Справа № 317/2478/14-ц
№/п 2/317/1187/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді - Гончаренко П.П.

при секретарі - Зеленській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжі
цивільну справу за позовом
Запорізького міжрайонного прокурора з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі органу уповноваженого
державою на здійснення відповідних
функцій у спірних відносинах Головне
управління Держземагенства у
Запорізькій області до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Реєстраційної служби Запорізького
районного управління юстиції
Запорізької області, третя особа:
Державна інспекція сільського
господарства у Запорізькій області,
ОСК «Гриф-2006», Запорізька районна
державна адміністрація Запорізької
області, Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль» про
визнання недійсним та скасування
державних актів на право приватної
власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки та
повернення її власнику, суд -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року Запорізький
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави, в особі Головного управління
Держземагентства у Запорізькій
області, звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, Реєстраційної служби
Запорізького районного управління
юстиції в Запорізькій області, треті
особи: Державна інспекція сільського
господарства в Запорізькій області,
ОСК «Гриф-2006», Запорізька районна
державна адміністрація, ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
недійсним та скасування державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, витребування
земельної ділянки та повернення її
власнику.

В обґрунтування свої позовних вимог
позивач зазначив наступне.

Проведеною перевіркою за участю
спеціалістів Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області встановлені порушення
земельного законодавства при
виділенні земельних ділянок на
території Долинської сільської ради. В
результаті чого, Розпорядження голови
Запорізької районної державної
адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51, на
виконання якого, членам ОСК «Гриф-2006»
було передано у власність земельні
ділянки за рахунок земель ОСК
«Гриф-2006», зокрема ОСОБА_1, для ведення
садівництва, було скасовано Постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року.
Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін. У
подальшому, на підставі зазначеного
Розпорядження, ОСОБА_1, було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 703042, який
було зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за № 52 від 20.03.2007 року.

Посилаючись на вищевикладене прокурор
вважає, що ОСОБА_1 набула право
власності на земельну ділянку в
порушення норм ст.ст. 118, 123 ЗК України, у
зв'язку з чим державний акт серії ЯГ №
703042 підлягає визнанню
недійсним,оскільки ОСОБА_1 було
відведено земельну ділянку, яка не
перебувала у її користуванні, на
підставі технічної документації із
землеустрою та без розроблення проекту
землеустрою.

Надалі ОСОБА_1 передала спірну земельну
ділянку за договором купівлі-продажу
ВЕХ № 419129 від 30.08.2007 року на користь
ОСОБА_2, який на даний час є її
власником.

На підставі зазначеного договору
купівлі-продажу земельної ділянки
ОСОБА_2 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 276082 від 11.10.2007 року.

Виходячи з вищевикладеного, прокурор
просить суд: визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, серія ЯГ № 703042,
виданий ОСОБА_1; визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, серія ЯЕ № 276082,
виданий ОСОБА_2; скасувати запис про
державну реєстрацію вказаних
державних актів; витребувати у ОСОБА_2
спірну земельну ділянку, розташовану
на території Долинської сільської
ради, за межами населеного пункту, для
ведення садівництва, площею 0,1000 га.
(кадастровий номер :12:001:0618) на
користь Головного управління
Держземагентства у Запорізькій
області.

В судовому засіданні прокурор позов
підтримав в повному обсязі та просив
його задовольнити з підстав викладених
в заяві.

Представник ГУ Держземагенства в
Запорізькій області також позов
підтримала в повному обсязі та просила
його задовольнити. Крім того додатково
надав письмові пояснення в яких
зазначив, що на сьогоднішній день жоден
діючий нормативно-правовий документ не
містить механізму, який передбачав би
скасування державної реєстрації
державного акту, тобто на сьогодні
законом не встановлено, яким
компетентним органом та в який спосіб
повинна відбуватись процедура
скасування реєстрації державного акту.

Відповідачка - ОСОБА_1 в судове
засідання не з'явились, причин неявки
суду не повідомила, про час та місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином.

Відповідач та представник відповідача
ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечували проти позовних вимог та
просили суд відмовити в задоволенні
позову.

В своїх запереченнях відповідач
зазначив, що вважає позовні вимоги
позивача необґрунтованими та
незаконними з наступних підстав. Він є
власником земельної ділянки НОМЕР_1
площею 1000 кв.м. розташованої на
території Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області (за межами населених пунктів),
обслуговуючий садівничий кооператив
«Гриф-2006» належної йому на підставі
договору купівлі-продажу від 30.08.2007
року посвідченого ОСОБА_4, приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу за р. № 993. Вказану
земельну ділянку він прийняв у
власність від ОСОБА_1 якій вона
належала на праві власності на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№ 703042 виданого на підставі
розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації від
03.03.2007 року № 2/51 зареєстрованого в
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 52 від
20.03.2007 року, кадастровий номер
:12:001:0618.

Укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки відбулося з
додержанням норм діючого
законодавства. У відповідності до п. 61
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій, яким регламентується
порядок посвідчення правочинів щодо
відчуження нерухомого майна, сторони
договору купівлі-продажу нотаріусу
надали документи, які необхідні для
укладення договору купівлі-продажу на
земельну ділянку.

Крім того, у відповідності до вимог п. 47
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій, нотаріусом ОСОБА_4
були зроблені відповідні витяги про
відсутність заборони на відчуження та
арешту за даними Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, та відсутності приватних та
публічних обтяжень за даними
Державного реєстру застав нерухомого
майна.

Договір купівлі-продажу вищевказаної
земельної ділянки посвідчений
нотаріусом, не було жодних обмежень,
щодо її продажу на день посвідчення
угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, було
додержано форми правочину, були
виконані вимоги щодо нотаріального
посвідчення правочину та державної
реєстрації правочину, який спрямований
на реальне настання правових
наслідків, тому за вказаних обставин
договір купівлі-продажу земельної
ділянки оформлений у відповідності до
діючого законодавства України.

На купівлю земельної ділянки НОМЕР_1
площею 1000 кв.м. розташовану на
території Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області відповідачу необхідні були
кошти, які ОСОБА_2 отримав від банку ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» згідно
кредитного договору від 30.08.2007 року №
014/17-46/328-55 у сумі 48517 доларів США діючого
до 29.08.2019 року, внаслідок чого 30.08.2007
року було укладено договір іпотеки за
р. № 1000 посвідчений ОСОБА_4, приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу та накладена
заборона на відчуження зазначеної
земельної ділянки до припинення
договору іпотеки. Таким чином, до
теперішнього часу ОСОБА_2 виконує перед
банком свої зобов'язання щодо
щомісячних виплат кредиту, а на
земельну ділянку накладено арешт.

ОСОБА_2 придбав земельну ділянку за
відплатним договором, відповідач
ОСОБА_1 в момент укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки
підтвердила про відсутність права
третіх осіб на земельну ділянку, про що
стверджується договором
купівлі-продажу від 30.08.2007 року. У
нотаріуса не виникало жодних сумнівів
стосовно законності набуття земельної
ділянки, оскільки продавець ОСОБА_1
мала державний акт на земельну ділянку,
який виданий на підставі розпорядження
голови Запорізької
райдержадміністрації від 03.03.2007 року та
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі. Умови договору
виконані в повному обсязі, ОСОБА_2
отримав у власність земельну ділянку,
ОСОБА_1 усю суму (303000 тис. грн.) вартості
земельної ділянки передбачену
договором, вже на куплену земельну
ділянку ОСОБА_2 отримав державний акт
на своє ім'я. Права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» від 2004
року. Права, які підлягають
обов'язковій державній реєстрації,
виникають з моменту такої реєстрації,
що ОСОБА_2 було виконано.

Відповідно до ЦК України цивільні
права і обов'язки виникають з підстав,
передбачених законодавством, в тому
числі і з угод. Угодами визнаються дії
громадян і організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

При вчиненні правочину всі дії сторін
були спрямовані на встановлення
цивільних прав та обов'язків, перехід
права власності, всі сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, мали вільне
волевиявлення, що відповідало
внутрішній волі на досягнення
наслідків, а саме купівлі-продажу
земельної ділянки правочин був
реальним і вчинений у формі,
дозволенній чинним законодавством
України.

У відповідності до діючого на даний час
законодавства - а саме ст. 204 ЦК України
«Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним».

У відповідності зі ст. 655 ЦК України
передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України передбачено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

В ст. 131 ЗК України передбачене
наступне, що громадяни та юридичні
особи України, а також територіальні
громади та держава мають право
набувати у власність земельні ділянки
на підставі міни, ренти, дарування,
успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу України з
урахуванням вимог цього Кодексу.

Частиною 2 статті 132 Земельного кодексу
України визначено умови, які повинен
містити договір про перехід права
власності на земельні ділянки, зокрема:
назву сторін (прізвище, ім'я та по
батькові громадянина, назва юридичної
особи); вид угоди; предмет угоди
(земельна ділянка з визначенням місця
розташування, площі, цільового
призначення, складу угідь, правового
режиму тощо); документ, що підтверджує
право власності на земельну ділянку;
відомості про відсутність заборон на
відчуження земельної ділянки;
відомості про відсутність або
наявність обмежень щодо використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням (застава, оренда,
сервітути тощо); договірну ціну; права
та обов'язки сторін; кадастровий номер
земельної ділянки; момент переходу
права власності на земельну ділянку.

Недотримання хоча б однієї умови,
визначеної у зазначеній вище статті є
підставою для визнання угоди про
перехід права власності на земельну
ділянку недійсною. Усі зазначені умови
вказані в договорі. Додатком до угоди,
за якою здійснювалося відчуження
земельної ділянки приватної власності,
був державний акт на право власності на
земельну ділянку, що відчужується (або
відчужувалась) та який на теперішній
час є погашеним.

Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення.

У відповідності до ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання, або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 316 ЦК України, право
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
передбачено, що власнику належить
право володіння, користування та
розпорядження своїм майном на власний
розсуд.

У відповідності до ст. 41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Вважаю, що
позивач суттєво порушує мої законні
права на власність, котре передбачене
діючим законодавством, а також
Конституцією України.

ОСОБА_2 вважає, що він є добросовісним
набувачем зазначеної земельної
ділянки.

Виходячи із загальних засад
судочинства, передбачених ст. 3 ЦК
України, тобто неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією та
Законом, справедливістю,
добросовісністю та розумністю, ОСОБА_2
згідно договору купівлі-продажу на
законних підставах став власником
земельної ділянки, яка розташована на
території Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за № 9
від 06.11.2009 року згідно до частини п'ятої
статті 12 ЦК добросовісність набувача
резюмується, тобто набувач за
договором рахується добросовісним,
якщо не встановлено зворотне. Але, якщо
судом буде встановлено, що набувач знав
чи міг знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й про
те, що продавець не мав права
відчужувати майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі
придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом. Таким чином, лише власник має
право його витребувати у
добросовісного набувача, однак позивач
не є власником спірного майна та не
надав суду відповідного документу,
котрий юридично свідчив, або
підтверджував належність саме йому
спірної земельної ділянки, адже усі
законні права на спірну ділянку
виникли з 2006 року до 2018 року включно у
третьої особи - ОСК «Гриф-2006», як
законного користувача які володіють
земельною ділянкою на підставі
договору оренди земельної ділянки,
якому на підставі розпорядження голови
Запорізької райдержадміністрації від
03.03.2007 року земельні ділянки виділені у
власність членам ОСК «Гриф-2006», таким
чином, беручі до уваги те, що ОСОБА_1 на
час укладення купівлі-продажу була
власником земельної ділянки НОМЕР_1
площею 1000 кв.м. розташованої на
території Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області на підставі державного акту,
якій присвоєно кадастровий номер, що є
офіційним визнанням та підтвердженням
факту виникнення, прав на земельну
ділянку, тому позовні вимоги позивача
щодо витребування майна на підставі ст.
388 ЦК України є безпідставними,
оскільки ОСОБА_2 набув право власності
на земельну ділянку від ОСОБА_1 за
плату, з дотриманням всіх передбачених
на той час вимог законодавства, а тому
угода була вчиненою на законних
підставах, внаслідок чого позовні
вимоги в зазначеній частині відповідач
ОСОБА_2 вважає такими, що не підлягають
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Враховуючи зазначене
вище, ОСОБА_2 вважає, що придбана ним у
відповідача - ОСОБА_1 перейшла у його
власність на законних підставах згідно
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу тому, позовні вимоги
позивача щодо визнання недійсним
договору купівлі-продажу та скасування
Державного акту є безпідставними та
такими котрі не підлягають
задоволенню.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Як вбачається зі змісту 3, 1 ст. 203 ЦК
України, правочин є дійсним, якщо він
відповідає загальним умовам дійсності
правочину, зокрема волевиявлення
учасника правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі.
Зміст правочину не повинен суперечити
цьому Кодексу та іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, тому як
вбачається з матеріалів справи,
осопрюваний договір укладено у
відповідності до вказаних норм.

За змістом ст. 153 ЗК України власник не
може бути позбавлений права власності
на земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України.

Таким чином, ОСОБА_2 придбав земельну
ділянку у ОСОБА_1 відплатно. Договір
купівлі-продажу був оформлений
нотаріально, посвідчений приватним
нотаріусом. Кошти їй сплатив повністю.
При оформленні договору
купівлі-продажу нотаріус перевіряв всі
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку в присутності ОСОБА_2
та ОСОБА_1, перевіряв в реєстрі прав
власності чи належить вказана земельна
ділянка відповідачу ОСОБА_1 і чи не
накладена заборона на її відчуження та
арешт. І тільки після цього посвідчив
вказаний договір. ОСОБА_2 не було відомо
на момент укладення договору, що
відповідач ОСОБА_1 отримала, як вважає
позивач незаконний Державний акт,
оскільки вказані правовстановлюючі
документи не були визнані незаконними
та були не скасовані. ОСОБА_2 не було
відомо про це і після. Так як уклавши
договір купівлі-продажу і
удостовіривши його нотаріально, він
звернувся до земельних ресурсів та
оформив Державний акт вже на своє ім'я,
й у позивача на той час не виникало
жодних сумнівів щодо його законного
права на земельну ділянку.

Тому на підставі цього ОСОБА_2 вважає,
що є добросовісним набувачем спірної
земельної ділянки. На даний момент він
на законних підставах володіє та
користується нею, сплачує до
теперішнього часу кредит, який брав на
її купівлю, а тому є добросовісним
покупцем.

В підтвердження того, що ОСОБА_2 знав
про те що відповідачу ОСОБА_1 не
належить спірна ділянка позивач суду
доказів не надав.

Крім того, позивач відповідно до ст. 60
ЦПК України, не надав жодних належних
та допустимих доказів в рахунок
обґрунтування своїх вимог щодо
недійсності договору купівлі-продажу
та незаконності Державного акту на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_2, та як наслідок
порушення прав позивача на земельну
ділянку, що виключає задоволення їх
вимог в частині скасування цього
Державного акту на землю.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що
відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу. За
вимогою статті 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у 3 роки.

Відповідно до статті 267 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Однак, позивачем не надано доказів
поважності причини пропущення
позовної давності та не вказано на
існування таких. Крім того, не
вбачається доказів на підтвердження
існування підстав, що свідчили б про
зупинення перебігу позовної давності.

Тому, строк на звернення до суду, що
випливає зі змісту даних правовідносин
прокурором - пропущений, без поважних
причин, а позовна давність вже
сплинула, оскільки договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладеного між мною та ОСОБА_1 було
вчинено у 30.08.2007 році, тобто пройшло вже
6 років, тому відповідач просить суд
відмовити й в цій частині позовних
вимог щодо поновлення строку позовної
давності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. В заявленому
позові прокурором взагалі не визначено
з посиланням на законодавство, в чому
саме відбулося порушення прав чи
інтересів позивача, та не зазначено на
підставі яких норм чинного
законодавства позивач уповноважений
представляти інтереси позивача, коли
від самого позивача до суду надано
пояснення згідно якого вони не
вбачають себе позивачами, згідно вимог
діючого законодавства відповідач
вважає, що це є підставою для відмови
позову.

Необхідною умовою для задоволення
позовних вимог про скасування
будь-якого акту є порушення у зв'язку з
його прийняттям прав або охоронюваних
законом інтересів позивача.
Відсутність такого порушення виключає
можливість задоволення позовних вимог.

Відповідно до ЦПК України завданням
цивільно-процесуального судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Звернення до суду з позовом особи, якій
не належить право вимоги (неналежний
позивач), є підставою для відмови у
задоволенні такого позову оскільки
права, свободи чи інтереси цієї особи у
сфері публічно-правових відносин не
порушено. Конституція України має
найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй.

Так, відповідно до частини першої
статті 9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року
ратифіковано Конвенцію про захист прав
і основних свобод людини 1950 року,
Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11
до Конвенції. Згідно із статтею 1
Першого протоколу Конвенції кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідач - Реєстарційна служба
запорізького РУЮ Запорізької області в
судове засідання не з'явилась, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, причин неявки суду не
повідомили.

Представник третьої особи - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причин неявки суду не
повідомили.

Треті особи - Державна інспекція
сільського господарства в Запорізькій
області про час та місце розгляду
справи повідомлені належними чином, в
судове засідання не з'явились, надали
до суду заяву про розгляд справи без
їхньої участі, проти задоволення
позову не заперечували.

Представник Запорізької районної
державної адміністрації Запорізького
району Запорізької області в судовому
засіданні проти задоволення позову не
заперечував.

Представник ОСК «Гриф-2006» в судове
засідання не з'явився, повідомлені
належним чином. Раніше надали письмові
заперечення проти позову в яких,
посилався на те, що позивачем було
пропущено строк позовної давності,
встановлений статтею 257 ЦК України.
Також представник ОСК «Гриф-2006»
зазначив, що обраний позивачем спосіб
захисту прав на земельну ділянку,
шляхом визнання недійсним державного
акту на право власності на землю як
правовстановлюючого документу,
нормами ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК
України не передбачено. Крім того
зазначили, що в разі укладання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
попередній державний акт вже було
погашено, а тому скасовувати його не
можливо

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, суд
вважає, що заявлений позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Розпорядженням голови Запорізької
районної державної адміністрації від
03.03.2007 року № 2/51 членам ОСК «Гриф-2006»
було передано у власність земельні
ділянки за рахунок земель ОСК
«Гриф-2006», зокрема ОСОБА_1 (кадастровий
номер :12:001:0618), для ведення
садівництва. На підставі зазначеного
розпорядження, ОСОБА_1 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ №703042, який
було зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за № 52 від 20.03.2007 року, в
подальшому ОСОБА_1 передала спірну
земельну ділянку за договором
купівлі-продажу ВЕХ № 419129 від 30.08.2007
року на користь ОСОБА_2, який на даний
час є її власником.

На підставі зазначеного договору
купівлі-продажу земельної ділянки
ОСОБА_2 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 276082 від 11.10.2007 року.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року
розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації від
03.03.2007 року № 2/51 «Про безоплатну
передачу громадянам - членам ОСК
«Гриф-2006» у власність земельних
ділянок для ведення садівництва» -
скасоване. Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Чинне законодавство України не містить
нормативного закріплення про
недійсність з моменту ухвалення
розпорядження суб'єкта владних
повноважень у випадку визнання його
незаконності та скасування. Скасоване
через сім років після прийняття
розпорядження Запорізької районної
державної адміністрації від 03.03.2007 року
№2/51 не може бути підставою для
витребування землі від добросовісного
набувача, оскільки, воно було чинним на
момент укладення оскаржуваної угоди.

У судовому засіданні встановлено, що на
підставі проведеної перевірки за
участю спеціалістів Державної
інспекції сільського господарства в
Запорізькій області встановлені
порушення земельного законодавства
при виділенні земельних ділянок на
території Долинської сільської ради
Запорізького району, що
підтверджується Актами перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 04.01.2012 року та від
28.03.2014 року.

В судовому засіданні, прокурор не
пояснив підстав для початку проведення
перевірки, оскільки Розпорядження, на
підставі якого відводилися земельні
ділянки, було видане 03.03.2007 року, а
перевірка проводилась аж у 2012 році.

Втім, прокурор зазначив, що порушення
вимог чинного законодавства було
встановлено лише у 2012 році результатом
вказаної перевірки, у зв'язку з чим,
прокурор вважає, що заявив позов у
межах встановленого трирічного строку
позовної давності.

Однак на питання представника ОСК
«Гриф 2006» повідомив про те, що подібна
перевірка прокуратурою проводилась ще
у 2010 році, однак порушень законодавства
виявлено не було.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільній інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Особа права якої порушили може
скористатися не будь-яким, а певним
способом захисту свого права.

За вимогами ч. 3 ст. 152 ЗК України
передбачені наступні шляхи здійснення
захисту прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених
законом, способів.

За змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як
правовстановлюючого документу
зазначеною нормою не передбачено.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» звертає особливу увагу
судів на те, що за вимогами ст. 215 ЦК
України особами, які беруть участь у
справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину (п. 26). Норма частини першої
статті 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання недійсним
наступних правочинів щодо відчуження
цього майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених частиною
першою ст. 388 ЦК України (п. 10).

Оскільки позовні вимоги щодо визнання
недійсними та скасування державного
акту на право власності на земельну
ділянку та вимога скасувати реєстрацію
державного акту права власності на
земельну ділянку заявлено з підстав
недійсності угоди, за якою
здійснювалося відчуження земельної
ділянки, то відсутність підстав для
задоволення вимог позову щодо угоди за
якою здійснювалося відчуження
земельної ділянки, спростовує правові
підстави для визнання недійсним та
скасування державного акту на право
власності на земельну ділянку та
вимоги про скасування реєстрації
державного акту права власності на
земельну ділянку, відтак, такі похідні
вимоги позивача про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку та
вимоги про скасування реєстрації
державного акту права власності на
земельну ділянку також задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 116 ЗК України (в
редакції, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права власності на
землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

За змістом ст. 126 ЗК України (в редакції
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом та виникає з моменту
державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»,
розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Згідно з п. 12 Перехідних положень ЗК
України (що діяли на момент виникнення
спірних правовідносин), до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність
та земель, зазначених в абзаці 3 цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів відповідні органи
виконавчої влади.

У відповідності до п. 6 ст. 20 Закону
України «Про землеустрій», місцева
державна адміністрація погоджує
документацію із землеустрою у випадках
та порядку, визначених Земельним
кодексом України та Законом України
«Про землеустрій», щодо відповідності
зазначеної документації законодавству
у сфері містобудування та архітектури,
охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»,
Голови місцевих державних
адміністрацій видають розпорядження
одноособово і несуть за них
відповідальність згідно із
законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно, яким є земельна
ділянка, є, офіційним визнанням і
підтвердженням державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на неї та обтяження таких прав
шляхом внесення відповідного запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Зважаючи на вищевикладене,
Розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації є
юридичним фактом виявлення волі органу
місцевої державної влади і офіційним
визнанням і підтвердженням державою
фактів виникнення прав на земельну
ділянку, а не «бажанням окремої
посадової особи», як про це зазначено в
позовній заяві.

Суд не погоджується з доводами
позивача про те, що скасування
розпорядження Запорізької районної
державної адміністрації від 03.03.20007
року № 2/51 є підставою для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
оскільки вони не відповідають
загальним принципам права, тому що
відповідачем по справі, на реалізацію
скасованого розпорядження районної
державної адміністрації вже було
отримано Державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Зазначене рішення про надання
земельної ділянки у власність за своєю
природою є індивідуальним актом
застосування норм права
(правозастосовним актом
індивідуальної дії), який за юридичними
наслідками відноситься до
правовстановлюючих актів, і який є
виконаним в силу самого його прийняття.

Така позиція узгоджується з п.4 Рішення
Конституційного суду України №1-9/2009
від 16 квітня 2009 року (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому вказується, що
ненормативні акти передбачають
конкретні приписи, звернені до
окремого суб'єкта чи юридичної особи,
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію.

Вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, потрібно
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Таким чином, маючи необхідний обсяг
цивільної дієздатності, відповідно до
ст. 90 ЗК України, ОСОБА_1 продала
земельну ділянку ОСОБА_2

Судом встановлено, що на момент
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки ОСОБА_1 мала
Державний акт на право власності на
земельну ділянку, що був належним чином
зареєстрований, також, в ході перевірки
нотаріусом належності даної земельної
ділянки на праві власності ОСОБА_1, не
виникло жодних сумнівів стосовно
законності набуття ОСОБА_2 земельної
ділянки. Нотаріусом також було
з'ясовано, що земельна ділянка на
момент укладення договору
купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
під арештом, забороною або у спорі не
знаходилася, ОСОБА_2 не набувала майно в
сумнівній ситуації - договір між
сторонами укладався нотаріально в
присутності нотаріуса та був
відплатним.

Зважаючи на вищевикладене, під час
укладення договору було дотримано всі
вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України,
дотримання яких є необхідним для
чинності правочину, а отже немає
підстав для застосування ст. 215 ЦК
України.

Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, в разі придбання майна за
відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння не з
їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №5 про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
визначено, що відповідно до положень
частини першої статті 388 ЦК власник має
право витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Позовні вимоги містили посилання на ст.
61 ЦПК України, щодо відсутності
необхідності доказування фактів, які
встановлені в інших судових справах. В
той же час, жодного доказу, який би
свідчив про незаконність набуття і
володіння земельною ділянкою ОСОБА_2
позивач не навів.

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_2
набув спірну земельну ділянку на
законних підставах, за відплатним
договором, який було укладено з
дотриманням вимог чинного
законодавства, крім того, судом
встановлено, що Розпорядження голови
Запорізької районної адміністрації є
виявленням волі розпорядника землі, а
отже, підстав застосовувати статтю 388
ЦК України немає.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Кожний громадянин
має право користуватися природними
об'єктами права власності народу
відповідно до закону. Держава
забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання.

За положеннями ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об'єктів з
наступним повним відшкодуванням їх
вартості допускається лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Особу може бути позбавлено її
власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного суду України від 18
вересня 2013 року № 6-92цс13).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 07.11.2013 року по
справі № 317/2795/13-ц пр. № 2/317/1262/2013
встановлено, що на підставі
Розпорядженням № 14/526 від 22.12.2006 р., між
ОСК «Гриф-2006» (як орендарем) та
Запорізькою районною державною
адміністрацією (як орендодавцем) 30.01.2007
року було укладено договір оренди
землі, терміном на 12 років, який
зареєстровано в Запорізькій
регіональній філії ДП «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельним ресурсам», про що у книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі внесено запис
від 05.02.2007 року № 01. Зазначений
договір не визнаний недійсним та не
оскаржується сторонами.

Таким чином, за будь-яких умов спірна
земельна ділянка не може знаходитися
на теперішній час, у володінні,
користуванні чи розпорядженні держави.
А отже, вимога позивача витребувати
земельну ділянку (кадастровий номер
:12:001:0618) у ОСОБА_2 на користь ГУ
Держземагенства у Запорізькій області
задоволенню не підлягає.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, 1950 року, Першого
протоколу і протоколів № 2, 4, 7 і 11 до
Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року
ратифікована Конвенція про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до
Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична чи юридична
особа має право володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Федоренко проти
України» від 30 червня 2006 року
визначено, що відповідно до
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, право власності
може бути «існуючим майном» або
коштами, включаючи позови, для
задоволення яких позивач може
обґрунтовувати їх принаймні
«виправданими очікуваннями» щодо
отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення
Європейського суду з прав людини
«Стретч проти Сполученого
Королівства» від 24 червня 2003 року
майном у значенні статті 1 Протоколу 1
до Конвенції вважається законне та
обґрунтоване очікування набути майно
або майнове право за договором,
укладеним з органом публічної влади. У
рішенні Європейський суд з прав людини
зазначив: «наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов
висновку, що оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
«непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14
березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» застосовував
рішення Європейського суду з прав
людини «Стретч проти Сполученого
Королівства» та зазначив, що самі по
собі допущені органами публічної влади
порушення при визначенні умов та
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі в порушення права власності
набувача, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого набувача.

Доводами позову та доданими до
матеріалів справи доказами, прокурором
не доведена не правова (протизаконна)
поведінка відповідачів при набутті
права власності на спірну земельну
ділянку.

Також в судових засідання встановлено,
що посилання відповідачів на пропущені
позивачем строки позовної давності є
безпідставними, так як до матеріалів
справи долучено Ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2013 року
за апеляційною скаргою ОСК «Гриф 2006» на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду по справі за
позовом Запорізького
природоохоронного міжрайонного
прокурора до Запорізької районної
державної адміністрації Запорізької
області, третя особа ОСК «Гриф 2006» про
скасування розпорядження, в якій було
встановлено, що строки звернення до
суду не були пропущені, у зв'язку з тим,
що позивач звернувся з позовом через
відхилення протесту від 09.12.2011 року.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 61, 110, 118, 119
Цивільного процесуального кодексу
України, ст. ст. 16, 203, 215, 321, ЦК України,
ст. ст. 90, 116, 126, 152 ЗК України, ст. ст. 6, 20, 41
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації», ст. 2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.
ст. 13, 41 Конституції України, Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності» № 5245-IV від
06.09.2012 року, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову
Запорізького міжрайонного прокурора з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі органу уповноваженого
державою на здійснення відповідних
функцій у спірних відносинах Головне
управління Держземагенства у
Запорізькій області до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Реєстраційної служби Запорізького
районного управління юстиції
Запорізької області, третя особа:
Державна інспекція сільського
господарства у Запорізькій області,
ОСК «Гриф-2006», Запорізька районна
державна адміністрація Запорізької
області, Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль» про
визнання недійсним та скасування
державних актів на право приватної
власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки та
повернення її власнику - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з дня його проголошення шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції.

Суддя:

П.П.Гончаренко