АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6085/14 Справа № 2-361/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Ткаченко Н.В. Доповідач - Волошин
М.П. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина
М.П.,

суддів - Демченко
Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року
по справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українське фінансове агенство "Верус",
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з позовом до ТОВ
«Українське фінансове агентство
«Верус», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилався на те, що між
позивачем та ОСОБА_3 була укладена
кредитна угода № 329/с про надання
позичальнику кредиту з загальним
лімітом в розмірі 50 000 дол. США та 27
грудня 2007 року між тими ж сторонами був
укладений кредитний договір № 331/с,
відповідно до якого ОСОБА_3 надано
кредит у розмірі 68 550 дол. США.

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_3 за зазначеними
договорами, були укладені договори
поруки від 24 грудня 2007 року за №329/с, від
27 грудня 2007 року за №331/с між ЗАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_4 та договори
застави майна від 26 грудня 2007 року, 27
грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року.

Крім того, 12 січня 2009 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та ТОВ «УФА «Верус»
укладений договір поруки №467 та
додаток № 1 до нього, відповідно до
якого, останнє взяло на себе
зобов'язання нести відповідальність
перед банком у разі невиконання
позичальником зобов'язань в загальному
розмірі 200 грн., за кожним договором
окремо.

Ухвалою Жовтневого районного суд у
м.Дніпропетровська від 15
вересня 2009 року замінено сторону
позивача - замість ЗАТ КБ «ПриватБанк» -
ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з
офіційною зміною назви банку.

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 26
вересня 2011 року провадження у справі
зупинено терміном на шість місяців із
дня смерті ОСОБА_3 для визначення
правонаступників відповідача.

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 01
березня 2012 року провадження по справі
було відновлено та залучено до участі у
справі правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

Згідно останніх уточнень позивач
просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» суму заборгованості по
кредитному договору № 331/с від 27 грудня
2007 року у розмірі 91 806,76 дол. США, пеню у
розмірі 111 438, 33 грн., штраф в розмірі 10 958,
40 грн.; штраф за договором застави
автотранспорту від 28 грудня 2007 року в
розмірі 117 564 грн.; суму заборгованості
за кредитною угодою № 329/с від 24 грудня
2007 року у розмірі 48 930,19 дол. США та пеню
у розмірі 69821,01 грн.; штраф за договором
застави автотранспорту від 27 грудня 2007
року в розмірі 83 371,50 грн.; штраф за
договором застави майна №329/с від 26
грудня 2007 року в розмірі 4 266 грн.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «УФА
«Верус» на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість в сумі 200 грн., по
кожному кредитному договору окремо, а
також на користь держави судові
витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» в рахунок погашення
заборгованості за кредитною угодою
№329/с від 24 грудня 2007 року суму 478 625 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 331/с від 27 грудня 2007
року суму 578 380 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 04
липня 2014 року зазначено складові
загального розміру стягнутих сум.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального та
матеріального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, провадження у справі щодо
позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в
рахунок погашення заборгованості за
кредитною угодою №329/с від 24 грудня 2007
року закрити.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
24 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та
позивачем укладена кредитна угода №
329/с, відповідно до умов якої позивач
зобов'язався надати ОСОБА_3 кредитні
кошти в сумі 50000 дол. США. Надання
кредитних коштів здійснювалось
окремими частинами - траншами кредиту,
після підписання договору про видачу
траншу, на термін і на умовах,
передбачених кредитною угодою, а також
договорами про видачу траншу. Термін
повернення кредиту й окремих частин -
траншів кредиту, встановлюються
договорами про видачу траншів кредиту,
а також графіками погашення кредиту,
відсотків і винагороди, але не пізніше
20 грудня 2012 року.

За користування кредитними коштами,
позичальник повинен сплачувати
відсотки у розмірі 14% річних, а у разі
порушення будь-якого з
зобов'язань по погашенню траншів
кредиту позичальник сплачує 32% річних
від суми залишку несплаченої
заборгованості.

Виконання зобов'язань позичальника за
даною кредитною угодою були
забезпечені договором застави майна
від № 329/с від 26 грудня 2007 року та
договором застави автотранспорту від 27
грудня 2007 року.

27 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та
позивачем укладений ще один кредитний
договір № 331/с, відповідно до якого йому
був наданий кредит у розмірі 68 550 дол.
США, в обмін на зобов'язання повернути
отримані кредитні кошти, сплатити
відсотки за користування кредитом у
розмірі 14 % річних з кінцевим терміном
повернення кредиту - 26 грудня 2012 року.

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_3 за зазначеними
договорами, були укладені договори
поруки від 24 грудня 2007 року за №329/с, від
27 грудня 2007 року за №331/с між ЗАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_4

Рішеннями Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 06 вересня
2012 року по справах №0308/8102/12 та № 0308/8063/12
визнано припиненими зобов'язання
ОСОБА_4 за договорами поруки № 329/с від 24
грудня 2007 року та № 331/с від 27 грудня 2007
року рішення набрали чинності.

Виконання зобов'язань позичальника за
договором № 331/с були забезпечені
договором застави автотранспорту б/н
від 28 грудня 2007 року укладеним між
банком та ОСОБА_3 та посвідченим
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_5 у
реєстрі № 2948.

Відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

07 грудня 2011 року ОСОБА_2, яка є донькою
померлого, звернулася до Першої
Луцької державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті спадкодавця
ОСОБА_3 та є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3

Відповідно до листа державного
нотаріуса від 23 жовтня 2012 року ОСОБА_2
не зверталася до нотаріальної контори
з заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину. Станом на час розгляду
справи свідоцтво про право на спадщину
ОСОБА_2 не оформлено.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

Разом з тим, відсутність свідоцтва про
права на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину. Так,
відповідно до п. 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» отримання
спадкоємцем, який прийняв спадщину,
свідоцтва про право на спадщину
відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а
не обов'язком спадкоємця. Якщо
спадкоємець прийняв спадщину стосовно
нерухомого майна, але зволікає з
виконанням обов'язку, передбаченого
статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення
від погашення боргів спадкодавця,
кредитор має право звернутися до нього
з вимогою про погашення заборгованості
спадкодавця, розмір якої може бути
визначений за правилами статті 625 цього
Кодексу.

Ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. У
відповідності до ч.1 ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

За змістом ст. 1218, ч. 1 ст. 1231 ЦК України
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок смерті.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці
зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині. Вимоги
кредитора спадкоємці зобов'язані
задовольнити шляхом одноразового
платежу, якщо домовленістю між
спадкоємцями та кредитором інше не
встановлено. У разі відмови від
одноразового платежу суд за позовом
кредитора накладає стягнення на майно,
яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 від
прийняття спадщини не відмовилась, але
за оформленням її у встановленому
законом порядку не звернулась. З огляду
на вказані обставини, колегія суддів
вважає, що невиконання спадкоємцем
вимог закону щодо оформлення та
реєстрації спадкового майна не може
бути підставою для відмови в
задоволенні позову в межах вартості
майна, одержаного у спадщину.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009 року № 14 при ухваленні
рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК
України оцінює докази з урахуванням
вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх
належність і допустимість. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що
вартість спадкового майна є нижчою за
пред'явлені позивачем вимоги про
стягнення заборгованості не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_2
не доведено, що наданий нею в
апеляційний суд перелік майна з його
оцінкою відповідає всьому переліку
майна, одержаного нею у спадщину.
Оскільки з огляду на неотримання
відповідачкою свідоцтв про право на
спадщину, встановити обсяг та вартість
отриманого у спадщину майна на час
розгляду справи в апеляційній
інстанції неможливо.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції постановляючи
рішення не взяв до уваги той факт, що
рішенням апеляційного суду Волинської
області від 03 грудня 2013 року позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про передачу
в заклад, звернення стягнення на
заставне майно задоволено частково та
вже звернуто стягнення на заставне
майно в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№329/с від 24 грудня 2007 року, тому апелянт
вважає, що провадження у справі щодо
позовних вимог про стягнення з неї суми
заборгованості за кредитним договором
№329/с від 24 грудня 2007 року слід закрити,
не може бути прийнято до уваги,
виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом або договором (дострокове
стягнення кредиту, стягнення
заборгованості, у тому числі шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки/застави,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК
України).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Інші доводи наведені в апеляційній
скарзі судова колегія до уваги не
приймає, оскільки вони не можуть бути
підставою для скасування рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що оскаржуване судове
рішення ухвалено з повним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи, у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
тому підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:
М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко