Номер провадження: 22-ц/785/8950/14
Головуючий у першій інстанції Матяш
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10 вересня 2014року по справі за
позовом ОСОБА_2 до відділення № 9 філії
Одеського регіонального управління
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» про
стягнення суми вкладу, -

встановила:

15 липня 2014р. ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом, який остаточно уточнив,
просила суд стягнути на її користь
солідарно з ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» і відділення № 9 філії
Одеського регіонального управління
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму
вкладу в розмірі 1050400грн., відсотки за
договором банківського вкладу у
розмірі 48347грн.28коп. і судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказала,
що 24 травня 2013р. між нею та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі відділення
№ 9 філії Одеського регіонального
управління ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» було укладено Договір № 4797/6-13
про банківський строковий вклад
«Стандарт» на 6 місяців в іноземній
валюті, за умовами якого банк
зобов'язався прийняти від неї кошти в
сумі 80000 доларів США з кінцевим
терміном повернення 24 листопада 2013р., а
вона зобов'язувалася внести зазначену
суму коштів готівкою на відкритий
банком депозитний рахунок. Вона
виконала свої зобов'язання за
договором і внесла кошти в сумі 80000
доларів США на рахунок банку, що
підтверджується квитанцією № 1 від 24
травня 2013р.

Термін договору був до 24 листопада 2013р.
та за умовами вказаного договору,
термін дії договору було продовжено на
один місяць. Після спливу вказаного
терміну, договір було продовжено на 3
місяці з наступним його продовженням
на той же строк на умовах і розміром
процентної ставки, визначених
договором.

Після закінчення терміну договору вона
01 грудня 2013р. та 13 грудня 2013р.
зверталася до відділення № 9 філії
«Одеське РУ ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» і управління з проханням
видати належні їй грошові кошти та
проценти, визначені умовами договору.
Але у січні 2014р. вона отримала
відповідь від управління філіалом
«Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» про відмову у видачі
банківського вкладу та відсотків на
нього, оскільки відносно посадових
осіб банку порушено кримінальну
справу, тому питання щодо виплати їй
банківського вкладу буде вирішено за
наслідками розслідування кримінальної
справи.

Не погодившись з вказаною відповіддю,
ОСОБА_2 на підставі вимог ст.629, ч. 1 ст.1058,
ст.1059, ст.1061 ЦК України вважає, що її
права безпідставно порушуються та
просила задовольнити її позов (а.с.1-4,
72-75).

Представник Банку просив відмовити у
задоволені позову, посилаючись на те,
що договір не був укладений, кошти
позивача ОСОБА_2 до банку не надходили,
а договір виник в наслідок злочинних
дій ОСОБА_3, яка не мала повноважень на
підписання договору, оскільки
довіреність від банку їй не надавалася,
та на підставі ст. 228 ЦК України такий
договір є нікчемним.

Рішенням суду від 10 вересня 2014р. позов
ОСОБА_2 задоволено частково (а.с.134-138).

Суд стягнув з Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
на користь ОСОБА_2 суму вкладу у розмірі
1050400грн., відсотки за договором
банківського вкладу у розмірі
48347грн.28коп. та на користь держави
судові витрати в сумі 3654грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» просить скасувати
рішення суду, ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2, посилаючись на те, що позов було
задоволено в порушені вимог
матеріального та процесуального права,
без урахування усіх обставин по справі
(а.с.146-151).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник банку підтримав
апеляційну скаргу, просив врахувати, що
судом першої інстанції безпідставно
було відмовлено у проведені судової
технічної експертизи документів, судом
не прийнято до уваги, що до вказані
відношення є деліктними, та позивачу
слід вирішувати питання про стягнення
шкоди, оскільки ніякого договору між
банком і позивачкою не існувало.

Представник позивача ОСОБА_2 просив
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, відмовив у задоволені
апеляційної скарги, оскільки вона є
необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді,
представника Банку, представника
позивача, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах, визначених ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Задовольнивши позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що договір
банківського вкладу був укладений в
письмовій формі уповноваженою банком
особою, на підтвердження чого було
видано відповідну квитанцію, яка
відповідає вимогам Інструкції про
касові операції у банках України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, які
відповідають обставинам по справі і
вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що 24 травня 2013р. між
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі
відділення № 9 філії Одеського
регіонального управління ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було
укладено Договір № 4797/6-13 про
банківський строковий вклад
«Стандарт» на 6 місяців в іноземній
валюті, за умовами якого банк
зобов'язався прийняти від ОСОБА_2 кошти
в сумі 80000 доларів США з кінцевим
терміном повернення 24 листопада 2013р., а
ОСОБА_2 зобов'язалася внести вказану
суму коштів готівкою на відкритий
банком депозитний рахунок. ОСОБА_2 за
умовами договору внесла кошти в сумі
80000 доларів США на рахунок банку, що
підтверджується квитанцією № 1 від 24
травня 2013р.

Термін договору був до 24 листопада 2013р.,
та за умовами вказаного договору,
термін дії договору було продовжено на
один місяць. Після спливу вказаного
терміну, договір було продовжено на 3
місяці з наступним його продовженням
на той же строк на умовах і розміром
процентної ставки, визначених
договором.

Після закінчення терміну договору
ОСОБА_2 звернулася до банку з проханням
видати належні їй грошові кошти та
проценти, визначені умовами договору,
але отримала відповідь про відмову у
видачі банківського вкладу та
відсотків на нього у зв'язку з тим, що
відносно посадових осіб банку порушено
кримінальну справу, тому питання щодо
виплати їй банківського вкладу буде
вирішено за наслідками розслідування
кримінальної справи.

Судова колегія вважає, що дії банку є
безпідставними, з урахуванням
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України
договір банківського вкладу
укладається у письмовій формі.
Письмова форма договору банківського
вкладу вважається додержаною, якщо
внесення грошової суми підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або сертифіката
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 3 грудня 2003р. № 516,
(далі - Положення) передбачено, що
залучення банком вкладів (депозитів)
юридичних і фізичних осіб
підтверджується: договором
банківського рахунку; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадної книжки; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадного (депозитного)
сертифіката; договором банківського
вкладу (депозиту) з видачею іншого
документа, що підтверджує внесення
грошової суми або банківських металів
і відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно-правовими
актами у сфері банківської діяльності
(банківськими правилами) та звичаями
ділового обороту.

Відповідно до п. 2 гл. 2 розд. ІІІ
Інструкції про касові операції в
банках України, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 14 серпня 2003р. №337 і
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 5 вересня 2003р. за № 768/8089, яка
була чинною на момент укладення
договору банківського вкладу - 24 травня
2013р., приймання готівки національної
валюти від клієнтів здійснюється через
каси банків за такими прибутковими
касовими документами: за заявою на
переказ готівки - від юридичних осіб
для зарахування на власні поточні
рахунки, від фізичних осіб - на поточні,
вкладні (депозитні) рахунки, а також
від юридичних та фізичних осіб - на
рахунки інших юридичних або фізичних
осіб, які відкриті в цьому самому банку
або в іншому банку, та переказу без
відкриття рахунку; за рахунками на
сплату платежів - від фізичних осіб на
користь юридичних осіб; за прибутковим
касовим ордером - від працівників та
клієнтів банку за
внутрішньобанківськими операціями; за
документами, установленими
відповідною платіжною системою: від
фізичних і юридичних осіб - для
відправлення переказу та виплати його
отримувачу готівкою в національній
валюті.

Пунктом 8 гл. 2 розд. ІІІ зазначеної
Інструкції передбачено, що після
завершення приймання готівки клієнту
видається квитанція (другий примірник
прибуткового касового документа) або
інший документ, що є підтвердженням
про внесення готівки у відповідній
платіжній системі. Квитанція або інший
документ, що є підтвердженням про
внесення готівки у відповідній
платіжній системі, має містити
найменування банку, який здійснив
касову операцію, дату здійснення
касової операції (у разі здійснення
касової операції в післяопераційний
час - час виконання операції), а також
підпис працівника банку, який прийняв
готівку, відбиток печатки (штампа) або
електронний підпис працівника
банку, засвідчений електронним
підписом САБ.

Згідно із п. 2.1 Положення грошові кошти
в національній та іноземній валюті або
банківські метали, залучені від
юридичних і фізичних осіб,
обліковуються банками на відповідних
рахунках, відкриття яких здійснюється
банком на підставі укладеного в
письмовій формі договору банківського
вкладу (депозиту) або договору
банківського рахунку та інших
документів відповідно до
законодавства України, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України з питань
відкриття банками рахунків у
національній та іноземній валюті.

При цьому ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України
встановлюють, що банк зобов'язаний
зарахувати грошові кошти, що надійшли
на рахунок клієнта, в день надходження
до банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
встановлений договором банківського
рахунка або законом.

Таким чином, згідно із ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст.
1068 ЦК України, п. 2.1 Положення відкриття
відповідних рахунків та облікування на
них грошових коштів у національній та
іноземній валюті, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу (депозиту), є
обов'язком банку, відповідно до якого
банк зобов'язаний зарахувати грошові
кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у
день надходження до банку відповідного
розрахункового документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені в ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Виходячи зі змісту ст. 1059 ЦК України, п.
1.4 Положення, п. 8 гл. 2 розд. III Інструкції
письмова форма договору банківського
вкладу (депозиту) вважається
додержаною, якщо внесення грошової
суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки (сертифіката) чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту, які, у свою чергу, є
підтвердженням про внесення готівки у
відповідній платіжній системі.

При цьому відкриття банківських
рахунків та облікування на них
грошових коштів, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу (депозиту), є
обов'язком банку (ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК
України, п. 2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації
договору банківського вкладу, і як
наслідок, необлікування на рахунку
банку грошових коштів, залучених від
юридичних і фізичних осіб на підставі
укладеного в письмовій формі договору
банківського вкладу, не можна вважати
недодержанням письмової форми
договору банківського вкладу за
наявності ощадної книжки (сертифіката)
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту, і є підтвердженням внесення
готівки у відповідній платіжній
системі.

Відповідні юридичні факти (відсутність
банківських рахунків, і як наслідок,
необлікування на них грошових коштів,
залучених від юридичних і фізичних
осіб на підставі укладеного в
письмовій формі договору банківського
вкладу) слід кваліфікувати як
невиконання банком своїх обов'язків за
договором банківського вкладу.

Вищевказана правова позиція викладена
у постанові Верховного Суду України
від 06 червня 2012року по справі №6-17цс12 за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування норм
матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 ЦПК України
передбачено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

З урахуванням вищевикладеного, судова
колегія вважає, що письмова форма
договору, укладеного між банком і
позивачкою ОСОБА_2 була дотримана,
внесення позивачкою ОСОБА_2 коштів
підтверджується відповідною
квитанцією, виданою банком в день
укладання договору і внесення коштів 24
травня 2013р., які відповідають вимогам п.
8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції про касові
операції в банках України, мають всі
необхідні реквізити, від імені банку,
підписані особою на підставі
довіреності банку та в межах наданих
повноважень.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи
апелянта відносно того, що позовні
вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню з тих підстав, що відносно
посадових осіб банку порушено
кримінальну справу, тому питання щодо
виплати їй банківського вкладу буде
вирішено за наслідками розслідування
кримінальної справи.

Не заслуговують на увагу твердження
представника банку, що договір від 24
травня 2013р. є нікчемним з тих підстав,
що банк не уповноважував начальника
відділення ОСОБА_3 на підписання
договору з ОСОБА_2 на підставі
довіреності, посвідченою приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 від 18
березня 2013р.

Також не можуть бути прийняті до уваги
доводи апелянта відносно того, що
договір є нікчемним з тих підстав, що
він не був зареєстрований, та гроші на
рахунок банку не були зараховані, що
подані позивачкою докази у вигляді
договору і квитанції є фальшивими, що є
сумніви щодо наданих позивачкою
договору від 24 травня 2013р. і квитанції
від 24 травня 2013р., оскільки вищевказані
твердження апелянта є припущеннями та
спростовуються наступними доказами.

Судом апеляційної інстанції були
оглянуті надані представником
позивачки ОСОБА_2 оригінал договору від
24 травня 2013року, укладений між банком і
позивачкою ОСОБА_2, з відповідними
підписами, з печаткою банку, і оригінал
квитанції від 24 травня 2013р. про
внесення позивачкою ОСОБА_2 на рахунок
банку коштів в сумі 80000 доларів США, з
відповідними підписами, печаткою
банку. Копії зазначених договору і
квитанції знаходяться в матеріалах
справи на а.с.7-8, 9. В квитанції від 24
травня 2013р. чітко вказано, що операція
надходження коштів на депозитний
рахунок ОСОБА_2 здійснена згідно
договору банківського вкладу від 24
травня 2013р., номер рахунку, вказаний в
договорі і в квитанції також співпадає.

В судовому засіданні першої інстанції
представник відповідача підтвердив, що
бланк договору, укладеному з ОСОБА_2,
був розроблений саме відповідачем та є
загальним і використовується при
укладанні з клієнтами такого роду
договорів.

Суд не приймає до уваги твердження
представника банку, що відсутність у
банку належного екземпляру договору є
підставою для визнання недодержання
письмової форми договору, оскільки ці
твердження спростовуються наявністю
екземпляру договору у позивача ОСОБА_2,
квитанцією про прийняття коштів та
відображення прийнятої суми на
рахунку. При цьому не збереження банком
свого екземпляру договору, при його
наявності у другої сторони та за
зазначених обставин не може бути
доказом для підтвердження
недодержання письмової форми.

Щодо заперечень представника банку про
сумнівність квитанції і відповідно
заявленого з цього приводу клопотання
про проведення відповідної експертизи,
то суд прийшов до висновку про
безпідставність таких доводів. У
правовідносинах ОСОБА_2 з банком касові
операції проводили працівники банку, а
не вона, а тому остання і не може бути
відповідальною за будь-які порушення
працівниками банку внутрішніх
банківських нормативних документів.
Видана банком квитанція має підпис
посадової особи, достовірність та
повноваження якої засвідчені печаткою
банку. Отже квитанція, що була видана
банком, є документом бухгалтерського
обліку, складалася банком, і за її
відповідність несуть відповідальність
працівники банку. Будь-яких
обґрунтованих та підтверджених
належними доказами доводів про вибуття
печатки з банку, про прийняття коштів
не працівниками банку банк суду першої
і апеляційної інстанції не надав.
Заявлене клопотання та його
обґрунтування судом розцінюється як
певний спосіб захисту своїх прав,
намагання затягнути розгляд справи.
Крім того, невиконання свого ж
обов'язку по облікуванню коштів на
рахунку банку також не може бути
належним обґрунтуванням та підставою
для проведення експертизи.

Судова колегія не бере до уваги
посилання представника банку на те, що
кошти від позивача за зазначеним
договором не надходили, оскільки ці
обставини не спростовують факту
передачі позивачем коштів
відповідальним працівникам банку, тим
більше, що проведення по касі та по
обліку отриманих коштів не могло
залежати від волі вкладника. Крім цього
за умовами договору, банк брав на себе
зобов'язання зарахувати отримані кошти
на рахунок, а у виданій вкладнику
квитанції були зазначені і номер
рахунку, який відповідав змісту
договору.

З листа слідчого управління ГУМВС
України в Одеської області № 130 від 21
серпня 2014р., направленого керуючому
філії «Одеське регіональне
управління» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит», вбачається, що слідством
встановлено факт кримінального
правопорушення відносно ОСОБА_2,
скоєний начальником відділення № 9
Філії «Одеське регіональне
управління» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» ОСОБА_3, 21.07.1966р.н.

28 березня 2014р. складено повідомлення
про підозру ОСОБА_3, яке полягає в тому,
що ОСОБА_3, використовуючи своє
службове становище, всупереч інтересам
служби, діючи з корисливих мотивів, з
метою заволодіння чужим майном,
підписала з гр.ОСОБА_2 договір № 47976-13
про банківський строковий вклад
(депозит) «Стандарт», датований 24травня
2013р. на загальну суму 80 000 доларів США,
який навмисно з метою заволодіння
коштами ОСОБА_2 в електронній
автоматизованій банківській системі
не зареєструвала, кошти, одержані від
ОСОБА_2 через касу відділення в
електронній системі банку не
оприбуткувала, видавши ОСОБА_2
квитанцію № 1 датовану 24 травня 2013р.,
яка містить в собі завідомо
недостовірні відомості в частині
надходження коштів до каси відділення.

ОСОБА_3 підозрюється в скоєні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.5 ст.191 КК України,
заволодіння чужим майном шляхом
зловживання посадовою особою своїм
службовим становищем, вчинені
повторно, в особливо великих розмірах,
та на теперішній час ОСОБА_3
знаходиться в розшуку (а.с.94).

При вищевказаних обставинах,
пов'язаних із злочинними діями
начальника відділення ОСОБА_3, яка
підозрюється в скоєні кримінального
правопорушення, твердження
представника апелянта про відсутність
довіреності від банку на ім'я ОСОБА_3,
про нікчемність договору від 24 травня
2013р., фальшивість договору і квитанції
є безпідставними і необґрунтованими,
це лише припущення представника банку.

Не може бути прийнятий до уваги в
якості доказу про не надходження
грошей від ОСОБА_2, наданий
відповідачем протокол № 2 від 16 грудня
2013р. засідання інвентаризаційної
комісії з питань інвентаризації
депозитних договорів і додаткових
угод, з урахуванням вищевикладених
обставин по справі, пов'язаних саме з
порушенням кримінальної справи
відносно ОСОБА_3

Крім того, в заяві про вчинення злочину
від 17 січня 2014р., адресованої
Начальнику УДСБЕЗ Головного
управління МВС України в Одеській
області, філією «Одеське РУ» ПАТ
«Фінанси та Кредит» було зазначено, що
договір від 24 травня 2013р. та квитанція
№ 1 про надходження коштів на
депозитний рахунок, скріплені печаткою
Відділення № 9 та підписані від імені
АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
начальником Відділення № 9 Філії
«Одеське регіональне управління»
ОСОБА_3, яка працювала на посаді
начальника Відділення № 9 з 18 березня
2012р. (наказ № 12-ЛС від 15 березня 2012р.) по
06 серпня 2013р. (наказ № 135-ОС від 06 серпня
2013р.), а з 06.08.2013р. на посаді керівника з
організації роботи Відділення № 9.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано
вказав, що посилання представника
відповідача на відсутність у ОСОБА_3
повноважень на укладення договорів від
імені відповідача, через відсутність
довіреності, не обґрунтовані та
помилкові, а довідка нотаріуса ОСОБА_4
ні є належним доказом, оскільки
підписуючи спірний договір, ОСОБА_3
діяла саме від імені відповідача та
отримувала кошти від позивача саме як
дієвий орган банку.

З тексту договору про банківський
строковий вклад (депозит) від 24 травня
2013року вбачається, що договір
укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» в особі начальника відділення
філії «Одеське РУ «ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» ОСОБА_3, що діє на підставі
Положення про відділення та
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 від
18.03.2013року, з однієї сторони та ОСОБА_2, з
іншої сторони (а.с.7).

Згідно п.3.2 Положення про відділення №9
(м.Білгород-Дністровський) Філії
«Одеське регіональне управління» ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»,
затвердженого Спостережною радою ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» (протокол
№б/н від 23.07.2007р.) з наступними змінами -
керівництво поточною діяльністю
Відділення здійснює начальник
Відділення (або відповідальна особа),
який призначається наказом керуючого
Філією і діє на підставі відповідно
оформленої довіреності, виданої
Банком. Начальник відділення
представляє відділення у всіх
організаціях (п.3.6).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала
на посаді начальника Відділення № 9 з 18
березня 2012р. (наказ № 12-ЛС від 15 березня
2012р.) по 06 серпня 2013р. (наказ № 135-ОС від 06
серпня 2013р.), а з 06.08.2013р. на посаді
керівника з організації роботи
Відділення № 9.

На підставі наведеного, ОСОБА_3 як
начальник відділення №9 Філії «Одеське
регіональне управління» ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» при підписанні
депозитного договору з ОСОБА_2 діяла
від імені юридичної особи - ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит».

В Узагальненні Верховного Суду України
«Про судову практика розгляду
цивільних справ, що виникають з
кредитних правовідносин» звернуто
увагу судів на те, що у договорі
банківського вкладу (депозиту) однією
стороною є виключно банківська
установа (банк), а другою стороною
(вкладником) може бути як фізична, так і
юридична особа.

Органи чи інші особи, які виступають
від імені юридичної особи, зобов'язані
діяти в її інтересах добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. Порушення цього обов'язку
призводить до негативних наслідків у
внутрішніх відносинах юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦК України, члени
органу юридичної особи та інші особи,
які відповідно до закону чи установчих
документів виступають від імені
юридичної особи, несуть солідарну
відповідальність за збитки, завдані
ними юридичній особі. Ці збитки
відшкодовуються за рахунок їхнього
власного майна.

Водночас, порушення обов'язків,
установлених абз.1 ч.3 ст.92 ЦК України, не
є підставою для визнання недійсними
правочинів, вчинених цими органами від
імені юридичної особи з третіми
особами.

До того ж, намір позивачки ОСОБА_2 був
спрямований на створення фінансових
правовідносин саме з банком, а не з
фізичною особою, що свідчить про
добросовісну поведінку позивачки як
однієї із сторін договору.

Судова колегія звертає увагу на те, що
саме апелянт в апеляційній скарзі
вказав, що договір про банківський
вклад, укладений з ОСОБА_2, направлений
на злочинне заволодіння коштами ОСОБА_2
в розмірі 80 000 доларів США, та в судовому
засіданні апеляційної інстанції
представник апелянта фактично визнав,
що начальником відділення № 9 Філії
«Одеське регіональне управління» АТ
«Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3 були
здійсненні дії по заволодінню коштами
не лише позивачки ОСОБА_2, а й інших
осіб, всього до 60 випадків заволодіння
коштами, які банк мусить повертати.

Твердження представника апелянта про
необхідність застосування до виниклих
правовідношень деліктних зобов'язань
також є безпідставним, оскільки
деліктні зобов'язання - це зобов'язання,
яке виникає з неправомірних актів,
якими є правопорушення, тобто
протиправне винне заподіяння шкоди
деліктоздатною особою. В даному
випадку між сторонами виниклі
договірні зобов'язання.

Статтею 17 Загальної декларації прав
людини, передбачено - ніхто не може бути
безпідставно позбавлений свого
майна.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право власності є
непорушним.

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
відповідно умов договору та вимог ЦК
України.

За змістом ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Ст. 1060 ЦК України встановлює, що за
договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника.
Умови договору про відмову від права на
одержання вкладу на першу вимогу є
нікчемною.

Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта щодо
розпорядження грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається.

Банк своїх зобов'язань по поверненню
коштів не виконав. Позивач ОСОБА_2 своїм
правом скористалась, звернулась із
заявами саме на повернення вкладу,
однак її право на повернення суми
вкладу було порушене, порушене право
підлягає захисту, відповідно позов
підлягає задоволенню.

Оскільки рішення суду першої інстанції
є законним і обґрунтованим,
постановлене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду відповідають обставинам
справи, підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10вересня 2014року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:
І.П.Сидоренко

С.О.Погорєлова

Т.В. Цюра