Справа №587/1834/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Куц В. І.Номер провадження
22-ц/788/1993/14 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3,

на рішення Сумського районного суду
Сумської області від 16 жовтня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, третя особа: служба у справах
дітей Сумської районної державної
адміністрації, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд малолітньої дитини за
кордон без згоди батька,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 16 жовтня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково. Позивачці надано дозвіл на
тимчасовий виїзд малолітньої дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон в Єгипет
без згоди батька ОСОБА_3 в період з 01
січня 2015 року по 15 січня 2015 року.
Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог. При цьому
вважає, що поїздка до Єгипту на
відпочинок негативно вплине на стан
здоров'я доньки, оскільки в цій країні
немає сприятливих умов для відпочинку
та оздоровлення дитини. Посилається на
те, що позивачка нехтує його
батьківськими правами та не узгодивши
з ним жодних питань щодо організації
відпочинку, має намір на свій розсуд
вивезти доньку до іншої країни. Вказує
на відсутність доказів по справі, що
відпочинок запланований саме на період
з 01 січня 2015 року по 15 січня 2015 року. Не
згоден із покладанням судових витрат
на нього.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
пояснення представника позивачки
ОСОБА_6, яка вважала рішення місцевого
суду правильним, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення місцевого суду залишенню без
зміни, виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували у шлюбі з 23 серпня
2011 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. У свідоцтві про
народження дитини сторони записані
відповідно її матір'ю і батьком. Обидві
сторони мають і інших дітей від
попередніх шлюбів. Рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 28 березня 2014 року шлюб між
сторонами розірвано. Донька сторін
ОСОБА_5 залишена проживати з позивачкою
і на її утримання з відповідача
стягнуті аліменти в розмірі 500 грн.
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття. Ці обставини
підтверджуються копіями свідоцтв про
шлюб (а.с. 7), про народження дитини (а.с.
9), копією рішення суду (а.с. 8) та не
заперечуються сторонами.

Звертаючись до суду з даним позовом 02
липня 2014 року, який уточнювала заявами
від 14 та 15 серпня 2014 року, позивачка
зазначала, що має намір оздоровити
доньку ОСОБА_5 у періоді з 13 грудня 2014
року по 15 січня 2015 року у Єгипті, а
відповідач не дає згоди на виїзд доньки
за кордон. Просила надати їй дозвіл на
виїзд дитини за кордон без згоди
відповідача.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, непрацездатних
членів сім'ї.

Відповідно до частин 9 та 10 ст. 7 СК
України сімейні відносини регулюються
на засадах справедливості,
добросовісності та розумності,
відповідно до моральних засад
суспільства. Кожен учасник сімейних
відносин має право на судовий захист.

Статтею 141 СК України визначено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як вбачається із змісту ст. 313 ЦК
України, фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріального
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, місцевий суд правильно
встановив, що відпочинок малолітньої
дитини разом з матір'ю на курорті
Єгипту в чітко визначений період, не
суперечить інтересам доньки сторін.
Таке рішення суду відповідає вимогам
вищевказаних законів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідач не надав суду доказів на
підтвердження своїх доводів щодо
негативного впливу відпочинку на
курорті Єгипту на стан здоров'я доньки,
в матеріалах справи є медична довідка
Сумської обласної дитячої клінічної
лікарні від 13 червня 2014 року, яка
свідчить що дитина протипоказань для
відпочинку на морському узбережжі не
має (а.с. 11).

Крім того, в своїй апеляційній скарзі
ОСОБА_3 вказує, що особисто не заперечує
виїзду позивачки разом з дитиною до
різних санаторіїв, курортів в межах та
за межами України, але як батько хоче
щоб там були сприятливі погодні,
геополітичні та оздоровчі умови, але
при цьому не надав суду належних
доказів щодо несприятливих умов
відпочинку на морському узбережжі
вказаної країні.

Не може бути підставою для скасування
рішення місцевого суду факт
неодноразового зміни періоду виїзду
позивачки разом з дітьми до місця
відпочинку, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, такі зміни дат
сталися внаслідок тривалого розгляду
справи, позовну заяву позивачка подала
до суду 02 липня 2014 року, а рішення суду
відбулося 16 жовтня 2014 року. Таким чином,
апеляційна скарга в цій частині не
підлягає задоволенню.

Суттєвою обставиною є те, що в січні 2014
року обидві сторони разом з ОСОБА_5,
якій тоді ще не виповнилося одного
року, відпочивали на морі у Єгипті і
тоді відповідач згодився разом
відпочивати на морі за кордоном.
Відповідач не надав суду безспірних
доказів, які б свідчили про перешкоди
для оздоровлення дитини у січні 2015
року.

Нічим не підтвердженими є доводи
апелянта щодо вчинення перешкод
позивачкою у його спілкуванні з
дитиною, нехтування батьківськими
правами відповідача, неузгодження щодо
організації відпочинку спільної
дитини.

Твердження відповідача про його повну
згоду на оздоровлення дитини за
кордоном, його докір позивачці щодо не
звернення до нього з проханням надати
згоду на виїзд дитини за кордон у
досудовому порядку виглядають
непереконливими. Їх нелогічність
полягає в тому, що до цієї справи була
інша справа за аналогічним позовом
щодо іншого терміну виїзду дитини за
кордон. Отже, це вже не перший спір між
сторонами з цього приводу. Окрім цього,
відповідач не погодився з рішенням
місцевого суду про дозвіл на
тимчасовий виїзд дитини за кордон і
оскаржив його в апеляційному порядку.
Це свідчить про його фактичну незгоду з
тимчасовим виїздом доньки за кордон як
у досудовому порядку, так і при
винесенні рішення про це. Тому
правильним є рішення місцевого суду і в
частині стягнення з відповідача на
користь позивачки судових витрат по
оплаті судового збору 243 грн. 60 коп. та 200
грн. витрат на оплату правової допомоги
адвокату.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції також
не спростовують.

За викладених обставин і фактів,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, у
відповідності зі ст.212 ЦПК України дав
оцінку зібраним доказам і вирішив спір
у відповідності з законом, тому підстав
для задоволення скарги та скасування
рішення суду немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Сумського районного суду
Сумської області від 16 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -