22-ц/775/324/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції Харитонова
Суддя - доповідач
У х в а л а

Іменем України

14 березня 2014 року. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі :

Головуючого - Песоцької Л.І.

Суддів - Ткаченко Т.Б.,
Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Костомановій
А.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), неодноразово збільшуючи
свої вимоги, остаточно просила
стягнути з відповідача на її користь
невиплачену на час її звільнення, 19
березня 2013 року, недоплачену заробітну
плату за серпень 2012 року сумі 835 грн.84
коп.; заборгованість по оплаті в період
тимчасової непрацездатності за 4 дні
грудня 2010 року в сумі 1361 грн.56 коп. і за 3
дні вересня 2012 року в сумі 1634 грн.04 коп.,
а загалом 2998 грн.60 коп.; невиплачені
добові за час відряджень за 9 днів в
сумі 430 грн.; середній заробіток за весь
час затримки розрахунку в сумі 52391 грн.44
коп.; відшкодувати заподіяну моральну
шкоду в сумі 1650 грн., а всього просила
стягнути на її користь 58305 грн.88 коп.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що в серпні 2012 року вона
відпрацювала у відповідача 17 днів, але
отримала заробітну плату за 4 дні, при
цьому відповідачем безпідставно не
враховано 13 відпрацьованих днів та
зазначено, що у неї утворилась
заборгованість у сумі 835 грн.84 коп. При
нарахуванні заробітної плати у вересні
2012 року відповідач виправляє свою
помилку, але безпідставно утримує із
заробітної плати 835 грн.84 коп.,
оскільки підстав, передбачених законом
для утримання зазначеної суми не має, а
крім того, відповідач не видавав
наказу для відрахування із заробітної
плати зазначеної суми. В період
тимчасової непрацездатності в грудні
2010 року та вересні 2012 року їй виплачено
по 10 грн. за кожен день
непрацездатності, що складає 7 днів, а
не середній заробіток. В період роботи
вона неодноразово виїздила за
характером роботи у відрядження, але
відповідач не виплатив їй добові за 9
разів відрядження. Оскільки з нею не
проведено остаточного розрахунку на
час звернення, відповідач, відповідно
до положень 117 КЗпП повинен виплатити
середній заробіток за весь час
затримки.

Неправомірними діями відповідача,
пов'язаними з порушенням її права на
отримання заробітної плати та допомоги
в період тимчасової непрацездатності,
які перші п'ять днів оплачує
підприємство, вона залишилась без
засобів для існування, не мала
можливості після втрати тимчасово
працездатності у зв'язку з проведеною
операцією, пройти повний курс
реабілітації, придбати ліки, дієтичне
харчування. В період відряджень
змушена була за свій кошт здійснювати
витрати на харчування та інші потреби.
Все це вимагало від позивача
додаткових зусиль для організації
свого життя, чим заподіяно моральну
шкоду.

Рішенням Іллічівського районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 20
січня 2014 року позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_2 належні їй при
звільненні суми у розмірі 3428 грн.60 коп.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 52847 грн.93 коп., у
відшкодування моральної шкоди 1000 грн.,
а всього 57276 грн.53 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід
держави судовий збір 677 грн.47 коп.

З рішенням суду в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення
заробітної плати в сумі 835 грн.84 коп. не
погодилась позивачка, посилаючись в
апеляційній скарзі на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків обставинам
справи, порушення норм матеріального
права та неправильне застосування норм
процесуального права, просить рішення
суду скасувати в частині відмови у
стягненні 835 грн.84 коп., і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити її вимоги про стягнення
боргу із заробітної плати у розмірі 835
грн.84 коп.

Зокрема зазначає, що документами по
справі підтверджується факт наявності
у відповідача перед позивачем боргу по
сплаті частини заробітної плати за
серпень 2012 року, який за відрахуванням
податку та обов'язкового платежу
становить 761 грн.89 коп.

Не погодився з рішенням суду і
відповідач, посилаючись на неповне
з'ясування обставин справи, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків обставинам справи, порушення
норм матеріального права та
неправильне застосування норм
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову позивачу у задоволенні
позову.

Зокрема зазначає, що судом
необґрунтовано застосовано при
ухваленні рішення положення
Інструкції про службові відрядження в
межах України та закордон,
затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України від 13.03.1998 року № 59 та
постанови Кабінету Міністрів України
від 02.02.2011 року № 98, які не можуть бути
застосовані до порядку відшкодування
витрат на відрядження працівників ПАТ
КБ «ПриватБанк», оскільки вони
застосовуються до підприємств,
установ, організацій, які повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів, а ПАТ КБ
«ПриватБанк» є юридичною особою -
суб'єктом господарювання приватної
форми власності.

Помилковим є і висновок суду щодо
звуження прав працівника, передбачених
діючим законодавством, оскільки ст.121
КЗпП України не передбачено порядок та
умови відшкодування добових за час
перебування у відрядженні.

Неправильно вирішено судом і позов
стосовно оплати за період тимчасової
непрацездатності, оскільки
відповідачем на локальному рівні, що не
суперечить діючому законодавству,
надано матеріальне забезпечення у
розмірі 10 грн. за кожен день
непрацездатності, яке частково
компенсує втрачений заробіток.
Законодавчими актами, що регулюють
оплату перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації, не передбачено
встановлення розмірів матеріального
забезпечення для оплати перших п'яти
днів тимчасової непрацездатності за
рахунок коштів роботодавця, а лише
визначено, що оплата перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності надається
у формі матеріального забезпечення,
яке повністю або частково компенсує
втрату заробітної плати.

Суд вийшов за межі позовних вимог,
оскільки позивачем в уточненій
позовній заяві заявлено вимогу про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 20 березня 2013 року по 11 вересня
2013 року у сумі 56224,96 грн. ( 319,46 х 176 днів), а
судом самостійно визначено період
затримки з 20.03.2013 року по 20 січня 2014 року
у 207 робочих днів.

В оскаржуваному рішенні розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку визначено судом в сумі 52847,93
грн., тобто істотність суми
відшкодування не відповідає сумі
заборгованості та суперечить принципу
справедливості цивільного судочинства
та судовій практики.

Суд частково задовольнив позов про
відшкодування моральної шкоди без
будь-якого документального
підтвердження суми відшкодування.
Позивачем не було надано аргументів, в
чому полягали її моральні страждання,
які саме додаткові зусилля для
організації життя докладені, а також не
надано документального підтвердження
розміру моральної шкоди. Не надано і
жодного доказу того, що саме дії
відповідача призвели до душевних
страждань, зміни способу її життя,
втрати нормальних життєвих зв'язків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки, яка підтримала доводи своєї
апеляційної скарги, просила рішення
суду скасувати в частині відмови у
задоволенні її позову про стягнення
заробітної плати в сумі 761 грн.89 коп. та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову, заперечуючи проти
апеляційної скарги відповідача,
просила її відхилити, пояснення
представника ПАТ КБ «ПриватБанк» -
Шишелової Н.В., яка підтримала доводи
апеляційної скарги Банку, просила
рішення суду скасувати і в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовити, заперечуючи
проти апеляційної скарги позивачки,
просила її відхилити, перевіривши
матеріали справи у межах апеляційного
оскарження і доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги позивачки і відповідача
підлягають відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за серпень 2012 року в
сумі 835 грн.84 коп., суд дійшов висновку,
що позивачкою була отримана сума, яка
фактично підлягала для сплаті у
вересні 2012 року з урахуванням
несплаченої їй за 13 днів серпня 2012
року.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення заборгованості по оплаті в
період тимчасової непрацездатності та
добових в період відрядження, суд
дійшов висновку, що відповідач провів
нарахування за 7 днів тимчасової
непрацездатності позивачки в
порушення законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Порядку оплати
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності та законодавства, що
регулює виплату добових в період
перебування працівника у відрядженнях,
не здійснив оплату добових за 9 днів
відрядження.

Задовольняючи позов про відшкодування
моральної шкоди суд дійшов висновку, що
порушенням відповідачем права
позивачки на отримання заробітної
плати у повному обсязі, останній
заподіяно моральну шкоду, оскільки
вона під час неодноразових відряджень
вимушена була витрачати особисті кошти
для харчування та фінансування інших
потреб, які їй не були відшкодовані.
Після перенесення операції, що мало
місце у серпні - вересні 2012 року, вона
потребувала лікувального харчування,
та не отримання нею належних їй коштів
примусило її прикладати додаткові
зусилля для організації свого життя.

Оскільки при звільненні та на день
постановлення рішення, позивачці не
були виплачені усі належні їй при
звільненні суми, суд дійшов висновку,
що вона має право на стягнення на її
користь середнього заробітку за весь
період затримки розрахунку по день
постановлення судом рішення.

Задовольняючи частково позов про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку у розмірі 52847 грн.93
коп., суд виходив з того, що позов про
стягнення заробітної плати задоволено
частково, а саме у розмірі 80%. За таких
обставин суд дійшов висновку про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, пропорційно
задоволених вимог.

З рішенням суду не можна не погодитися,
оскільки суд першої інстанції
всебічно, повно та об'єктивно розглянув
справу, правильно встановив обставини,
наданим доказам дав правильну оцінку.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 01 вересня 1997 року
позивачка була прийнята на посаду
юрисконсульта філіалу КБ «ПриватБанк»
Маріупольска філія згідно наказу № 74/1
від 1 вересня 1997 року та 19 березня 2013
року звільнена згідно п.1 ст. 36 КЗпП
України (а.с.14 - 15).

При звільненні, з нею не в повному
обсязі було проведено розрахунок, в
зв'язку з чим вона зверталась до
відповідача з відповідною заявою, а
після відмови відповідача провести з
нею остаточний розрахунок, вона
звернулася до суду з вказаним позовом
(а.с. 16 - 17).

Судом також встановлено, що в серпні 2012
року позивачкою було відпрацьовано 17
днів та фактично отримано 1599 грн.47 коп..
Разом з тим, у зв'язку з технічним збоєм
в табелі обліку робочого часу
зараховано як відпрацьовано лише 4 дні
та за позивачкою був нарахований борг
у сумі 835 грн.84 коп., оскільки за чотири
дні їй підлягала до виплати з
урахуванням її посадового окладу та
утримань, сума у розмірі 763 грн.63 коп. (
1599 грн.47 коп. - 763 грн.63 коп. = 835 грн.84 коп.).

У вересні 2012 року позивачці було
нараховано за 13 днів серпня 2012 року
сума у розмірі 2884,59 грн. згідно її
посадового окладу, що не оспорюється
позивачкою.

У зв'язку з переплатою , що мала місце
за серпень 2012 року, при нарахуванні
заробітної плати за вересень 2012 року,
що мала місце у жовтні 2012 року,
надмірна виплачена за серпень 2012 року
сума у розмірі 835 грн.84 коп. була
відрахована з нарахованої за вересень
2012 року.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог та заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову про стягнення
невиплаченої заробітної плати
відповідачем надано розрахункові
листи за серпень і вересень 2012 року та
виписку з карткового рахунку ОСОБА_2, з
яких вбачається, що належна позивачці
заробітну плату за вказаний період
було виплачено в повному обсязі,
фактично жодного відрахування коштів
не відбувалось ( а.с. 48- 50, 65 - 93, 154 -156).

Сторонами не заперечувалось, що
позивачкою в серпні 2012 року фактично
відпрацьовано 17 робочих днів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачці 15 серпня 2012 року було
здійснено виплату першого авансу в
розмірі 799 грн.73 коп., 23 серпня 2012 року -
другого авансу в розмірі 799 грн.74 коп.

За даними табелю позивачкою було
відпрацьовано 4 дні серпня - з 28 серпня
2012 року по 31 серпня 2012 року, за які
нараховано оклад 887 грн.56 коп. і премію -
44 грн.36 коп.(а.с.46, 48)

Оскільки за відрахуванням податку з
доходу фізичних осіб та єдиного
соціального внеску у розмірі 18,06% до
виплати підлягало 763 грн.63 коп., а
фактично працівникові виплачено 1599
грн.47 коп. (799,73 грн. + 799,74 грн.), утворився
борг перед підприємством в розмірі 835,84
грн.

Сторонами також не заперечувалось і це
підтверджується матеріалами справи, що
нарахування заробітної плати у серпні
2012 року тільки за 4 робочі дні відбулося
у зв'язку з переміщенням позивачки з 28
серпня 2012 року із юридичного
департаменту Маріупольської філії ПАТ
КБ «ПриватБанк» до Напрямку «Credit
collection» Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» та не сформування табелю
обліку робочого часу за фактично
відпрацьований час внаслідок
технічного збою. Нарахування
заробітної плати за 13 відпрацьованих у
серпні 2012 року днів проведено у
вересні 2012 року.

Як вбачається з розрахункових листів,
за вересень 2012 року позивачу за рахунок
коштів підприємства було нараховано:
за 13 днів серпня 2884,59 грн. та премію 144,23
грн., за 5 робочих днів вересня - 1220,40
грн. і премію 61,02 грн., за 3 дні
тимчасової непрацездатності 30 грн. та
премію 3282,25 грн., а всього 7622,49 грн. За
відрахуванням податку з доходу
фізичних осіб та єдиного соціального
внеску до виплати підлягало 6246,28 грн., а
фактично виплачено 07 вересня 1836,88 грн.,
25 вересня 2012 року - 2420,52 грн. та на
бонусний рахунок 268,95 грн., 04 жовтня 2012
року - 884,09 грн., а всього 5410 грн. 44 коп., а
саме за відрахуванням переплаченої в
серпні 2012 року суми у розмірі 835 грн. 84
коп.(а.с. 49).

Отже, утримання боргу проведено в
результаті перерахунку заробітної
плати за серпень 2012 року, і установа
повністю розрахувалась по заробітній
платі за серпень - вересень 2012 рік.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо
невиплати їй заробітної плати за
серпень 2012 року у повному обсязі
являються безпідставними, позивачкою
не доведено наявність заборгованості
установи перед нею по заробітній платі
за серпень 2012 року, а тому підстав для
скасування рішення суду в частині
відмови у задоволенні позову про
стягнення заробітної плати за вказаний
період роботи, не вбачається.

Як встановлено судом, в період
знаходження позивачки на лікарняному в
період з 7 грудня 2010 року по 11 грудня 2010
року позивачу підлягала до сплати сума
у розмірі 1404 грн.56 коп. ( 351,14 грн. х 4).
Фактично відповідачем за цей період їй
було сплачено 40 грн., сума недоплати
склала 1364,56 грн., яка підлягає стягненню
з відповідача на користь позивачки.

За період з 31 серпня 2012 року по 21
вересня 2012 року за рахунок коштів
відповідача підлягала до сплати 1664
грн.04 коп. (554,68 грн. х 3). Фактично було
сплачено 30 грн., сума недоплати склала
1634,04 грн.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої незалежності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.253 КЗпП України особи,
які працюють за трудовим договором
(контрактом) на підприємствах, в
установах, організаціях, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання або у фізичної особи,
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню.

Сторонами не заперечується, що
позивачка є застрахованою особою в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Як встановлено судом першої інстанції
і дані обставини не заперечує
відповідач та підтверджується
матеріалами справи, в грудні 2010 року та
у вересні 2012 року позивачу оплату
періоду перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності, не пов'язаної із
нещасним випадком на виробництві,
здійснено в розмірі по 10 грн. за один
день відповідно до внутрішнього
банківського наказу № СП-2009-29 від 19
січня 2009 року «Про введення нового
порядку оплати перших п'яти днів листів
непрацездатності внаслідок загального
захворювання або травми».

Згідно з даним наказом, з 01 січня 2009
року встановлювалася оплата одного дня
непрацездатності і розмірі
середньомісячної заробітної плати, але
не більше 10 грн., у зв'язку з яким
позивачу за період з 07 грудня 2010 року по
11 грудня 2010 року, тобто за чотири дні
тимчасової непрацездатності проведено
оплату 40 грн., а 31 серпня 2012 року по 04
вересня 2012 року, тобто за три дні - 30 грн.
(а.с.155).

Відповідно до положень ст.2 Закону
України від 11 січня 2001 року № 2213 «Про
розмір внесків на деякі види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування» (далі - Закон
№ 2213-Ш), діючого на час виникнення
спірних правовідносин, Порядку оплати
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 06 травня 2001 року № 439 (далі -
Порядок), оплата перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності
внаслідок хвороби здійснюється за
рахунок коштів підприємства, яке
використовує працю найманих
працівників. Оплата днів тимчасової
непрацездатності застрахованій особі
провадиться за основним місцем роботи
у формі матеріального забезпечення,
яке повністю або частково компенсує
втрату заробітної плати за робочі дні
(години) згідно з графіком роботи, що
припадають на дні тимчасової
непрацездатності.

Пунктом 5 цього Порядку визначений
розмір, у якому застрахованій особі, а
саме залежно від страхового стажу,
оплачуються дні тимчасової
непрацездатності. При наявності
страхового стажу понад вісім років -
дні непрацездатності підлягають
оплаті у розмірі 100 відсотків середньої
заробітної плати; 80 відсотків
середньої заробітної плати - особі, яка
має страховий стаж від п'яти до восьми
років; 60 відсотків середньої
заробітної плати - особі, яка має
страховий стаж до п'яти років.

Обчислення розміру заробітної плати
для здійснення оплати днів тимчасової
непрацездатності провадиться у
порядку, що встановлюється Кабінетом
Міністрів України (п.6 Порядку).

Порядок обчислення середньої
заробітної плати (доходу, грошового
забезпечення) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 вересня 2001 року № 1266 (далі -
Порядок обчислення заробітної плати).

Дія зазначеного Закону № 2213-Ш і
Порядку обчислення заробітної плати
поширюються на підприємства, установи
і організації незалежно від форми
власності та господарювання, та не
наділяють підприємства з приватною
формою власності права встановлювати
інший порядок оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності.

Отже, доводи апеляційної скарги
відповідача щодо не встановлення
зазначеним Порядком розміру
матеріального забезпечення для оплати
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності за рахунок коштів
роботодавця приватної форми власності
являються необґрунтованими.

Встановлення відповідачем на
локальному рівні розміру
матеріального забезпечення в сумі 10
грн. за кожен день непрацездатності,
яке частково компенсує втрачений
заробіток не відповідає
вищезазначеним Порядку та Порядку
обчислення заробітної плати та
суперечить положенням ст.ст.117, 166
Конституції України.

Оскільки відповідач у порушення
вищезазначених законодавчих актів
провів оплату перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності позивачу
не в повному обсязі, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення вимог ОСОБА_2 в цій
частині та стягнення з відповідача на
її користь різницю між розміром
середнього заробітку за чотири дні
тимчасової непрацездатності в грудні
2010 року і за три дні в вересні 2012 року,
який підлягав сплаті та фактично
виплаченою їй сумою 70 грн., що становить
2998 грн.60 коп.

Розмір середньої заробітної плати для
розрахунку оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності,
проведений відповідачем не
оспорюється позивачкою.

Не можна не погодитися з рішенням суду
в частині стягнення з відповідача на
користь позивачки добових за час
відряджень виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.121 КЗпП України
працівникам, які направляються у
відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення у порядку і розмірах,
встановлених законодавством.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25
квітня 2008 року № СП - 2008-483 у
відповідності до постанови Кабінету
Міністрів України № 209 від 19 березня 2008
року було встановлено розмір добових
під час відрядження у сумі 30 грн. за
добу. В подальшому у відповідності до
ст.140.1.7 Податкового Кодексу України
відповідачем був виданий наказ №
СП-2011-365 від 8 квітня 2011 року, за яким
добові під час відрядження було
встановлено у розмірі 70 грн. за добу (
а.с.62-64, 110).

Позивачка 19 січня 2010 року, 15 березня 2010
року, 2 червня 2010 року, 14 вересня 2010 року,
19 жовтня 2010 року, 13 травня 2011 року, 6
червня 2011 року, 12 жовтня 2011 року, 7
лютого 2013 року була у відрядженнях, що
підтверджується наказами та не
заперечувалося представником
відповідача ( а.с. 51 - 59).

Оскільки позивачка в порушення діючого
на час відряджень законодавства
добові не отримувала, суд дійшов
висновку про стягнення на її користь
заборгованості відносно несплачених
їй добових у розмірі 430 грн., а саме за: 19
січня 2010 року, 15 березня 2010 року, 2
червня 2010 року, 14 вересня 2010 року, 19
жовтня 2010 року - по 30 грн. та за 13 травня
2011 року, 6 червня 2011 року, 12 жовтня 2011
року, 7 лютого 2013 року - по 70 грн. за
кожне відрядження.

Направлення позивачки в період 2010 - 2013
років та кількість відряджень
відповідачем не заперечується.

Отже, в 2010 році відповідачем не
проведено оплату позивачу добових за 5
відряджень, а в 2011 році - за 4
відрядження.

У вказаний період 2010 року порядок
направлення у відрядження регулювався
Інструкцією про службові відрядження в
межах України та за кордон, яка була
затверджена наказом Міністерства
фінансів України № 59 від 13 березня 1998
року (в редакції наказу Міністерства
фінансів України від 10 червня 1999 року №
146), зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 31 березня 1998 року №
218/2658 (далі - Інструкція № 59).

Відповідно до загальних положень цієї
Інструкції, в редакції, діючої на час
направлення позивачки у відрядження
протягом 2010 року, службовим
відрядженням вважається поїздка
працівника за розпорядженням
керівника підприємства, об'єднання,
установи, організації (далі -
підприємство) на певний строк до іншого
населеного пункту для виконання
службового доручення поза місцем його
постійної роботи.

Окремим видом витрат, що не потребують
спеціального документального
підтвердження, є добові витрати
(видатки на харчування та фінансування
інших особистих потреб фізичної особи),
норми яких встановлені відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 23.04.1999 № 663 «Про норми відшкодування
витрат на відрядження в межах України
та за кордон».

Добові витрати відшкодовуються в
єдиній сумі незалежно від статусу
населеного пункту.

Власник (або уповноважена ним особа)
відповідно до підпункту 5.4.8 пункту 5.4
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
може встановлювати додаткові
обмеження щодо сум і цілей
використання коштів наданих на
відрядження: витрат на наймання
житлового приміщення, на побутові
послуги, транспортні та інші витрати.
Розмір добових витрат, що виплачуються
працівникам, направленим у відрядження
підприємствами усіх форм власності, не
може бути нижчим ніж норми добових
витрат, установлених працівникам, які
направляються у відрядження
підприємствами, що повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів, залежно від
країни відрядження. Указані в цьому
абзаці обмеження запроваджуються
наказом (розпорядженням) власника (або
уповноваженої ним особи).

Підпунктом 1.5 пункту 1 розділу 1
Інструкції № 59 передбачено, що за
кожний день (включаючи день від'їзду та
приїзду) перебування працівника у
відрядженні в межах України,
враховуючи вихідні, святкові й
неробочі дні та час перебування в
дорозі (разом з вимушеними зупинками),
йому виплачуються добові в межах
граничних норм, установлених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.04.1999 № 663.

При відрядженні працівника строком на
один день або в таку місцевість, звідки
працівник має змогу щоденно
повертатися до місця постійного
проживання, добові відшкодовуються як
за повну добу.

Отже, положення Інструкції № 59 в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин,
розповсюджувалися на підприємства,
установи, організації всіх форм
власності.

А тому наказ від 25 квітня 2008 року №
СП-2008 -483 (а.с.62 -64), на який посилається
відповідач в апеляційній скарзі,
виданий керівництвом ПАТ КБ
«ПриватБанк» у порушення чинного
законодавства України, яким було
врегульовано трудові права та гарантії
робітників, які направлялись у
службові відрядження, та направлений
на звуження прав працівників, що є
неприпустимим і не може братися до
уваги.

Розмір добових для відряджень
працівників підприємств, установ,
організацій усіх форм власності (крім
державних службовців та осіб, які
направляються у відрядження
підприємствами, установами та
організаціями, що повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів) в межах
України в сумі 30 грн. визначався
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 квітня 1999 року № 663 «Про норми
відшкодування витрат на відрядження в
межах України та за кордон», що
втратила чинність з 02 лютого 2011 року.

Розмір добових з 2011 році визначається
відповідно до положень п.140.1.7 ст.140
Податкового кодексу України, а саме не
більше ніж 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати станом на 01 січня
звітного податкового року), на
виконання яких ПАТ КБ «ПриватБанк»
видано наказ № СП-2011-365 від 08 квітня 2011
року, за яким добові за час відряджень
позивача з 13 травня 2011 року по 07 лютого
2013 року, а саме за 4 відрядження, повинні
були оплачені із розрахунку 70 грн. за
кожне відрядження.

Відповідно до ч.7 п. 140.1.7 ст.140
Податкового кодексу України сума
добових визначається в разі
відрядження: у межах України та країн,
в'їзд громадян України на територію
яких не потребує наявності візи
(дозволу на в'їзд), - згідно з наказом
про відрядження та відповідними
первинними документами.

Згідно з п.3 розпоряджень ПАТ КБ
«ПриватБанк» про відрядження ОСОБА_2
11.05.2011 року, 03.06.2011 року, 12.10.2011 року,
04.02.2013 року передбачено виплату витрат
на відрядження в межах норм,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 663 від 23 квітня 1999
року, № 98 від 02 лютого 2011 року,
Податковим кодексом України пп.140.1.7 і
наказом по банку № СП-2011-365 від 08.04.2011
року (а.с. 57- 60).

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги відповідача, що судом
необґрунтовано задоволено позовні
вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її
користь добових за час знаходження у
відрядженні, оскільки положення
Інструкції № 59, у редакції наказу
Міністерства фінансів України від 17
березня 2011 року № 362, та постанова
Кабінету Міністрів України від 02
лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад
витрат на відрядження державних
службовців, а також інших осіб, що
направляються у відрядження
підприємствами, установами та
організаціями, які повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів» не
розповсюджуються на ПАТ КБ
«ПриватБанк», являються
безпідставними.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що відповідачем
у порушення діючого законодавства та
наказів про відрядження, позивачу не
виплачувались добові за час
вищевказаних відряджень, а тому дійшов
правильного висновку про стягнення на
користь позивача добові за 5 відряджень
в 2010 році в сумі 150 грн. ( 5 х 30 грн.), та за 4
відрядження в період 2011-2013 років в сумі
280 грн. ( 4 х 70 грн.).

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як правильно було встановлено судом,
позивачка була звільнена 19 березня 2013
року, цей день був для неї останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з ОСОБА_2 провести
розрахунок в день звільнення, та цього
зроблено не було.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено,
що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа , організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку, суд виходив з
того, що позивачці не були виплачені
усі належні їй при звільненні суми,
тому вона має право на стягнення на її
користь середнього заробітку за весь
період затримки розрахунку по день
постановлення судом рішення.

З таким висновком колегія суддів
погоджується виходячи з того, що на час
звільнення позивачки 19 березня 2013
року, відповідач не провів з нею
остаточний розрахунок та не виплатив
усі зазначені вище належні їй на час
звільнення суми.

Як встановлено судом з 20 березня 2013
року по 20 січня 2014 року згідно графіку
роботи, припадає 207 робочих днів.

Згідно довідки відповідача
середньоденний заробіток позивачки за
два останні місяця перед звільненням
складає 319 грн.13 коп. Розмір середнього
заробітку з дня звільнення на день
постановлення рішення складає 66059 грн.91
коп. (207 х 319,13 грн.).

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Отже, доводи апеляційної скарги
відповідача, що суд вийшов за межі
позовних вимог, оскільки позивачем в
уточненій позовній заяві заявлено
вимогу про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 20 березня 2013
року по 11 вересня 2013 року у сумі 56224,96
грн. ( 319,46 х 176 днів), а судом самостійно
визначено період затримки з 20.03.2013 року
по 20 січня 2014 року у 207 робочих днів, не
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства та не узгоджуються за
матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка звертаючись до суду з даним
позовом, розмір середнього заробітку
за кожен день затримки визначила по
день подання позову, а в подальшому,
неодноразово збільшуючи позовні
вимоги в цій частині, зазначала, що
відповідач повинен виплатити середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку (а.с.2 -12, 94 - 105, 125 - 126, 150 - 151).

Як пояснила позивачка в апеляційному
суді, справа тривалий час розглядалась
судом першої інстанції, у зв'язку з чим
вона неодноразово збільшувала позовні
вимоги в частині стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку, розраховуючи його на дату
розгляду справи, визначену судом. В
подальшому цей розмір не збільшувала,
щоб не відкладати розгляд справи,
вважаючи, що суд ухвалить рішення про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку, на що вона має
право.

Отже, враховуючи позовні вимоги ОСОБА_2,
які зводяться до стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку, погодитися з доводами
апеляційної скарги щодо виходу судом
за межі позовних вимог та визначення
періоду затримки самостійно, не можна.
Рішення суду в цій частині відповідає
положенням ст.117 КЗпП України і
роз'ясненням, наведеним в п.20 Постанови
Пленуму ВСУ.

Безпідставні і доводи апеляційної
скарги щодо невідповідності суми
відшкодування за час затримки
розрахунку сумі заборгованості
відповідача, оскільки можливість
зменшення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні у
зв'язку з істотністю суми
заборгованості порівняно із середнім
заробітком позивачки не грунтується на
вимогах закону.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку з виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. У разі
часткового задоволення позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується і з
висновком суду першої інстанції щодо
стягнення з відповідача на користь
позивачки у відшкодування моральної
шкоди 1000 грн., оскільки судом було
встановлення тривале порушення
трудових прав позивачки, не проведення
їй оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності у повному обсязі,
коли вона потребувала цих коштів,
оскільки перенесла хірургічне
лікування та їй необхідно було
відновлювати стан здоров'я.

Рішення суду відповідає вимогам
ст.ст.10, 60, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 94, 97, 116
- 117, 121, 237-1 КЗпП України, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева