Номер провадження: 22-ц/785/9023/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Железнові В.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, та
представника ТОВ "БК "Д.О.М." -

Чумаченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія «Д.О.М.» на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 15 січня 2014 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя,

в с т а
н о в и л а:

27 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання права
власності на ? частину квартири, а 27
листопада 2013 року змінив предмет
позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що
він перебуває у зареєстрованому шлюбі
з відповідачкою ОСОБА_5 з 19 вересня 1987
року. 29 липня 2003 року відповідачка
уклала з Молодіжним
житлово-будівельним товариством «ДОМ»
(далі - МЖБТ «ДОМ») інвестиційний
договір, за яким 24 грудня 2004 року
отримала у власність квартиру АДРЕСА_1.
Спірна квартира отримана під час шлюбу
і є спільною сумісною власністю
подружжя, що не визнається
відповідачкою.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 60, 61 СК України, позивач ОСОБА_3
просив суд позов задовольнити (а.с. 2-3,
24-25).

Відповідачка ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилася.

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав, що
квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право власності
від 24 грудня 2004 року, виданого
виконкомом Одеської міської ради, є
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_5

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 12 травня 2014 року роз'яснено,
що згідно із рішення Київського
районного суду м. Одеси від 15 січня 2014
року визнано, що квартира АДРЕСА_1, яка
складається з трьох житлових кімнат,
загальною площею 74,9 кв.м., житловою
площею 42,9 кв.м., яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право власності
від 24 грудня 2004 року, виданого
виконкомом Одеської міської ради, є
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_5

В апеляційній скарзі Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія «Д.О.М.» (далі - ТОВ
«Б.К. «Д.О.М.») просить заочне рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
рішення суду стосується прав та
обов'язків товариства, оскільки
відповідно до п. 3.2.1. Інвестиційного
договору від 29 липня 2003 року, укладеним
між МЖБТ «ДОМ», правонаступником якого
є ТОВ «Б.К. «Д.О.М.», та відповідачкою
ОСОБА_5, остання зобов'язалась
здійснити інвестування об'єкту на суму
97020, 53 грн., що еквівалентно 17867,50 дол.
США, але не виконала цього. Рішенням
суду з відповідачки ОСОБА_5 на користь
товариства стягнутий борг в розмірі
253514,99 грн., рішення звернуто до
виконання в примусовому порядку, а
також суд порушив норми процесуального
і матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ТОВ «Б.К. «Д.О.М.»,
пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3,
та представника ТОВ "БК "Д.О.М." -
Чумаченка Д.О., перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково за таких
підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008
року, викладених у п. 8 постанови № 12,
при поданні апеляційної скарги особою,
яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК
права на апеляційне оскарження, у тому
числі особою, яка не брала участі у
справі, про права та обов'язки якої суд
першої інстанції питання не вирішував,
подання скарги на ухвалу суду, що не
підлягає апеляційному оскарженню,
суддя-доповідач відповідно до цієї
норми та частини третьої статті 297 ЦПК
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті апеляційної скарги. Якщо
зазначені обставини будуть
встановлені після прийняття
апеляційної скарги до розгляду,
апеляційний суд постановляє ухвалу про
закриття апеляційного провадження у
справі за такою скаргою.

Скаржник ТОВ «Б.К. «Д.О.М.» додав до
апеляційної скарги документи, які
підтверджують, що рішення суду першої
інстанції стосується його прав та
обов'язків.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю
України, що діяв до 1 січня 2004 року,
визначалось, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є спільною сумісною
власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

Нормами Сімейного кодексу України, що
набрав чинності з 1 січня 2004 року,
передбачено, що майно, яке набуто
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ст.60).
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст.63).

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду від 21 грудня 2007 року
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", викладеного
у п. 23 постанови № 11, вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу,
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони у справі перебувають у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою
ОСОБА_5 з 19 вересня 1987 року (а.с. 4).

29 липня 2003 року між МЖБТ «ДОМ»,
правонаступником якого є ТОВ «Б.К.
«Д.О.М.», та відповідачкою ОСОБА_5 був
укладений Інвестиційний договір, за
яким після закінчення будівництва та
здачі об'єкту в експлуатацію, МЖБТ
«ДОМ» зобов'язалось передати останній
за актом прийому-передачі трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 для оформлення
документів про право власності на
квартиру (п. 3.1.2. Договору) - а.с. 8-9.

Відповідно до п. 3.2.1. Інвестиційного
договору відповідачка зобов'язалась
здійснити інвестування об'єкту на суму
97020, 53 грн., що еквівалентно 17867,50 дол.
США.

Актом прийому-передачі від 16 грудня 2014
року МЖБТ «ДОМ» передало інвестору
ОСОБА_5 спірну квартиру (а.с. 9).

24 грудня 2004 року відповідачка ОСОБА_5
отримала свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Вартість спірної квартири становить
126079, 17 грн.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що спірна квартира
отримана під час шлюбу і є спільною
сумісною власністю подружжя.

Однак колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції помилково виходив з
того, що інвестор ОСОБА_5 внесла суму
126079, 17 грн. на розрахунковий рахунок
товариства в повному об'ємі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний
довести в судовому засіданні
обставини, на які посилався як на
підставу своїх вимог, а саме виконання
інвестором інвестиційного договору.

Так, в порушення положень ст. ст. 212, 213, 214
ЦПК України суд першої інстанції не
перевірив належним чином обставини
виконання зобов'язань за Інвестиційним
договором щодо сплати інвестором 126079, 17
грн. на розрахунковий рахунок
товариства в повному об'ємі.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку апеляційний суд має законні
підстави для встановлення обставин, що
мають значення для справи, та
дослідження й оцінки наявних у справі
доказів та доказів, наданих скаржником.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 18 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 квітня 2013 року, з
відповідачки ОСОБА_5 на користь МЖБТ
«ДОМ» стягнуто в рахунок
відшкодування заборгованості за
інвестиційним договором 253514,99 грн. (а.с.
51-57).

Рішення суду звернуто до виконання і
постановами старшого державного
виконавцем другого Київського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління від 17 січня 2013 року
відкрито виконавче провадження (а.с. 58)
та накладений арешт на спірну квартиру
(а.с. 59).

Будь-які докази виконання інвестором
Інвестиційного договору та сплати МЖБТ
«ДОМ», правонаступником якого є ТОВ
«Б.К. «Д.О.М.», вартості квартири в
матеріалах справи відсутні й суд не
перевіряв вказані обставини справи.

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів вважає, що в судовому
засідання не доведено виконання
зобов'язань за Інвестиційним договором
щодо сплати інвестором 126079, 17 грн., тому
з мотивувальної частини заочного
рішення суду першої інстанції
необхідно виключити судження про те, що
"інвестор ОСОБА_5 внесла суму вартості
квартири в розмірі 126079, 17 грн. на
розрахунковий рахунок товариства в
повному об'ємі".

Посилання ТОВ «Б.К. «ДОМ» в апеляційній
скарзі на те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним й передчасним,
оскільки суд не встановив джерело
коштів, які були сплачені за спірну
квартиру, не приймаються до уваги,
оскільки не відповідають дійсності та
спростовуються вище приведеними
доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дослідив в судовому
засіданні усі докази, які є у справі, у
тому числі докази, надані сторонами у
справі з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості, дав їм правильну оцінку
та з достовірністю встановив, що
квартира є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Безпідставними є і твердження ТОВ «Б.К.
«ДОМ» в апеляційній скарзі про те, що
не залучення товариства до складу
учасників цивільного процесу є
підставою для скасування заочного
рішення й ухвалення нового рішення про
відмову у позові.

Таким чином, наведені в апеляційних
скаргах доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Однак порушення судом першої інстанції
норм процесуального права, а саме ст.
ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України є підставою
для зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія «Д.О.М.»
задовольнити частково, заочне рішення
Київського районного суду м. Одеси від
15 січня 2014 року змінити й ухвалити нове
рішення, яким виключити із
мотивувальної частини рішення
судження про те, що "інвестор ОСОБА_5
внесла суму вартості квартири в
розмірі 126079, 17 грн. на розрахунковий
рахунок товариства в повному об'ємі".

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
може бути оскаржено в касаційному
порядку до суду касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький