Справа № 370/2012/13-ц
Головуючий у І інстанції Оберемко
В.О.Провадження № 22-ц/780/1034/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 02 грудня 2013 р. у
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Забуянської сільської ради
Макарівського району Київської
області про визнання права власності
на майно у порядку спадкування .

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивачі звернулися в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ( чоловік
ОСОБА_2, батько ОСОБА_6).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина на будинок із господарськими
будівлями і спорудами за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР ( в редакції
1 963 року ), який діяв на час смерті
ОСОБА_4, спадкоємцями першої черги є
позивачі по справі.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року ) позивачі по справі фактично
вступили в оперативне управління та
володіння спадковим майном померлого
ОСОБА_4, оскільки на час відкриття
спадщини позивачі постійно проживали у
спадковому будинку і продовжують
проживати в ньому.

Інших спадкоємців ні за законом, ні за
заповітом немає.

У 2013 році позивач ОСОБА_2 звернулася до
Макарівської районної державної
нотаріальної контори з метою отримання
свідоцтва про право на спадщину, проте
їм було відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину, оскільки
відсутнє свідоцтво про реєстрацію
права власності на будинок і
рекомендовано звернутися до суду із
позовом.

Враховуючи, що позивач прийняла
спадщину у відповідності до вимог
діючого на час відкриття спадщини
законодавства, будинок був
зареєстрований в погосподараських
книгах Забуянської сільської ради,
вирішити питання отримання спадщини в
іншому порядку вона позбавлена
можливості, просила позов
задовольнити, визнати за ОСОБА_2 право
власності на спадкове майно, а саме
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з
надвірними будівлями і господарськими
спорудами.

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від 02
грудня 2012 року відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішенням, яким вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову
вважав, що позивач не отримала
офіційної відповіді від нотаріуса у
вигляді постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, обставини,
які входять до предмету доказування за
позовними вимогами у даній справі,
позивачем не доведені належними і
допустимими доказами, зокрема
виникнення права власності на спірній
будинок у самого спадкодавця за його
життя.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам і матеріалам
справи.

Як видно із матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4
(чоловік ОСОБА_2, батько ОСОБА_6)
( а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина на будинок із господарськими
будівлями і спорудами за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року ), який діяв на час смерті
ОСОБА_4, спадкоємцями першої черги є
позивачі по справі.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року ) позивачі по справі фактично
вступили в оперативне управління та
володіння спадковим майном померлого
ОСОБА_4, оскільки на час відкриття
спадщини позивачі постійно проживали у
спадковому будинку і продовжують
проживати в ньому.

Інших спадкоємців ні за законом, ні за
заповітом немає.

У 2013 році позивач ОСОБА_2 звернулася до
Макарівської районної державної
нотаріальної контори з метою отримання
свідоцтва про право на спадщину, проте
їм було відмовлено у видачі свідоцтва
про право па спадщину, оскільки
відсутнє свідоцтво про реєстрацію
права власності на будинок і
рекомендовано звернутися до суду із
позовом ( а.с. 14).

Відповідно до довідок Забуянської
сільської ради Макарівського району
Київської області від 10 липня 2013 року,
ОСОБА_4 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживав та був зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, разом із ним
проживали і були зареєстровані ОСОБА_2,
ОСОБА_5 За домоволодінням рахується
земельні ділянка загальною площею 0.60
га ( в тому числі будівництва та
обслуговування житлового будинку та 0,35
га для ведення особистого селянського
господарства ).(а.с.10, 12).

Відповідно до виписки з
погосподарської книги № 3 від 2006 року
Забуянської сільської ради
Макарівського району зроблено запис №
237, що власником будинку, за адресою:
АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 Рік побудови будинку
1947 (а.с. 13).

Згідно технічного паспорту на
індивідуальний житловий будинок, ( а.с.
15 ) будинок побудований у 1947 році . Крім
того . в технічному паспорті зазначені
інші споруди і будівлі - веранда «а».( 1947
рік), літня кухня « Б» (1981 рік), сарай «
В»( 1975 рік), сарай «Г» ( 1971 рік), сарай »Д»
( 1951 рік), погріб «Е» ( 1961 рік), вбиральня
«Ж» ( 1963 рік), колодязь №1 ( 1963
рік), огорожа № 2, 3 ( 1963 рік).

Відповідно до листа Макарівської
районної державної нотаріальної
контори № 69302-31 від 27
березня 2013 року, ОСОБА_2 роз'яснено, що
їй неможливо видати свідоцтво про
право на спадщину, і питання підлягає
вирішенню за правилами загального
цивільного судочинства. (а.с. 14).

ОСОБА_2 заяву до нотаріальної контори
про прийняття спадщини і видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом подала 26 березня 2003 року ( а.с.
33).

Позивач ОСОБА_2 26 березня 2003 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на земельну частку
( пай) у розмірі 4.37 га в умовних
кадастрових одиницях після померлого
ОСОБА_4 ( а.с. 37 об.)

За змістом статті 524 ЦК Української РСР,
яка була чинна на час смерті ОСОБА_4
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід
майна померлото (спадкодавця) до інших
осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченому статтями 529 -535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов'язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

Судами встановлено, що спірний
житловий будинок був збудований у 1947
році.

У 1957 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таким чином, громадяни набували
статусу власника житлового будинку та
згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу
Української РСР 1922 року набували право
в межах, установлених законом,
володіння, користування й
розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 50-х роках,
не було передбачено, чинним на той час
законодавством, обов'язкової
реєстрації права власності в Реєстрі
прав власності в БТІ. Така реєстрація
була введена в дію в 90-х роках, але
законом строку до якого повинно бути
здійснено таку реєстрацію не
встановлено.

Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК
України у разі смерті власника
нерухомого майна, первинна реєстрація
права власності на яке не була
проведена і правовстановлюючий
документ відсутній, питання про
визнання належності цього майна
попередньому власнику та його
спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як видно із матеріалів справи, первинна
реєстрація спадкового житлового
будинку була проведена у відповідності
із діючим на той час законодавством.

Стаття 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» ( в редакції на
час виникнення спірних правовідносин ),
надає визначення термінів, які
вживаються у цьому законі. Зокрема, в
цій статті визначено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових права на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно із
діючими нормативно - правовими актами
до набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Право власності на збудоване до
набрання чиності Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його спорудження, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення.

Право власності на спірний спадковий
будинок було набуто після закінчення
його будівництва відповідно вимог до
діючого на той час законодавства.

Враховуючи, що будівництво житлового
будинку, який є об'єктом спадщини,
відбувалось відповідно до чинного на
час його будівництва законодавства на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво (тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
статті 105 ЦК Української РСР) і що на
момент смерті спадкодавця цей будинок
був повністю збудований і прийнятий в
експлуатацію, проте спадкоємці не
можуть оформити належне їм право
власності на вказаний будинок в
порядку спадкування відповідно до
вимог закону з тих підстав, що
реєстрація права власності на будинок
відсутня, можна дійти висновку, що
спірний житловий будинок є об'єктом
права власності, а також про наявність
правових підстав для визнання за
спадкоємцями права власності на цей
будинок у порядку спадкування.

Суд першої інстанції не з'ясував, коли
саме та ким був побудований будинок,
який порядок набуття права власності
на об'єкти нерухомого майна існував на
той час, що має вирішальне значення для
правильного вирішення справи, і
прийшов до помилкового висновку про те,
що право власності па вказаний будинок
не зареєстровано відповідно вимог
закону, а відтак спадкодавець не набув
права власності на будинок, а тому і
позивач не може успадкувати вказаний
будинок, крім того, суд фактично визнав
неправомірним запис в погосподарський
книзі щодо права власності ОСОБА_4 на
спірний будинок , проте таких вимог
ОСОБА_2 не заявляла.

Враховуючи, що між сторонами існує спір
про право щодо спадкового майна,
вирішити його сторони в позасудовому
порядку позбавлені можливості, суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позову.

Позивач, як спадкоємець, яка прийняла
спадщину за законом у встановлений
законом строк ( ст.529, 549 ЦК УРСР в
редакції 1963 року ) має право на спадкове
майно - будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 із надвірними
будівлями і господарськими спорудами -
веранда «а»( 1947 рік), літня кухня « Б» (1981
рік), сарай « В» ( 1975 рік), сарай «Г» ( 1971
рік), сарай »Д» ( 1951 рік), погріб «Е» ( 1961
рік), вбиральня «Ж» ( 1963 рік), колодязь №1
( 1963 рік), огорожа № 2, 3 ( 1963
рік) ), права інших осіб прийняттям
спадщини не порушуються.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303
ЦПК України, колегія суддів вважає, що
рішення суду не може вважатися
законним і обґрунтованим, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції
1963 року), колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 02
грудня 2013 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Забуянської сільської
ради Макарівського району Київської
області про визнання права власності
на майно у порядку
спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
із надвірними будівлями і
господарськими спорудами - веранда «а»,
літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г»,
сарай «Д», погріб «Е», вбиральня «Ж»,
колодязь №1, огорожа № 2, 3 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: