Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Вишгородське бюро технічної
інвентаризації», третя особа - Головне
управління юстиції в м. Києві, про
визнання відмови від спадщини
недійсною, визнання договору дарування
недійсним та скасування державної
реєстрації права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, КП Київської
обласної ради «Вишгородське бюро
технічної інвентаризації», третя особа
- Головне управління юстиції в м. Києві,
про визнання відмови від спадщини
недійсною, з огляду на те що вони
помилялись стосовно природи даного
правочину та його наслідків, визнання
договору дарування від 12 грудня 1996 року
недійсним з підстав, встановлених ст.
ст. 215, 234 ЦК України, та скасування
державної реєстрації права власності.

В обґрунтування своїх вимог зазначали,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх донька
ОСОБА_7 Після її смерті залишилось
нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1.
Спадкоємцями першої черги після смерті
ОСОБА_7 залишились її батьки - позивачі
та донька ОСОБА_6

Позивачі домовились зі своєю донькою
ОСОБА_5 про те, що вона буде їх
доглядати, а вони відмовляться від
спадщини на її користь.

29 вересня 2011 року позивачі звернулись
до нотаріальної контори із заявою про
відмову від спадщини на користь ОСОБА_5
- спадкоємиці другої черги. Однак, як
було встановлено рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 12 грудня 2012 року в справі № 2604/6576/12,
яке набрало законної сили, ОСОБА_5 не
подавала заяви про прийняття спадщини
та не набула права власності на
спадкове майно.

Вищевказане призвело до того, що права
власності в порядку спадкування на
майно, що входило до спадкової маси не
набули ні вони (позивачі), ні ОСОБА_5, ні
ОСОБА_6, оскільки вони відмовлялися від
спадщини на користь ОСОБА_5, тобто не
досягли те, на що розраховували,
оскільки залишилися без житла та
догляду.

Про те, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину,
вони дізналися по закінченню
шестимісячного строку, встановленого
законом для прийняття спадщини, тому
відкликати відмову від прийняття
спадщини у нотаріуса не могли, адже
відповідно до ч. 6 ст. 1273 ЦК України
відмова від прийняття спадщини може
бути відкликана протягом строку,
встановленого для її прийняття.

На момент подання заяви до
нотаріальної контори про відмову від
прийняття спадщини вони помилялись
стосовно природи даного правочину та
можливих наслідків вчинення такого
кроку, оскільки вважали, що спадщина
перейде до доньки ОСОБА_5, яка пообіцяла
їх доглянути, та не могли знати, що вона
не прийме спадщину.

Також з рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 12 грудня 2012
року їм відомо про те, що ОСОБА_5
зазначила, що в спадкову масу після
смерті ОСОБА_7 також входить і будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_2, який
начебто належав ОСОБА_7 на праві
власності.

Зазначений будинок належав на праві
власності ОСОБА_3, який 12 грудня 1996 року
уклав договір дарування, відповідно до
якого подарував будинок ОСОБА_7

Указаний договір дарування був
укладений ОСОБА_3 з метою підтвердження
свого наміру після його смерті
передати будинок у власність ОСОБА_7 в
тому разі, якщо остання буде доглядати
його та його дружину, тому при його
укладанні сторони не мали на меті
дійсного наміру створити наслідки,
передбачені договором дарування, а
саме: передання та отримання в дарунок
нерухомого майна у власність з моменту
підписання даного договору.

Те, що даний договір був фіктивним, на
думку позивачів, підтверджується тим,
що з часу його укладання, майже 16 років,
ОСОБА_7 не прийняла даний будинок, за
весь час не претендувала на нього, не
проживала в ньому, не несла витрат на
його утримання, не зверталась до
органів БТІ з метою його державної
реєстрації.

Відповідно до витягу про реєстрацію
прав, виданого КП Київської обласної
ради «Вишгородське бюро технічної
інвентаризації» № 32311610, державна
реєстрація договору дарування
відбулася 03 грудня 2011 року.

Представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні позов визнав та пояснив, що
дійсно ОСОБА_5 зверталась до
нотаріальної контори з приводу
отримання спадщини, але її заява була
втрачена, тому нотаріусом було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину. Вважав, що позивачі
мають право на отримання спадщини, адже
фактично це майно було ними нажито.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року позов
задоволено.

Визнано заяви від 29 вересня 2011 року
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відмову від спадщини
за законом недійсними. Визначено
ОСОБА_3, ОСОБА_4 додатковий двомісячний
строк після набрання рішенням суду
законної сили для подання заяви про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано недійсним договір дарування
від 12 грудня 1996 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Скасовано державну реєстрацію
договору дарування від 12 грудня 1996 року
№ 6534, відповідно до якого за ОСОБА_7
зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року зазначене судове
рішення скасовано. Ухвалено нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 просять рішення апеляційного
суду скасувати, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що відповідно до п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування» відмова від
прийняття спадщини може бути визнана
судом недійсною з підстав,
передбачених ст. ст. 225, 229-231, 233 ЦК
України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (ст. 229 ЦК України),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова
від прийняття спадщини є безумовною і
беззастережною.

Апеляційний суд зазначав, що факт того,
що позивачі розраховували, що ОСОБА_5
своєчасно звернеться до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, а остання внаслідок свого
недбальства цього не зробила,
відповідно до вимог ст. ст. 229, 1273 ЦК
України не може бути підставою для
визнання відмови від прийняття
спадщини недійсною.

У частині позовних вимог про визнання
недійсним договору дарування від 12
грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_7, апеляційний суд виходив із
того, що такі вимоги та висновки суду
першої інстанції не узгоджуються із
правовою позицією, викладеною у п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», за якою для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно зі ст. 58 ЦК Української РСР 1963
року недійсною є угода, укладена лише
про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода). Якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі. Таким чином, Кодекс 1963 року не
передбачав фіктивності правочину.

Крім того, ЦК Української РСР 1963 року
була передбачена необхідність
реєстрації договорів дарування
нерухомого майна у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів. Разом з тим чинне на той час
законодавство не передбачало
недійсності договорів дарування
нерухомого майна у разі нездійснення
їх реєстрації у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів, а так
само і не передбачало обов'язкової
реєстрації права власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно та їх обтяження, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав та їх
обтяжень була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав та їх обтяжень діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Не здійснення реєстрації договору
дарування у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів за
відсутності інших доказів не свідчить
про фіктивність договору.

Вищевикладене та той факт, що
відповідно до витягу про реєстрацію
прав, виданого КП Київської обласної
ради «Вишгородське бюро технічної
інвентаризації» № 32311610, державна
реєстрація даного договору дарування
відбулася 03 грудня 2011 року, тобто через
4 місяця після смерті ОСОБА_7, не є
достатньою підставою для визнання
недійсним договору дарування від 12
грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_7, з підстав його фіктивності.

Наведені висновки апеляційного суду є
законними і обґрунтованими, підстав
для скасування ухваленого апеляційним
судом рішення не вбачається. Доводи
касаційної скарги висновків
апеляційного суду не спростовують

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко