Справа № 310/3569/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2014 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Панченко
Л.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа служба у справах дітей
виконавчого комітету Бердянської
міської ради про вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом у своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа служба у справах дітей
виконавчого комітету Бердянської
міської ради про вселення у якому
зазначила, що 02.09.1995 року вона уклала
шлюб з ОСОБА_4 Від шлюбу у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 За час
шлюбу вона, чоловік та донька проживали
в належному ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1. З
03.03.1998 року вона була зареєстрована у
будинку, як член сім'ї власника, а їх
донька - з моменту народження. Рішенням
Бердянського міськрайонного суду від
22.04.2014 року шлюб між нею та ОСОБА_4
розірвано. 08.05.2014 року ОСОБА_4,
скористався її відсутністю у будинку,
зібрав усі належні їм з дитиною речі та
вивіз їх у АДРЕСА_2 де проживає її
сестра і вигрузив на подвір'ї будинку.
Посилалась на ч. 3 ст. 47 Конституції
України, ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 156, ст. 157 ЖК УРСР
та просила вселити її та малолітню
доньку до будинку АДРЕСА_1, стягнути з
відповідачів судові витрати.

У судовому засіданні
позивач ОСОБА_1, яка виступала в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримала і пояснила суду, що
вона з 1995 року проживала, а з 1998 року
була зареєстрована в будинку по
АДРЕСА_1. З моменту народження у будинку
проживала та була зареєстрована ОСОБА_2
У будинку постійно проживала вона,
чоловік та їх дитина до 08.05.2014 року. Зі
згоди власника вони користувалися всім
будинком та господарськими спорудами і
у них був вільний доступ до всіх
приміщень та будівель. За час
проживання вона зробила внутрішнє
перепланування будинку, провела
водопровід, опалення, зробила ремонт за
належні їй грошові кошти та за згоди
власника, який в цей час проживав у м.
Донецьку. Відповідач ОСОБА_3 щорічно
приїжджала в м. Бердянськ і проживала
разом з ними в спірному будинку від
одного до трьох тижнів, інколи
приїжджала на вихідні. Під час
спільного проживання вони вели разом
домашнє господарство і у них був
спільний бюджет. У квітні 2014 року вона
та ОСОБА_4 розірвали шлюб. Власник
будинку ОСОБА_3 почала вимагати від неї
виселитися з будинку до сестри, яка
проживає в с. Роза Бердянського району,
оскільки в м. Донецьку склалася складна
ситуація і вона з родичами бажає
переїхати проживати в спірний будинок.
Вона не заперечувала проти переїзду
ОСОБА_3 з родичами для проживання в
спірному будинку, але не погоджувалась
на її переїзд у с. Роза, оскільки цей
будинок є власністю її сестри, а іншого
житла в неї немає. 08.05.2014 року її
примусово виселили з будинку по
АДРЕСА_1, вивезли речі в будинок сестри
в АДРЕСА_2. Вона не може потрапити до
спірного будинку, оскільки відповідачі
замінили замки. На теперішній час з м.
Донецька приїхав брат ОСОБА_4 з сімєю і
вселився у спірний будинок.

Представник позивача позов
підтримав і просив його задовольнити,
оскільки позивачів без законних
підставі самовільно виселили зі
спірного будинку та змінили їх місце
проживання в порушення ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.
Позивачі вселилися у спірне жиле
приміщення за згодою власника як члени
сім'ї ОСОБА_4, який у свою чергу був
членом сім'ї власника ОСОБА_3, що
відповідає вимогам ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР.
Позивачі були членами сім'ї власника
спірного будинку. Вважав, що
підтвердженням проживання однією
сімєю є родинний зв'язок з власником, а
утримання ОСОБА_1 будинку підтверджує
ведення спільного господарства з
власником будинку.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала і пояснила суду, що вона давала
згоду на вселення ОСОБА_1 у належний їй
будинок по АДРЕСА_1 і дозволила
користуватися всім будинком та
господарськими спорудами. За час
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 оплачували
комунальні послуги, але будинок не
доглядали і він був у занедбаному
стані, тому вона змушена була
приїжджати і робити ремонт. Однією
сімєю з позивачем вона не жила,
спільного господарства не вела,
оскільки постійно проживала в м.
Донецьк. Приїжджала один - два рази на
рік і проживала в будинку від одного
дня до одного місяця. На час приїзду
проживали разом, за спільні грошові
кошти купляли продукти і харчувалися
спільно. У 2008 та 2009 роках не приїжджала
жодного разу. ОСОБА_1 постійно
провокувала скандали, а потім
викликала міліцію. Між ними склалися
неприязні відношення, тому змушені
були самовільно виселити позивача з
будинку. На теперішній час вона
переїхала проживати з міста Донецька в
спірний будинок. Крім неї у будинок
переїхав з м. Донецька її другий син з
сімєю.

Представник ОСОБА_3 просив у
задоволенні позову відмовити, оскільки
відповідач проживала в м. Донецьк, а в
будинку по АДРЕСА_1, що належить їй на
праві власності дозволила проживати
сину та позивачу. Відповідач інколи
приїжджала в гості, але спільне
господарство з позивачем не вела і
остання не є членом її сім'ї. ОСОБА_1
була членом сім'ї ОСОБА_4, а не власника
житла. На теперішній час ОСОБА_3 та
члени її сім'ї переїхали з м. Донецьк у
м. Бердянськ і бажають проживати в
спірному будинку.

Відповідач ОСОБА_4 позов не
визнав і пояснив суду, що після
укладення шлюбу йому та ОСОБА_1 не було
де проживати і вони поселився у будинок
по АДРЕСА_1 на умовах догляду за
будинком та оплати комунальних послуг.
Зі згоди власника ОСОБА_1
зареєструвалася у будинку з часу
вселення, а їх дочка з часу народження.
За час проживання ремонтом та
благоустроєм будинку займався він. У
ОСОБА_1 не було для цього часу, оскільки
вона працювала, а на вихідних
відвідувала церкву. На час вселення
ОСОБА_4 роботи по газифікації будинку
закінчувались. Грошові кошти на ці
роботи надала ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_3
проживала у м. Донецьку і один - два рази
на рік приїжджала в м. Бердянськ на 1 - 2
дні. Вона була незадоволена станом
будинку і пред'являла претензії з
приводу неналежного догляду. Після
розірвання шлюбу ОСОБА_1 попросила його
та ОСОБА_1 покинути будинок. Він вивіз
речі позивача в будинок її батьків у с.
Роза Бердянського району. ОСОБА_3
приїхала в спірний будинок із-за АТО в
Донецькій області і просила їх
звільнити будинок. На теперішній час у
будинку він не проживає, а уклав
договір найму іншого житла. Вважав, що
відсутні підстави для вселення
позивачів у спірний будинок.

Представник Служби у
справах дітей виконавчого комітету
Бердянської міської ради Рупчев С. В.
пояснив суду, що ОСОБА_1 04.11.2013 року та
19.05.2014 року зверталася до служби із
проханням вплинути на поведінку батька
ОСОБА_2, який перешкоджає їй та дитині
проживати в будинку. У зв'язку з
викладеним працівники служби провели з
ОСОБА_4 роз'яснювальну бесіду і
звернулися в Бердянський МВ УМВС
України в Запорізькій області для
прийняття відносно нього заходів
впливу. Батько та мати мають права та
обов'язки за ст. 18 ч. 3 ЗУ «Про охорону
материнства», які повинні виконувати.
Дитина має право проживати за місцем
реєстрації та користуватися спірним
житлом. Просили при розгляді справи
врахувати інтереси дитини та
задовольнити вимоги.

З'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

На підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 29.06.1995
року ОСОБА_3 є власником житлового
будинку по АДРЕСА_1 і це право
зареєстровано за нею Бердянським
державним підприємством з технічної
інвентаризації (а.с. 33)

Судом встановлено, що
власник житлового будинку по АДРЕСА_1
зареєстрована в АДРЕСА_3 і членом її
сім'ї є чоловік - ОСОБА_6(а.с.18,50).

Із копії паспорту ОСОБА_1
видно, що вона та ОСОБА_4 уклали шлюб
02.09.1995 року (а.с.5). Від шлюбу в них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 (а.с.7).
Під час перебування у шлюбі між
подружжям виникали сварки та скандали
і ОСОБА_1 змушена була звертатися до
Бердянського МВ ГУМВС України в
Запорізькій області та Службу у
справах дітей виконавчого комітету
Бердянської міської ради для вжиття
заходів щодо ОСОБА_4 (а.с.10-12). Шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 22.04.2014 року
(а.с.9).

Позивач зареєстрована в
АДРЕСА_1 з 03.03.1998 року до 03.09.1998 року та
перереєстрована за вказаною адресою з
28.11.1998 року по теперішній час (а.с.5).
Власного житла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
мають. Зазначене підтверджується
довідкою Комунального підприємства з
технічної інвентаризації Бердянської
міської ради від 12.08.2014 року із якої
видно, що домоволодіння по АДРЕСА_2 не є
власністю ОСОБА_1 (а.с.48), а згідно витягу
від 24.07.2014 року у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно
відомості про право власності ОСОБА_1
на нерухоме майно відсутні (а.с.49).

За повідомленням
Бердянського МВ управління державної
міграційної служби в Запорізькій
області ОСОБА_4 зареєстрований в
АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно довідки вуличного
комітету №3 м. Бердянська від 12.05.2014
року до складу сім'ї, що проживає у
житловому будинку по АДРЕСА_1 входять:
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а.с.8).

На підставі пояснень сторін
та наданих доказів судом встановлено,
що позивач ОСОБА_1 вселилися у спірний
будинок та була зареєстрована в ньому
за згодою власника квартири.

Таким чином, доказуванню по
справі підлягають обставини про
правовий статус ОСОБА_1, ОСОБА_2 за
попереднім місцем їх проживання у
житловому будинку по АДРЕСА_1, а саме
проживання в якості члена сім'ї
власника житлового будинку, чи в якості
наймача житлового приміщення або члена
сім'ї наймача, чи проживання як
тимчасових жильців або на підставі
договору піднайму.

Житлові відносини, які
склалися між власником та особами, що
проживають у житловому будинку по
АДРЕСА_1 регулюються ЖК УРСР.
Враховуючи, що на час проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні,
а саме з 01.01.2004 року направ чинності ЦК
України у редакції 2003 року, тому він
також регулює правовідношення, що
склалися між сторонами.

Частини 1, 2, 4 ст. 156 ЖК УРСР,
яка передбачає, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку
(квартири) член його сім'ї вправі
вселяти в займане ним жиле приміщення
інших членів сім'ї. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.

До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Аналізуючи зазначене
законодавство та надані докази, суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1 та
малолітня ОСОБА_2 не були членами сім'ї
власника житлового будинку по АДРЕСА_1,
оскільки не є особами, які зазначені в
ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР.

Крім того, надані суду
докази свідчать про те, що ОСОБА_3
постійно проживала в м. Донецьку разом
зі своєю сімєю, була там зареєстрована
і не вела спільне господарство з ОСОБА_1
та ОСОБА_2

Фактично позивачем не
надано жодного доказу, який би дозволив
суду зробити висновок, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 були членами сім'ї власника
будинку ОСОБА_3 та вели з нею спільне
господарство.

Сама по собі реєстрація в
спірному будинку жодним чином не
підтверджує сімейних відносин з
власником, а є лише доказом проживання
особи за цією адресою.

Не підтверджує сімейні
відносини із власником будинку і
посилання позивача на проведення робіт
по благоустрою домоволодіння та
утримання будинку, оскільки ці роботи
не були постійними та не
характеризуються спільністю дій
позивача та власника.

З частини 2 статті 64 ЖК УРСР
видно, що одним з признаків сімейних
відношень є їх тривалість, тому суд не
може взяти до уваги посилання позивача
на спільне проживання з власником
спірного житла та ведення з ним
спільного господарства під час його
приїзду в м. Бердянськ, як доказ
сімейних відносин, оскільки ці
відношення не були постійними і носили
епізодичний характер.

Позивач посилався на ч. 2 ст.
156 ЖК УРСР та вважав себе та малолітню
ОСОБА_2 членами сім'ї власника, оскільки
ОСОБА_4, за згодою власника будинку,
вселив їх у будинок як членів своєї
сім'ї, але позивач не врахував, що право
на вселення членів своєї сім'ї за ч. 2 ст.
156 ЖК УРСР має не будь-яка особа, а
тільки член сім'ї власника, та не надав
суду жодного доказу, яки би
підтверджував, що ОСОБА_4 був членом
сім'ї власника будинку і тому мав право
на вселення в займане ним жиле
приміщення членів своєї сім'ї.

Таким чином, судом
встановлено, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відсутнє право на користування
житловим будинком по АДРЕСА_1 за ч. 4 ст.
156 ЖК УРСР.

На момент вселення у спірне
жиле приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2
діючим ЖК УРСР питання найму житлового
приміщення у будинку (квартирі), що
належить громадянинові було
урегульовано наступним чином.

Так, ст. 158 ЖК УРСР
передбачала, що наймач користується
жилим приміщенням у будинку (квартирі),
що належить громадянинові на праві
приватної власності, відповідно до
договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого
приміщення укладається між власником
будинку (квартири) і наймачем у
письмовій формі з наступною
реєстрацією у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів або в
органі управління, що ним утворюється.
Договір повинен містити вказівку на
предмет договору, строк, на який він
укладається, визначати права і
обов'язки наймодавця і наймача та інші
умови найму.

Жиле приміщення здається
наймачеві на визначений строк або без
зазначення строку.

Також ст. 161 ЖК УРСР
передбачено право наймача вселити в
займане ним жиле приміщення у будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності, свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб за письмовою згодою власника
будинку (квартири) і всіх членів сім'ї,
які проживають з наймачем. На вселення
до батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле
приміщення відповідно до цієї статті
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при їх
вселенні між цими особами, наймодавцем,
наймачем та членами його сім'ї, які
проживають разом з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Статтею 810 ЦК України
передбачено, що за договором найму
(оренди) житла одна сторона - власник
житла (наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату.

За ст. 811 ЦК України договір
найму житла укладається у письмовій
формі.

Статтею 817 ЦК України
передбачено, що наймач та особи, які
постійно проживають разом з ним, мають
право за їхньою взаємною згодою та за
згодою наймодавця вселити у житло
інших осіб для постійного проживання у
ньому.

Особи, які вселилися у житло
відповідно до частини першої цієї
статті, набувають рівних з іншими
особами прав користування житлом, якщо
інше не було передбачено при їх
вселенні.

Позивачем та відповідачами
не надано суду жодного допустимого
доказу, який за вказаними статтями
підтверджував би наявність
правовідносин з договору найму
житлового приміщення між особами які
проживають та зареєстровані у
житловому будинку по АДРЕСА_1 та його
власником.

Таким чином, судом
встановлено, що у ОСОБА_1 відсутнє право
на проживання у житловому будинку
АДРЕСА_1.

Стаття 818 ЦК України
передбачає, що наймач та особи, які
постійно проживають разом з ним, за
їхньою взаємною згодою та з попереднім
повідомленням наймодавця можуть
дозволити тимчасове проживання у
помешканні іншої особи (осіб) без
стягнення плати за користування житлом
(тимчасових мешканців).

Тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом.

Тимчасові мешканці повинні
звільнити житло після спливу
погодженого з ними строку проживання
або не пізніше семи днів від дня
пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

У ст. 823 ЦК України зазначено,
що за договором піднайму житла наймач
за згодою наймодавця передає на певний
строк частину або все найняте ним
помешкання у користування
піднаймачеві. Піднаймач не набуває
самостійного права користування
житлом.

Оскільки суду не надано
належного доказу, який підтверджує
укладення договору найму особами, які
проживають у спірному будинку та
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1, тому відсутні підстави, що
передбачені ст. ст. 818, 823 ЦК України для
визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тимчасовими
жильцями або наймачами за договором
піднайму житла.

Вирішуючи спір про вселення
малолітньої ОСОБА_2 в житловий будинок
по АДРЕСА_1, суд вважає, що підстави для
її вселення відсутні виходячи з
наступного.

Частина 3 ст. 29 ЦК України
передбачає, що місцем проживання
фізичної особи у віці від десяти до
чотирнадцяти років є місце проживання
її батьків (усиновлювачів) або одного з
них, з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

У разі спору місце
проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років
визначається органом опіки та
піклування або судом.

Згідно ч.2 ст. 160 СК України
місце проживання дитини, яка досягла
десяти років, визначається за спільною
згодою батьків та самої дитини.

У судовому засіданні
встановлено, що мати малолітньої не
проживає у житловому будинку по
АДРЕСА_1 і підстави для її вселення
відсутні, батько малолітньої -
відповідач ОСОБА_4 пояснив, що на
сьогоднішній день він не проживає у
зазначеному житловому будинку.
Доказів, які спростовують його
пояснення суду не надано. У такому
випадку вселення малолітньої ОСОБА_2 в
спірний будинок буде суперечити ст. 29 ч.
3 ЦК України та ст. 160 ч. 2 СК України.

Крім того, із копії
свідоцтва про народження (а.с.7) видно,
що ОСОБА_2 на теперішній час
виповнилося дванадцять років і для її
вселення до батька потрібна згода
дитини, підтвердження якої суду не
надано.

Суд вважає, що за таких
обставин місце проживання дитини
повинні визначити за спільною згодою
батьки та сама дитина, а у разі спору
місце проживання дитини повинен
визначити орган опіки та піклування
або суд.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, ст. ст. 64, 156, 158, 161 ЖК УРСР, ст. ст.
29, 810, 811, 817, 818, 823 ЦК України, ст. 160 СК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову
відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя