Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3084/14
Головуючий у 1-й інстанції Лихосенко
Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк», третя особа: орган
опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Ленінському району про
визнання недійсним договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом про визнання недійсним
договору іпотеки, який згодом уточнила.

В обґрунтування позову зазначала, що
20.04.2007 року між нею та ПАТ КБ
"Приватбанк" був укладений договір
іпотеки в забезпечення виконання
відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань за
кредитним договором.

Відповідно до вказаного договору, вона
надала в іпотеку належний їй житловий
буд. 47 по вул. Талалихіна в м. Запоріжжі.
Не володіючи спеціальними юридичними
знаннями, вона не змогла самостійно
дати належної оцінки правової природи
укладеного договору

Вказує, що договір іпотеки було
укладено без дозволу органу опіки та
піклування, чим порушені права
неповнолітньої дитини, її онуки, яка
зареєстрована в житловому будинку.

Враховуючи вищевикладене просила суд
визнати недійсним іпотечний договір,
укладений 20.04.2007 року між нею та ПАТ «КБ
«ПриватБанк».

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги..

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо встановлює, що
суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог
процесуального та матеріального права.

Судом встановлено, що 20.04.2007 р. між
банком та позивачем ОСОБА_3 був
укладений , нотаріально посвідчений
договір іпотеки в рахунок забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
говором від 18.04.2007 р. між ПАТ КБ
"Приватбанк" та ОСОБА_4

Цим договором іпотеки забезпечується
виконання зобов'язань позичальника
ОСОБА_5 за кредитним договором,
укладеним між іпотекодержателем та
позичальником.

Згідно зазначеного договору іпотеки
позивач передала іпотекодержателю в
рахунок забезпечення кредитного
договору нерухоме майно : житловий
будинок АДРЕСА_1, який належить їй на
праві особистої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше стари спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
стор є вільними в укладенні договору,
виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділов обороту,
вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договору даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бутс
досягнуто згоди.

Відповідно до п.6 договору іпотеки,
іпотекодавець ознайомлений з умовами
договору.

Даний договір був підписаний
сторонами. Таким чином, сторони між
собою досягли угоди з усіх істотних
умов договору.

Позивач з того часу не оспорювала його
умов.

Крім того, відповідно до пункту 39
Договору іпотеки, іпотекодавець
стверджував, що за адресою
місцезнаходження предмета іпотеки не
проживають та не зареєстровані
малолітні та /чи неповнолітні діти, а
також будь-які інші особи, які за
законом повинні утримуватись
іпотекодавцем, а також відсутні
малолітні/неповнолітні діти, що мають
право користування предметом іпотеки.

Відповідно до пункту 24 договору
іпотеки іпотекодавець був
повідомлений, при яких обставинах
можливо звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Таким чином, кредитодавець повідомив
іпотекодавця про можливі наслідки
укладення вказаного договору.

Позивач не надала суду доказів, що при
укладанні вказаного договору дійсно
мала місце помилка та що вона мала
істотне значення, т.я. помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Посилання позивача на те, що при
укладанні вказаного правочину були
порушені права неповнолітньої дитини
являються безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» - безпритульність це стан
людини, пов'язаний з неможливістю
фактично проживати (перебувати) в
жилому приміщенні, на яке вона має
право. Позбавлення права неповнолітніх
дітей на користування жилим
приміщенням тягне за собою негативні
суспільні наслідки, порушує права
дітей, захист яких забезпечується
Законом України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», а
також Законом України «Про охорону
дитинства».Статтею 12 Закону України «
Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» встановлено, що для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності, або
право користування яким мають діти,
потрібна попередня згода органів опіки
і піклування. До цих випадків
віднесено: наявність права власності
дітей на це майно, наявність права
користування. Таким чином, згода
органів опіки та піклування необхідна
лише у випадку, якщо дитина є власником
(співвласником), або має право
користування жилим приміщенням, що
відчужується. На момент укладення
договору іпотеки неповнолітній права
власності, права користування житловим
будинком не мав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 при
посвідченні договору заявила, що за
адресою місцезнаходження предмета
іпотеки не проживають та не
зареєстровані малолітні та/чи
неповнолітні діти, а також будь-які
інші особи, яких за законом повинна
утримувати іпотекодавець, а також
відсутні малолітні та/чи неповнолітні
діти, що мають право користування
предметом іпотеки, а нотаріусом в свою
чергу роз'яснено сторонам зміст ст.12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», що
підтверджується п. 39 договору іпотеки
та заявою до цього договору ОСОБА_3, які
надані нотаріусом.

При посвідченні вищевказаного
Договору була перевірена довідка про
склад сім'ї, видана головою
квартального комітету від 09.02.2007р., та
за будинковою книгою, виданою
Ленінським районним відділом міліції
М.Запоріжжя від 07.01.1974р., в яких на день
вчинення правочину не містилось жодної
інформації стосовно реєстрації в
будинку малолітніх та/чи неповнолітніх
дітей.

Надана позивачем суду копія будинкової
книги та довідка про реєстрацію місця
проживання №1275-ш від 22.10.2013р., не
містять інформації про дату реєстрації
малолітньої ОСОБА_7 у будинку НОМЕР_1.
Крім того, з будинкової книги видно, що
дані про дитину, ОСОБА_7, внесені до
книги після 29.09.2009 р., тобто, після
посвідчення договору іпотеки.

З огляду наведеного судова колегія
вважає, що розглядаючи спір суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
справи, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права
, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів
вважає, що рішення суду постановлено з
додержанням вимог закону і підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08 квітня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: