АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/958/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3532/14
Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В.
Доповідач Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року м. Полтава Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

При секретарі Кальник А.М.

З участю позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 13 жовтня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування витрат понесених на
ремонт межової споруди та відновлення
межі, межових знаків, а також моральної
та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л
А:

У березня 2014р. ОСОБА_1 звернулась до
суду з даним позовом.

Зазначала, що є власником
будинковолодіння по АДРЕСА_1. На
суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_2
знаходиться будинок, що належить
відповідачу, яка, порушуючи права
позивачки, зруйнувала господарські
споруди та межові знаки, завдавши їй
шкоди. Просила зобов"язати ОСОБА_2
відновити межі та межові знаки
земельних ділянок, повернути
будматеріали, поновити новий паркан та
стягнути у відшкодування матеріальної
шкоди 15 тис.грн., в також моральної -15
тис.грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 13 жовтня
2014р. в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Рішення оскаржене ОСОБА_1 , яка в
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення норм матеріального права,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши справу в
межах заявлених вимог і апеляційного
оскарження, приходить до висновку, про
відхилення апеляційної скарги з таких
підстав:

Судом першої інстанції вірно
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що позивачу на підставі
договору купівлі-продажу від 03.07.1997р.
належить житловий будинок по АДРЕСА_1,
який розташований на земельній
ділянці, площею 523 кв.м., що належить
Лубенській міськраді. Відповідач є
власником будинку на суміжній
земельній ділянці по АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо
відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди,
позивач зазначає, що відповідач три
роки тому розібрала дерев"яний паркан,
привласнила будматеріали, зруйнувала
господарські будівлі, пошкодила
зелені насадження, спричинивши шкоду,
яку оцінила в 15 тис.грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
позивач не надала суду жодного доказу
на підтвердження своїх вимог.

Як вбачається із змісту позовних
вимог, позивач просила відновити межі
між земельними ділянками
будинковолодінь АДРЕСА_1

З постанови Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.11.2013р.
вбачається, що колегія суддів зазначає,
що при наявності суперечок з питання
землекористування між сусідами
суміжниками, що проживають в жилих
домах АДРЕСА_3 були відсутні підстави
для підписання акту прийому-передачі
межових знаків на зберігання, яким
засвідчено наступне: «межі земельної
ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1
площею 0,0524 га., переданої у власність
гр. ОСОБА_1 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
межовими знаками встановленого зразка
в натурі (на місцевості) не
закріплювалися ( а.с.91).

Згідно з чч. 2, 3, 5 ст.158 ЗК України судом
вирішуються: земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей. Органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" роз'яснено, що згідно
зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи
за спорами про межі земельних ділянок,
що перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади с питань земельних ресурсів.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Порядок відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів.

На виконання вказаної статті наказом
Державного комітету
України із земельних ресурсів від 18
травня 2010 року № 376, зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 16 червня
2010 року за № 391/17686, затверджено
Інструкцію про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками, якою
визначено механізм відновлення меж
земельних ділянок на місцевості, який
здійснюють: виконавець - юридична або
фізична особа, яка отримала
ліцензії на проведення робіт із
землеустрою та
топографо-геодезичних робіт; замовник -
орган державної влади, орган
місцевого самоврядування, власник
(користувач) земельної ділянки, який
замовляє роботи із встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог в
цій частині , так як спір про
встановлення чи відновлення меж
земельних ділянок не підвідомчий суду
за відсутності відповідних висновків
з цього приводу органів місцевого
самоврядування.

Крім того, позивач не просила
залучити до участі в справі власника
землі - відповідну раду.

Відповідно до ч. 1 ст.10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК
України доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.1 ст. 179 цього ж Кодексу
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні
судового рішення.

Проте, ОСОБА_1 на протязі всього часу
розгляду справи не надано належних та
допустимих доказів наявності
спричинення їй шкоди.

За змістом ст.ст.1166,1167, якими вірно
керувався суд першої інстанції при
ухваленні судового рішення, позивачем
не доведено неправомірність дій
ОСОБА_2 по пошкодженню чи привласненню
належного їй майна, коли саме ці дії
вчинені, чим підтверджені та не надано
доказів вартості завданої шкоди.

Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не
спростовує висновків суду першої
інстанції в межах, що стосується
інтересів заявника.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307,308,315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 13 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом 20 днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

С У Д Д І