Справа № 344/1330/14-ц
Провадження № 2/344/1803/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Бойчука О.В.

секретар
Кондратів Х.І.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника
відповідачів

виконавчого комітету

Івано-Франківської міської
ради,

Івано-Франківської міської
ради Наливайко Т.В.,

представника відповідача

ОКП «Івано-Франківське обласне бюро

технічної
інвентаризації» Гайдея В.Б.,

представника відповідача

ОСОБА_4
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації», ОСОБА_4 про
визнання недійсними свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
дарування, скасування рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
пункту рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації», ОСОБА_7,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва на право особистої власності
на житловий будинок № 6140 від 10.05.1994
року, виданого на ім'я ОСОБА_8, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом від 20.05.1994 року,
виданого ОСОБА_7, визнання недійсним
договору дарування від 14.09.1994 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

До початку розгляду справи по суті
ОСОБА_6 збільшила позовні вимоги та
подала заяву, в якій просила
задовольнити позов до виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради, департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації», ОСОБА_7,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва на право особистої власності
на житловий будинок № 6140 від 10.05.1994
року, виданого на ім'я ОСОБА_8, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом від 20.05.1994 року,
виданого ОСОБА_7, визнання недійсним
договору дарування від 14.09.1994 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
скасування рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради народних депутатів № 127 від 13.04.1994
року «Про розгляд питання повернення
житла реабілітованим» в частині
визнання права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_8
(а.с. 29-30).

Однак, до початку розгляду справи по
суті ОСОБА_6 ще один раз збільшила
позовні вимоги та подала заяву, в якій
остаточно просила задовольнити позов
до виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації», ОСОБА_7,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва на право особистої власності
на житловий будинок № 6140 від 10.05.1994
року, виданого на ім'я ОСОБА_8, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом від 20.05.1994 року,
виданого ОСОБА_7, визнання недійсним
договору дарування від 14.09.1994 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
скасування рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради народних депутатів № 127 від 13.04.1994
року «Про розгляд питання повернення
житла реабілітованим» в частині
визнання права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_8,
та скасування пункту 3.3 рішення
зафіксованого в протоколі № 11
засідання комісії з питань поновлення
прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді
народних депутатів від 14 травня 1993 року
(а.с. 74-75).

Ухвалою суду провадження у справі в
частині позовних вимог до ОСОБА_7
закрито у зв'язку з її смертю (а.с. 60).

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 1992
року з сім'єю проживає у квартирі
АДРЕСА_1, однак не може приватизувати
вказану квартиру, оскільки рішенням
ради вона незаконно, в порушення ч. 3 ст.
9 Постанови Верховної Ради України від
24.12.1993 року «Про тлумачення Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні»
повернута ОСОБА_11, після якого квартиру
успадкувала ОСОБА_7 та подарувала її
ОСОБА_4 Такий правочин ОСОБА_7 і ОСОБА_4 є
недійсним, оскільки ОСОБА_7 отримала
свідоцтво про право на спадщину з
порушенням закону та не володіла цим
майном на час укладення договору.

У судовому засіданні представники
відповідачів позову не визнали.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві,
та суду пояснив, що законодавством
заборонено повертати жилі будівлі
реабілітованому та його спадкоємцям
першої черги, якщо первинному набувачу
вони були передані правомірно. Просив
позов задовольнити.

Представник відповідачів виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради та Івано-Франківської міської
ради у судовому засіданні проти
задоволення позову до її довірителів
заперечила та суду пояснила, що рішення
цих органів щодо передачі будинку
ОСОБА_11 є правомірними.

Представники відповідачів
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації» у судовому
засіданні проти задоволення позову до
їхніх довірителів заперечили та суду
пояснили, що цими відповідачами
цивільні права позивача щодо спірного
житла не порушено.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечила з підстав,
викладених у поданому нею письмовому
запереченні, та суду пояснила, що
позивач не мала права власності на
спірне житло, а тому воно було
правомірно передано реабілітованому.
Просила у задоволенні позову відмовити
(а.с. 31-34).

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази, які надані
суду сторонами на обґрунтування їхніх
вимог та заперечень, з'ясувавши таким
чином фактичні обставини справи, суд
дійшов висновку про те, що із
встановлених обставин справи
випливають цивільні правовідносини, а
також про необґрунтованість позовних
вимог у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно вимог статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог чи
заперечень, крім випадків наявності
підстав для звільнення від
доказування, передбачених статтею 61
ЦПК України.

Відповідно до довідки прокуратури
Івано-Франківської області, копія якої
міститься в матеріалах справи, ОСОБА_8
на підставі Закону Української РСР
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні» від 17 квітня 1991
року реабілітований (а.с. 38).

Протоколом № 11 засідання комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
при Івано-Франківській міській раді
народних депутатів від 14 травня 1993 року
вирішено повернути конфісковані
будинки реабілітованим, зокрема,
ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 (а.с. 39).

У переліку черговості відселення сімей
з будинків, що повертаються
реабілітованим станом на 01.02.2001 року за
будинком АДРЕСА_1 зазначено прізвище
ОСОБА_13, що свідчить про відсутність
перебування на обліку у комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
при Івано-Франківській міській раді
народних депутатів позивача, як
мешканця даної квартири (а.с. 46)

Право власності на зазначене житлове
приміщення перейшло до ОСОБА_7 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 20 травня 1994
року після смерті ОСОБА_8 та було
подаровано нею ОСОБА_4 за договором
дарування від 14 вересня 1994 року (а.с.а.с.
41, 43).

Визнаються сторонами обставина
укладення договору купівлі-продажу
визнання недійсним договору дарування
від 14.09.1994 року, укладеного між ОСОБА_7
та ОСОБА_4

Згідно ст. 101 Цивільного кодексу
Української РСР, в особистій власності
громадянина може бути один жилий
будинок (або частина його).

Як вбачається з обмінного ордеру № 004142
від 07 травня 1992 року, копія якого
міститься в матеріалах справи,
виданого ОСОБА_6 на право зайняття
жилого приміщення № 1, жилою площею 20,86
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, він дійсний 30 днів (а.с. 9).

З архівного витягу № 140/4-06 від 18.11.2013
року, копія якого міститься в
матеріалах справи, слідує, що
виконавчим комітетом міської Ради
вирішено дозволити ОСОБА_13 обміняти
однокімнатну квартиру №1, житловою
площею 20,86 кв.м., на АДРЕСА_1 на частину
житлової площі ОСОБА_6 в іншій
квартирі(а.с. 10).

Довідкою № 04907 від 15.11.2013 року обласного
комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації»
підтверджено, що згідно архівних даних,
станом на 31.12.2012 року, право власності
ОСОБА_6 на домоволодіння АДРЕСА_1 не
зареєстровано (а.с. 13).

Згідно положень частин 1, 2 та 3 ст. 9
Постанови Верховної Ради України від
24.12.1993 року «Про тлумачення Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні»,
реабілітовані згідно із статтями 1 та 3
цього Закону особи (їх спадкоємці
першої черги) мають право на повернення
(відшкодування вартості) вилучених у
них будинків, майна (стаття 5).
Можливість повернення реабілітованому
будинку (його частини) в натурі
вирішується з урахуванням конкретних
обставин: правомочного проживання там
громадян, більшого порівняно з його
вартістю розміру затрат на перебудову,
потреби у продовженні його
використання для соціальних потреб
(дитячих закладів, лікарень тощо). Не
можуть бути повернені жилі будівлі,
будинки реабілітованому (його
спадкоємцям першої черги), якщо
первинному набувачу вони були передані
правомірно і знаходяться у його
власності або перебудовані у нежилі
будівлі чи суттєво перебудовані.

Доказами проживання ОСОБА_6 та її сім'ї
в квартирі є укладені нею договори на
утримання будинків та прибудинкових
споруд за адресою спірного житлового
приміщення, договір найму спірного
приміщення від 19.05.1993 року та
довідка/виписка з будинкової книжки
про реєстрацію та склад сім'ї, копії
яких містяться в матеріалах справи. Із
зазначених документів вбачається, що
ОСОБА_6 користується цим житловим
приміщенням на правах наймача, і не має
на нього права власності. (а.с.а.с. 79-81,
82-83, 84-87, 88).

Обставина відсутності права власності
у позивача на квартиру №1, житловою
площею 20,86 кв.м., на АДРЕСА_1 визнається
самою позивачем, оскільки вона
фактично просить суд про захист та
відновлення такого права шляхом
отримання можливості приватизації
квартири, і сам спір стосується
невизнання права власності ОСОБА_6 на
приміщення ОСОБА_4

Встановивши обставину відсутності у
позивача права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 у зв'язку з
відсутністю доказів, які підтверджують
набуття нею у власність цього
житлового приміщення, суд вважає, що
повернення цього житла
реабілітованому ОСОБА_8 відбулося без
порушення її права власності.

З цих же підстав правомірності
повернення житла реабілітованому в
подальшому це житло у власність
отримала ОСОБА_7, та подарувала за
договором ОСОБА_4, не порушуючи при
цьому права власності позивача на
спірне будинковолодіння з причин
відсутності у ОСОБА_6 такого права.

Інші відповідачі за переконанням суду
також не порушили права власності
ОСОБА_6 на домоволодіння АДРЕСА_1, з
підстав відсутності у неї такого права.

За таких обставин, керуючись
конституційним принципом верховенства
права, оцінивши всебічно, повно та
об'єктивно всі наявні у справі докази
окремо та у сукупності, застосовуючи
відповідні норми матеріального права,
утверджуючи та забезпечуючи права
людини і основоположні свободи сторін,
враховуючи принципи справедливості та
неупередженості, суд вважає
встановленою відсутність порушення
відповідачами права власності
позивача на домоволодіння АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим необхідності відновлення
та захисту зазначеного права позивача
немає, а тому у задоволенні позову слід
відмовити.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 55, 124 Конституції України, ч. 2 ст.
15, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст.
101 Цивільного кодексу Української РСР,
ст. 9 Постанови Верховної Ради України
від 24.12.1993 року «Про тлумачення Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні»,
керуючись нормами цивільного
процесуального законодавства, зокрема,
ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_6 до
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації», ОСОБА_4 про
визнання недійсними свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
дарування, скасування рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
пункту рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді -
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення до апеляційного
суду Івано-Франківської області через
Івано-Франківський міський суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Бойчук О.В.