інстанції: Пушкарчук В.П. Провадження №
22-ц/773/1695/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури
Т.В., Овсієнко А.А.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представника
відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог - Луцька міська рада, про визнання
права власності, за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 03 жовтня 2014
року,

В С Т А
Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 03 жовтня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог - Луцька міська рада,
про визнання права власності
відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове, яким позов
задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання позивач ОСОБА_2,
будучи належним чином повідомленою про
час та місце розгляду справи не
з'явилась, подала до суду 06.11.2014 року
письмову заяву про залишення
апеляційної скарги без розгляду, яка
ухвалою суду відхилена у зв'язку з тим,
що відповідно до положень ст.300 ЦПК
України особа, яка подала апеляційну
скаргу, має право відкликати її до
початку розгляду справи в апеляційному
суді.

Представник відповідача ОСОБА_1 вважає
апеляційну скаргу безпідставною,
просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін з
наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання права власності на 9/16 частин
літнього садового будинку, який
розташований на земельній ділянці
НОМЕР_1 садівничого товариства «Маяк»,
позивач обґрунтовувала свої вимоги
тим, що садовий будинок побудований на
земельній ділянці, яка була надана її
чоловікові ОСОБА_4 як члену садівничого
товариства за спільні кошти подружжя, а
отже садовий будинок є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
У зв'язку з тим, що вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, тому
має право на 1/2 частину цього будинку.
Крім того має право на 1/16 частину
будинку в порядку спадкування після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5, якому
належали в порядку спадкування 1/8
частин будинку після смерті в 2002 році
ОСОБА_6, яка успадкувала належну їй 1/4
частину спірного будинку після смерті
її чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4

Відмовляючи в позові суд першої
інстанції виходив з того, що правові
підстави, передбачені законом для
визнання за позивачем права власності
на садовий будинок відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що
адміністрацією та місцевим комітетом
профспілки АТП 10260 в 1985 році дозволено
члену садівничого товариства ОСОБА_4
будівництво літнього садового будинку
в садівничому товаристві «Маяк» по
типовому проекту 184-00-44 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 його
дочка ОСОБА_3 19.06.2004 року звернулась до
садівничого товариства «Маяк» з заявою
про переоформлення земельної ділянки
на її ім'я. Позивач ОСОБА_2 надала згоду
на переоформлення (а.с. 45).

ОСОБА_3 була прийнята в члени
товариства (а.с. 46) і відповідно до
рішення Луцької міської ради від 06.02.2007
року та Державного акту про право
власності на земельну ділянку від
25.06.2007 року вона є власником земельної
ділянки площею 0,0582 га по
вул.Дубнівській садівничого
товариства «Маяк» НОМЕР_1 м.Луцька
Волинської області з цільовим
призначенням земельної ділянки - для
ведення садівництва (а.с. 18-20).

На замовлення власника земельної
ділянки ОСОБА_3 виготовлено 17.05.2012 року
технічний паспорт на садовий будинок, у
якому зазначено, що будинок побудовано
самовільно (а.с. 60-62).

Судом першої інстанції встановлено, що
садовий будинок був побудований ОСОБА_4
під час перебування у шлюбі з
позивачем, однак не оформлений
належним чином.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Інструкцією про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
коммунального господарства від 31.01.1966
року, яка втратила чинність 13.12.1995 року,
та Правилами державної реєстрації
об'єктів нерухомого майна, що
знаходиться у власності юридичних та
фізичних осіб, затверджених Наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13.12.1995 року, які діяли на момент
закінчення будівництва будинку,
передбачено державну реєстрацію
об'єктів нерухомого майна, в тому числі
і садових будинків в бюро технічної
інвентаризації на підставі
правовстановлюючих документів.
Будинки, що підлягали реєстрації
повинні бути закінчені будівництвом і
прийняті в експлуатацію.

Виходячи зі змісту зазначених
нормативних актів, до
правовстановлюючих документів в таких
випадках відносились свідоцтва про
право власності на будинки, які
видавались виконкомами місцевих Рад
депутатів на підставі рішень
виконкомів.

У випадку відсутності
правовстановлюючих документів особа
мала право подати заяву до місцевого
органу державної виконавчої влади про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна. Для вирішення цього
питання виконавчий орган місцевого
самоврядування доручав бюро технічної
інвентаризації зібрати відомості,
скласти акт огляду об'єкта. На підставі
зібраних матеріалів виконавчий орган
виносив рішення щодо видачі заявнику
свідоцтва про право власності (п.п.5.1.-5.4.
Правил).

Отже, виходячи зі змісту
вищезазначених положень нормативних
актів, право власності на нерухомість,
в тому числі і на садові будинки в
містах, залежали від оформлення цих
прав шляхом звернення з відповідними
заявами та прийняття рішень
виконавчими комітетами про видачу
свідоцтв про право власності.

Свідоцтво про право власності на
нерухомість також записи в
погосподарських книгах підтверджували
право приватної власності особи на
нерухомість.

Як вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_4 не оформив право власності на
садовий будинок, будь-які
правовстановлюючі документи цієї
особи на право власності на будинок
відсутні, позивач після смерті ОСОБА_4
також не скористалась правом щодо
оформлення права власності на будинок,
в 2004 році надала дозвіл на
переоформлення земельної ділянки на
відповідача.

Отже, дослідженими в судовому
засіданні доказами не підтверджено
право власності ОСОБА_4 на садовий
будинок.

Відповідно до змісту положень ст.376 ЦК
України та «Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будинків і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення 1 та 2 категорії складності,
які збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж»,
затвердженого наказом №95 від 19.03.2013
року Міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України, ОСОБА_3 як власник земельної
ділянки, на якій розміщений садовий
будинок та член садівничого
товариства, має право на державну
реєстрацію прав власності на спірне
нерухоме майно.

Матеріалами справи встановлено, що
будинок побудовано без погодженого
проекту з органами містобудування, до
компетенції яких віднесено вирішення
зазначених питань, також з відхиленням
від типового проекту 184-00-44, оскільки
загальна площа будинку відповідно до
типового проекту складає 21,40 кв.м., а
фактично площа садового будинку згідно
технічного паспорту становить - 26,9 кв.м.
(а.с. 8, 61), а тому ця нерухомість є
самочинним будівництвом.

Відповідно до ст.105-1 ЦК Української РСР
1963 року, яка діяла на момент побудови
будинку, літні садові будиночки,
будівництво яких здійснюється без
належно погодженого проекту або з
відхиленням від норм, передбачених
законодавством, за рішенням
виконавчого комітету приводиться у
відповідність з зазначеними нормами,
або підлягає знесенню.

Тобто, зміст цієї статті свідчить, що
особа, яка здійснила будівництво без
належно погодженого проекту та без
послідуючих усунень цих порушень не
набувала права власності на цю будівлю.

За змістом положень ст.376 ЦК України 2003
року рішенням суду не може бути визнано
право на самочинне будівництво за
особою, яка не є власником земельної
ділянки без дозволу власника цієї
земельної ділянки.

Також п.3.1. затвердженого наказом №95
від 19.03.2013 року «Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних садибних
житлових будинків, садових, дачних
будинків…» передбачено право осіб, які
є власниками (користувачами) земельної
ділянки на реєстрацію права власності
на нерухоме майно, а саме: закінчених
будівництвом житлових садових
будинків до 05.08.1992 року на підставі
технічного паспорту, складеного за
результатами інвентаризації, який
засвідчує відповідність будівництва
вимогам законодавства, будівельних
норм і правил.

Таким чином, виходячи з вищезазначених
положень норм права та встановлених в
судовому засіданні обставин, підстав
передбачених законом для визнання за
ОСОБА_2 права власності на 9/16 частин
садового будинку, який розташований в
садівничому товаристві «Маяк» немає.

Підстав для скасування чи зміни
судового рішення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 03 жовтня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: