
розгляд справи, неодноразово не
з'являлась без поважних причин в судові
засідання в зв'язку з чим Київський
районний судом міста Одеси 18.06.2013 року
розглянув справу та прийняв рішення
знову за відсутності ОСОБА_2.

18 червня 2013 року Київський
районний суд міста Одеси ухвалив
рішення, яким було визнано дії ОСОБА_2
незаконними та були задоволені позовні
вимоги ОСОБА_1 щодо вселення в належану
їй ? частину квартири АДРЕСА_1.

12 грудня 2013 року ухвалою
апеляційного суду Одеської області
апеляційну скаргу ОСОБА_2 було
відхилено, а рішення Київського
районного суду міста Одеси від 18.06.2013
року залишено без змін.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2
рішення вказаних судів добровільно
виконати відмовилась, про що старшим
державним виконавцем Поляковим О.Г. 24
лютого 2014 року було складено
відповідний акт.

04 березня 2014 року ОСОБА_1 під час
примусового виконання рішень судів
було вселено до квартири АДРЕСА_1, про
що старшим державним виконавцем
Поляковим О.Г. було складено
відповідний акт.

Під час вселення 04 березня 2014 року
позивач з'ясувала, що з 2001 року ОСОБА_2 в
квартирі АДРЕСА_1 проживала разом зі
своїм цивільним чоловіком Турдієвим
Аміджоном, який є громадянином іншої
держави та мешкає в м. Одеса з
порушенням реєстрації, що зазначено в
акті про вселення.

ОСОБА_2 напротязі всього часу
порушувала, на думку позивача, її
майнові права на відповідну частину
вказаної вище квартири та заявляла, що
в зазначеній квартирі вона (ОСОБА_2)
проживає одна, а також, що вона одинока
жінка. Під час вселення ОСОБА_2
проявляла агресію до співробітників
міліції та державних виконавців.

18 квітня 2014 року позивачці стало
відомо, що ОСОБА_2 без її відома та згоди
самостійно замінила замки в дверях
квартири, ключі від яких надати
позивачці відмовляється, чим знову
перешкоджає їй в користуванні та
розпорядженні належною ОСОБА_1 ?
частиною квартири АДРЕСА_1 та особистим
майном, яке знаходиться в зазначеної
квартирі (було занесене під час
вселення).

В період часу з 18 квітня 2014 року по
18 червня 2014 року в зв'язку з тим, що
іншого житла у позивача немає, вона
була вимушена орендувати житло за
власні кошти та понесла витратити в
розмірі 6000 гривень, чим їй була завдана
матеріальна шкода.

Позивач постійно хвилювалася,
втратила віру в правосуддя та дію
чинного законодавства, відчувала
безпорадність, безсилля та інші
негативні емоції, які спричиняли
руйнівну силу на її фізичне та
психологічне здоров'я, а також вона
зазнала душевних страждань, чим їй
завдано моральну шкоду, яку ОСОБА_1
оцінює в сумі не менш ніж 5000 гривень.

ОСОБА_2 завдяки порушенню
майнових прав позивача на власність
отримала вигоду в розмірі 2000 гривень,
хоча договору оренди з позивачем на
користування її майном не укладала.

На даний час ОСОБА_2 продовжує
всіляко перешкоджати ОСОБА_1
користуватися та розпоряджатися
належною їй ? частиною зазначеної
квартири та робить все можливе, щоб
створити їй будь-які незручності та
нестерпні умови по проживанню та
навіть знаходженню в зазначеної
квартирі.

Вищевказані обставини і стали
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Особи, що беруть участь у справі,
про час і місце судового розгляду
повідомлені належним чином у порядку
ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити у
повному обсязі. Пояснив, що позивач не
має змоги проживати в своїй ? частині
квартири АДРЕСА_1, оскільки цивільний
чоловік іншої співвласниці квартири
ОСОБА_9 погрожував їй фізичною
розправою та кидався в бійку з метою
нанесення тілесних ушкоджень.
Оскільки, відповідачка проживає і на ?
частині квартири АДРЕСА_1, що належать
позивачу, в такому випадку, на думку
позивача, вона повинна сплатити
орендну плату. Станом з 18.04.2014 року по
18.06.2014 року ціни на оренду
однокімнатної квартири аналогічною
площі, планування в найгіршому
технічному, житловому стані та
оздобленні у відповідному Київському
районні міста Одеси, були не нижче, ніж
2000 гривень на місяць. Таким чином,
відповідач мала б платити позивачу не
менше, ніж 1000 гривень щомісяця. Крім
того, позивач вимушена була орендувати
собі житло, оскільки вона працює в
місті Одесі, на що було витрачено 6000
гривень.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення
позову в повному обсязі, оскільки
позовні вимоги ОСОБА_1 не базуються на
нормах чинного законодавства та є
необґрунтованими.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами
врегульовані Цивільним Кодексом
України.

У судовому засіданні встановлено,
що 02 серпня 2008 року ОСОБА_1 стала
власником ? частини квартири АДРЕСА_1
згідно договору дарування ? частини
квартири, що був укладений між ОСОБА_3.
та ОСОБА_1 та посвідчений 02.08.2008 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим номером 1835 та
зареєстрований в Одеському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості 14.08.2008
року за № 211 у реєстровій книзі № 677
пр-115 (а.с. 3).

18 червня 2013 року Київський
районний суд міста Одеси ухвалив
рішення, яким частково задоволено
позовні вимоги ОСОБА_1 та вселено її в
належану їй ? частину квартири АДРЕСА_1
(а.с. 8).

12 грудня 2013 року ухвалою
Апеляційного суду Одеської області
апеляційну скаргу ОСОБА_2 було
відхилено, а рішення Київського
районного суду міста Одеси від 18.06.2013
року залишено без змін (а.с. 9-10).

Згідно акту державного виконавця
Полякова О.Г. від 24 лютого 2014 року
ОСОБА_2 відмовилася виконати
виконавчий лист Київського районного
суду міста Одеси, а саме надати доступ
до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Згідно акту державного виконавця
Полякова О.Г. від 04 березня 2014 року
ОСОБА_1 під час примусового виконання
рішень судів було вселено до квартири
АДРЕСА_1 (а.с.12 ).

Згідно договору оренди частини
житлового будинку, укладеного між
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 19 квітня 2014 року
позивач орендувала на два місяці 3/50
частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2 та
сплачувала щомісяця 3000 гривень (а.с. 16).

Відповідно до положень ст.ст. 1166
та 1167 ЦК України для покладення
відповідальності на заподіювача
майнової та моральної шкоди, необхідна
сукупність таких обов'язкових умов: а)
наявність шкоди; б) протиправність дій
заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок
між противоправною поведінкою
заподіювача і шкодою; г) вина в
заподіянні шкоди.

За загальним правилом деліктна
відповідальність настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Причинний зв'язок між противоправною
поведінкою особи та завданою шкодою є
обов'язковою умовою відповідальності,
яка передбачає, що шкода стала
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювача шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України
особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи, а також шкода завдана майну
фізичної особи або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

У зв'язку з наведеним, суд вважає
такими, що не підлягають задоволенню
позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в
частині стягнення з відповідача суми
завданої їй майнової шкоди в розмірі 6000
гривень, оскільки суду не доведена
необхідність оренди позивачем 3/50
частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2. В
судовому засіданні представник
позивача пояснив, що ОСОБА_1 має
зареєстроване місце проживання (с.
Петрівка-ІІ Тарутинського району
Одеської області), однак нібито
вимушена була орендувати житло в місті
Одесі, оскільки тут знаходиться місце
її роботи. Однак, жодних доказів
працевлаштування чи іншої
необхідності проживання в місті Одесі
ОСОБА_1 суду надано не було.

Щодо оренди частини житлового
будинку представник позивача
пояснював, що це пов'язано з
комфортними умовами до яких звикла
позивач. Проте, не зрозуміло чому
позивач орендує житло за 3000 гривень,
якщо можна було знайти більш дешевше
житло, як вона сама зазначає в позовній
заяві: «ціни на оренду однокімнатної
квартири… у відповідному Київському
районні міста Одеси, були не нижче, ніж
2000 гривень на місяць».

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК
України особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якщо її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.4 ст. 623 ЦК України
при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) повинні
враховуватися заходи вжиті особою щодо
їх одержання.

Дана норма зобов'язує особу
своєчасно отримувати докази щодо
здійснення конкретних заходів для
забезпечення отримання доходів
(укладення відповідних договорів,
підготовки виробничого обладнання,
приміщень тощо). Це положення орієнтує
сторону на необхідність доведення
фактів, які б підтверджували, що вона
дійсно планувала отримати відповідні
доходи, все зробила для їх отримання,
мала для цього усі можливості і
неодмінно отримала б такий дохід, якби
зобов'язання було виконано належним
чином.

Згідно зі ст.ст. 58, 59, 212 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

При цьому, ОСОБА_1, заявляючи
вимогу про стягнення з ОСОБА_2 суми в
розмірі 2000 гривень в якості упущеної
вигоди не надала жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
реальної можливості отримання доходу
від використання своєї ? частки у
спільній частковій власності -
однокімнатній квартирі, намірів і
можливостей укладення договору оренди
своєї частки квартири за вказаний
період. Крім того, залишається
незрозумілим, яке право захищає
позивач: на особисте проживання чи на
здачу житла в оренду?

Відповідно до п. 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» від 27.03.1992 року, шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла,
за умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок
та є вина зазначеної особи.

Збитками, в розумінні положень ст.
22 ЦК України, є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода).

Враховуючи викладене та те, що не
доведено намір відповідача укладати
договір оренди з позивачем, тому вимога
про стягнення з відповідача коштів в
сумі 2000 гривень задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень,
вказаних в п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо) та
з урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема, у принижені честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв`язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав.

Відповідно до п. 4 даної Постанови,
у позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначена, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

У зв'язку з наведеним, суд вважає
такими, що не підлягають задоволенню
позовні вимоги позивача ОСОБА_1, в
частині стягнення з відповідача суми
завданої їй моральної шкоди в розмірі 5
000 гривень, оскільки позивачем не
доведено, в чому саме полягає ця шкода.

Крім того, залишилось не
зрозумілим, чому саме цивільна справа
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
вселення розглядалась 5!!! років (з 2008 по
2013 рік), чи призначалась у справі
експертиза, чи зупинялось провадження
тощо. Також не надано жодних доказів
проживання у спірній квартирі
іноземного громадянина, який
перешкоджає проживанню позивача.
Посилання позивача на постійні
хвилювання, втрату віри в правосуддя та
дію чинного законодавства, відчуття
безпорадності, безсилля та інші
негативні емоції, які спричиняли
руйнівну силу на її фізичне та
психологічне здоров'я не
підтверджуються жодними доказами.

Згідно ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України,
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Стаття 319 ЦК України передбачає,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 386, 391
ЦПК України, власник, який має підстави
передбачити можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчиняти нею
дії, які можуть порушити його право.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів
справи, 18 червня 2013 року Київський
районний суд міста Одеси ухвалив
рішення, залишене без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
12 грудня 2013 року, яким у задоволенні
позовних вимоги ОСОБА_1 щодо усунення
перешкод у користуванні власністю
відмовлено, оскільки позивачка не
довела суду, які самі перешкоди чинить
їй відповідач у володінні та
користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог щодо
зобов'язання ОСОБА_2 в подальшому не
чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні
та розпорядженні ? частиною квартири
АДРЕСА_1.

Оскільки суд не знаходить підстав
для задоволення позоних вимог, вимоги
про відшкодування судових витрат, що
витікають з вказаних правовідносин
задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного та
керуючись ст. 41 Конституції України,
ст.ст. 22, 319, 317, 623, 1166, 1167, ст. ст. 7, 8,10, 11, 15,
58, 59, 209, 212-215, 223 ЦПК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» від 27.03.1992 року, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної шкоди,
упущеної вигоди та моральної шкоди -
залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м.Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.