Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Кафідової О.В., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 та його представника
ОСОБА_7 на заочне рішення Селидівського
міського суду Донецької області від 11
липня 2013 року та рішення апеляційного
суду Донецької області від 21 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 10
листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6
було укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 11 тис. грн зі
сплатою 12 % річних за користування
кредитом на суму залишку.

У порушення умов договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, через що
станом на 25 квітня 2013 року у
відповідача утворилась заборгованість
у розмірі 83 919,86 грн, яку позивач просив
стягнути у судовому порядку.

Заочним рішенням Селидівського
міського суду Донецької області
від 11 липня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача заборгованість за
кредитним договором у розмірі 79
447,49 грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 21 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість за кредитним
договором у розмірі 18 042,19 грн. Вирішено
питання розподілу судових витрат. У
решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції вважав їх
обґрунтованими, а тому в повному обсязі
стягнув з відповідача нараховану
заборгованість за тілом кредиту,
заборгованість за процентами за
користування кредитом, заборгованість
з комісії за користування кредитом та
пеню за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором. При цьому,
відмовляючи у задоволенні вимог про
стягнення з відповідача штрафу,
місцевий суд керувався неможливістю
застосування подвійної
відповідальності.

Оскаржувані судові рішення скаржником
в частині відмови у задоволенні позову
не оскаржується, а тому відповідно до ч.
1 ст. 335 ЦПК України у касаційному
порядку не переглядаються.

Переглядаючи в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції, суд
погодився з висновками місцевого суду
щодо доведеності розміру боргу та
наявності підстав для стягнення
заборгованості, однак вважав, що розмір
пені підлягає зменшенню на підставі ч. 2
ст. 258 ЦК України. Крім того, апеляційний
суд виходив із умов, що регулюють
питання надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»),
(«Стандарт»), який був наданий в
апеляційному провадженні.

З указаними висновками судів
погодитися не можна з огляду на
наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами дотримано не
було.

Так, в обґрунтування позову банк
зазначив, що 10 листопада 2007 року між
позивачем та відповідачем був
укладений договір про надання
споживчого кредиту, відповідно до умов
якого відповідач отримав кредит у
розмірі 11 тис. грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Заперечуючи проти позову, відповідач у
заяві про перегляд заочного рішення
місцевого суду та в апеляційній скарзі
наголошував на тому, що він дійсно
підписав заяву про надання кредиту, яка
розглядалася банком, однак йому було
відмовлено у видачі кредиту і фактично
грошові кошти він не отримав.

Відхиляючи вказані заперечення, суди
виходили із того, що відповідач не
надав суду докази неотримання
кредитних коштів. При цьому, обов'язок
доведення обставин щодо надання чи
ненадання кредитних коштів у порушення
вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України суди поклали
лише на відповідача.

Разом з тим, встановивши обставини щодо
виконання банком зобов'язань щодо
надання кредитних коштів, суди не
вказали, якими доказами це
підтверджено: перерахування банком
коштів на рахунок
торговельно-сервісної мережі, видача
готівкою в касі банку, перерахування
коштів на рахунок відповідача, тощо.

Враховуючи наведене, обставини щодо
виконання банком зобов'язань по
кредитуванню коштами відповідача не
можна визнати встановленими, оскільки
відповідач не визнає отримання ним
коштів, а банк не надав доказів, які
підтверджують зазначені ним обставини.
Крім того, покладаючи на відповідача
обов'язок довести неотримання коштів,
суди не вказали спосіб, в який
відповідач може це довести.

На підставі вказаного колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувані
судові рішення не можуть бути визнані
законними та обґрунтованими, а тому
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та його
представника ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Заочне рішення Селидівського міського
суду Донецької області від 11
липня 2013 року та рішення апеляційного
суду Донецької області від 21
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. СитнікСудді:
О.В. Кафідова Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О.
Писана