Провадження : 22ц/790/7804/14
Головуючий 1-ї інстанції - Васильєва
Справа № 2-646/9858/14
Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : відшкодування шкоди.
11 листопада 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
головуючого - Шевченко Н.Ф.
суддів - Бобровського
при секретарі - Ткаченко Г.В.
розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до
Червонозаводського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, Головного
управління державної казначейської
служби України в Харківській області,
треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Червонозаводського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, Головного
управління державної казначейської
служби України в Харківській області
про відшкодування майнової шкоди,
посилаючись на те, що рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 17 грудня 2010 року стягнуто
солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його
користь суму заборгованості за
договором позики в розмірі 331 537,62 грн., а
також судові витрати в сумі 1 031,70 грн. з
кожного.

Постановою державного виконавця
від 07 лютого 2011 року було відкрито
виконавче провадження щодо стягнення
вищевказаної заборгованості та
судових витрат, проте в примусовому
порядку рішення суду не виконується
понад три роки, а з моменту приєднання
останнього виконавчого документу до
зведеного виконавчого провадження - 1,5
роки, що є грубим порушенням прав
стягувача та Закону «Про виконавче
провадження».

Представник відповідача
Червонозаводського ВДВС ХМУЮ проти
позову заперечував в повному обсязі.
Крім того, представник відповідача
вказував і на те, що відповідно до ст. 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу» шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави, тобто за рахунок коштів
державного та місцевих бюджетів,
безспірне списання яких на підставі
рішення суду входить до повноважень та
компетенції центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів, у
зв'язку з чим безпосереднє стягнення
коштів з виконавчої служби на
відшкодування шкоди, навіть у випадку
доведеності її спричинення, є
неможливим.

Представник Головного управління
державної казначейської служби
України в Харківській області надав
суду письмові заперечення, в яких
просив відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на те, що в управлінні
відсутні бюджетні призначення на
відшкодування шкоди, а відтак і
відповідні рахунки на зазначені цілі
не відкривалися, в зв'язку з чим
стягнення грошових коштів з будь-яких
інших рахунків Державного бюджету, які
відкриті в Головному управлінні,
призведе до їх нецільового
використання, що є порушенням норм
Конституції України та Бюджетного
кодексу України.

Рішенням Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 02 жовтня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення
яким стягнути з Державного бюджету
України через Головне управління
Державної казначейської служби
України в Харківській області на його
користь в рахунок відшкодування
майнової шкоди, завданої невиконанням
рішення суду 333 601,02 грн. та 2 063,40 суму
судових витрат.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
процесуального і матеріального права
та неповне з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь
судді, пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що були заявлені у
суді першої інстанції, дослідивши
матеріали справи, судова колегія
приходить до наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо встановлює, що
суд першої інстанції ухвалив
постановивши рішення з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише| формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів
справи, вирішуючи цивільно-правовий
спір по суті заявлених позивачем
ОСОБА_1 вимог, районний суд повно й
всебічно дослідив обставини справи,
представлені докази і надав їм належну
правову оцінку в судовому рішенні.

За приписами ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, якими, зокрема є:
справедливість, добросовісність та
розумність.

Пунктом третім частини другої
статті 11 ЦК України передбачено, що
завдання майнової (матеріальної) шкоди
іншій особі є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Умови і порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню, визначаються
Законом України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV
(далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 зазначеного
Закону виконавче провадження - це
сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України, та
здійснюється на підставі виконавчих
документів, у тому числі й виконавчих
листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17
Закону № 606-XIV).

Обов'язки державних виконавців
визначені законодавцем у ст. 11 Закону №
606-XIV.

Відповідно до вказаної правової
норми державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Захист прав сторін у виконавчому
провадженні врегульовано ст. 87 Закону
№ 606-XIV.

Відповідно до частини 2
коментованої правової норми збитки,
завдані державним виконавцем фізичним
чи юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про державну виконавчу службу», якою
регламентована відповідальність
державних виконавців, шкода, заподіяна
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, підлягає відшкодуванню у
порядку, передбаченому законом, за
рахунок держави.

Загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової
норми майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Тобто, для відшкодування шкоди за
правилами ст. 1166 ЦК України необхідно
довести такі об'єктивні факти:
неправомірність поведінки особи.
Неправомірною можна вважати будь-яку
поведінку, внаслідок якої завдано
шкоду, якщо особа, яка завдала шкоди, не
була уповноважена на такі дії.
Наявність шкоди. Під шкодою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). Причинний зв'язок
між протиправною поведінкою та шкодою,
який є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювача шкоди. Вина заподіювача
шкоди, за виключенням випадків, коли в
силу прямої вказівки закону обов'язок
відшкодування завданої шкоди
покладається на відповідальну особу
незалежно від вини.

Таким чином, єдиною підставою
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння шкоди є правопорушення, що
включає такі елементи, як шкода,
протиправність поведінки, причинний
зв'язок між ними, а також за виключенням
передбачених законом випадків, вина
заподіювача шкоди, тобто відшкодуванню
підлягає тільки та шкода, яка є
об'єктивним наслідком протиправної дії
чи бездіяльності, а тому лише наявність
усіх вище перелічених умов є
обов'язковою для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди.

Як встановлено по справі, на
примусовому виконанні у
Червонозаводському ВДВС Харківського
міського управління юстиції, дійсно
перебувають виконавчі листи за № 2-3400/10
видані Червонозаводським районним
судом м. Харкова 26.01.2010 року, про
стягнення в солідарному порядку з
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
суми заборгованості за договором
позики у розмірі 331 537,62 грн., а також
судових витрат у розмірі 1 031,70 грн., які
до цього часу залишаються невиконаними
як із суб'єктивних так і з об'єктивних
причин, а саме: відсутністю у боржників
на праві приватної власності
нерухомого майна, на яке може бути
звернено примусове стягнення в межах
виконавчого провадження.

Разом із тим можливість
примусового виконання зазначених
виконавчих листів державною
виконавчою службою не втрачена,
оскільки до цього часу виконавчою
службою проводяться виконавчі дії по
розшуку та реалізації майна боржників.

При цьому належних та допустимих,
в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів на підтвердження того, що
внаслідок тривалого невиконання
державною виконавчою службою
вищевказаних виконавчих листів, а саме
неправомірними діями чи бездіяльністю
державних виконавців
Червонозаводського ВДВС Харківського
міського управління юстиції під час
проведення виконавчого провадження
стягувачу - позивачу ОСОБА_1 завдано
будь-якої майнової шкоди (збитків)
матеріали цивільної справи не містять.

Не представлено таких доказів
апелянтом ОСОБА_1 і до суду апеляційної
інстанції.

Доказів на підтвердження того, що
дії Червонозаводського ВДВС
Харківського МУЮ в процесі здійснення
виконавчого провадження, які були
визнані ухвалою Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 25.02.2014 року
неправомірними, стали наслідком
спричинення позивачеві будь-якої шкоди
чи збитків позивачем суду не надано.

Як на підставу своїх вимог
позивач посилається саме на цю ухвалу
суду, проте як вбачається із її тексту,
суд при розгляді справи за скаргою
ОСОБА_1 на бездіяльність державної
виконавчої служби, взагалі не
досліджував виконавче провадження, не
перевіряв які саме дії проводив
державний виконавець, а тому ухвала не
містить посилань яку саме
бездіяльність допустив державний
виконавець при виконанні вказаних
виконавчих листів.

Будь-яких доказів того, що на
момент відкриття виконавчого
провадження боржники мали майно, яке
належало б їм на праві приватної
власності і було зареєстроване на їх
ім'я в установленому законом порядку,
проте через бездіяльність державного
виконавця воно було втрачене чи
відчужене третім особам, суду не
надано, а сама по собі та обставина, що
державний виконавець невчасно надавав
стягувачу ОСОБА_1 відповіді на його
заяви, не може бути підставою для
відшкодування шкоди відповідно до ст.
ст. 11 та 87 Закону України «Про виконавче
провадження».

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія не вбачає
підстав для їх задоволення.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, судова колегія вважає,
що суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення у справі, обґрунтовано
відмовив у задоволенні заявлених
позивачем ОСОБА_1 вимог за їх
недоведеністю.

Що ж стосується доводів
апеляційних скарг позивача ОСОБА_1
наведених на їх обґрунтування та які
фактично зводяться до незгоди з
ухваленими по справі рішеннями та їх
суб'єктивної переоцінки, то ці доводи
апелянта є несуттєвими, рішення суду,
прийняті по суті розглянутого
цивільно-правового спору не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 02 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: