Справа №2-2098/11 03.11.2014 03.11.2014 03.11.2014
Провадження №22-ц/784/2804/14
Провадження №22-ц/784/2804/14
Суддя суду першої інстанції Тішко
Доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

03 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Шпонарською О.Ю.,

за участю представника позивача
Піроцької А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 07 лютого 2013 року,
ухваленого за позовом Публічного
акціонерного товариства «МегаБанк» до
ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року Публічне акціонерне
товариство «МегаБанк» (далі - ПАТ
«МегаБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та звернення стягнення на
предмет застави.

Позивач зазначав, що 18 травня 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
«МегаБанк» (далі - ВАТ «МегаБанк»),
правонаступником якого є ПАТ
«МегаБанк», та ОСОБА_5 укладено у
простій письмовій формі кредитний
договір №119В/2007, за яким останній
отримав кредит на придбання автомобіля
марки ВАЗ, моделі 2111 2, 2007 року випуску, в
розмірі 9 630 доларів США, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13.5% річних, з кінцевим терміном
повернення кредиту 17 травня 2011 року
включно.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором між банком та ОСОБА_4 у той ж
день був укладений договір поруки,
відповідно до якого поручитель взяв на
себе зобов'язання відповідати перед
банком за невиконання позичальником
умов кредитного договору в повному
обсязі, включаючи сплату останнім
основного боргу, нарахованих процентів
та комісійної винагороди, неустойки та
збитків, у зв'язку з неналежним
виконанням боржником зобов'язань за
кредитним договором.

Також, з метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором від 18
травня 2007 року, відповідач передав в
заставу банку автомобіль марки
ВАЗ 2111 2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позичальник неналежно виконував свої
зобов'язання, тому станом на 18
червня 2010 року утворилась
заборгованість за вказаним договором
на загальну суму 63 376 грн. 57 коп., з якої:
47 569 грн. 35 коп. - заборгованість по тілу
кредиту, 10 695 грн. 35 коп. -
заборгованість по процентам, 1 266 грн. 99
коп. - пеня за період з 18 червня 2009 року
по 18 червня 2010 року та 3 844 грн. 88 коп. -
штраф.

Посилаючись на викладене, позивач
просив стягнути з відповідачів в
солідарному порядку вказану
заборгованість за кредитним договором
та штраф з ОСОБА_5 в розмірі 4 815 грн. 00
коп. Також, в рахунок погашення
зазначеної вище заборгованості
позивач просив звернути стягнення на
предмет застави шляхом продажу ним та з
можливістю укладення договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з правом
оформлення документів для реалізації
права продажу предмету застави та з
правом зняття з обліку в органах ДАІ
спірного автомобіля, а також передати
предмет застави у володіння банку та
провести розподіл судових витрат.

В подальшому позивач неодноразово
уточнював позовні вимоги в частині
визначення загального розміру
заборгованості за кредитним договором
та остаточно просив стягнути з
відповідачів в солідарному порядку
заборгованість за кредитним договором
від 18 травня 2007 року в розмірі 89 136 грн. 38
коп., з яких: заборгованість за тілом
кредиту - 6 012 доларів США, що
еквівалентно 48 053 грн. 92 коп.,
заборгованість по процентам - 2 109
доларів США 37 центів, що еквівалентно 16
860 грн. 19 коп., пеня - 10 033 грн. 60 коп.,
штраф - 14 188 грн. 67 коп.

Ухвалою Центрального районного суду
міста Миколаєва від 11
вересня 2012 року позовні вимоги ПАТ
«МегаБанк» до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 в частині звернення стягнення
на предмет застави залишено без
розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК
України.

Рішенням Центрального районного суду
міста Миколаєва від 07
лютого 2013 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на користь
ПАТ «МегаБанк» заборгованість за
кредитним договором №119В/2007 від 18
травня 2007 року в розмірі 89 136 грн. 38 коп.,
з яких: заборгованість по тілу кредиту
становить 48 053 грн. 92 коп.,
заборгованість по процентам за
користування кредитом становить 16 860
грн. 19 коп., пеня - 10 033 грн. 60 коп. й
штрафу - 14 188 грн. 67 коп. Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь банку штраф в розмірі
4 815 грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду змінити та стягнути в
солідарному порядку з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
в загальному розмірі 72 015 грн. 82 коп., яка
складається з заборгованості по тілу
кредиту - 48 053 грн. 92 коп.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 16 860 грн. 19 коп.,
пені - 4 108 грн. 93 коп. і штрафу - 2 992 грн. 78
коп. При цьому, вказує на
невідповідність висновків суду
вимогам закону і умовам договору.

Рішення в частині вирішення вимог про
повернення тіла кредиту, відсотків за
користування ним не оскаржується, а
тому відповідно до ст.303 ЦПК України
колегією суддів в цій частині не
переглядається.

Не переглядається воно і в частині
стягнення штрафу з ОСОБА_6 та грошової
одиниці визначення боргу, оскільки
апеляційна інстанція обмежена
доводами апеляційної скарги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, в межах доводів, викладених
в апеляційній скарзі, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту,
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,616,622,631 ЦК
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання
(не виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не
звільняється від виконання
зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення щодо
договору позики, якщо інше не
встановлено законом і не випливає із
суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві кредит у строк та
порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів
він не звільняється від обов'язку
виконання зобов'язання, при цьому
кредитодавець має право вимагати від
позичальника достроково повернути всю
суму кредиту та внести інші платежі,
передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

За правилами ст.554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель приймає на себе
зобов'язання відповідати за виконання
кредитного договору за боржника
(ст.ст.553-554 ЦК України), а також за
будь - якого боржника в разі переводу
боргу чи смерті боржника, якщо таке
зазначено у договорі поруки.

Згідно положень ст.543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі.

Разом з наведеним, слід мати на увазі,
що вирішуючи спори даної категорії,
слід беззастережно дотримуватися
положень цивільно-процесуального
законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна
справа вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(ст.159 ЦПК України), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

З матеріалів справи вбачається та
місцевим судом встановлено, що
18 травня 2007 року між Відкритим
акціонерними товариством «МегаБанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_5 (позичальник) укладено
кредитний договір №119В/2007, за умовами
якого банк надав позичальнику грошові
кошти на придбання автомобіля марки
ВАЗ, моделі 2111 2, 2007 року випуску у
розмірі 9 630 доларів США, зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 13.5 % річних, на строк з 18 травня
2007 року по 17 травня
2011 року включно, в обмін на зобов'язання
позичальника повернути кредит та
сплатити проценти (а.с.105-106).

З метою забезпечення належне виконання
кредитного договору, у
той же день між банком та позичальником
ОСОБА_5 було укладено договір застави
№70/2007 - з , за яким останній передав в
заставу банку належний йому на праві
власності автомобіль марки ВАЗ 2111 2,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.108-110).

18 травня 2007 року, для забезпечення
виконання позичальником зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором, банк
і ОСОБА_4 уклали у простій письмовій
формі договір поруки, за умовами якого
поручитель поручилась перед
кредитором за виконання ОСОБА_5 в
повному обсязі усіх його обов'язків
(а.с.112).

Позивач належним чином виконав свої
обов'язки за кредитним договором, але
позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконав, у
зв'язку із чим станом на 06 серпня 2012
року утворилася заборгованість, яка
складає:

- 6 012 доларів США, що еквівалентно 48 053
грн. 92 коп. - заборгованість за основною
сумою кредиту;

- 2 109 доларів США 37 центів, що
еквівалентно 16 860 грн. 19 коп. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом;

- 24 222 грн. 27 коп. - штрафи та пеня за
порушення виконання зобов'язання за
період 06 серпня 2011 року по 01 серпня 2012
року, всього - 89 136 грн. 38 коп.

26 вересня 2008 року, 06 лютого 2009 року, 25
серпня 2009 року, 14 січня 2010
року, 04 жовтня 2010 року, банк направляв
відповідачам досудові вимоги про
погашення суми заборгованості
позичальника за обумовленим кредитним
договором (а.с.134 - 140).

На час пред'явлення позову в суд
вказаний борг не був погашений
відповідачами.

За такого, відповідно до ст.ст.525,549-552,
553-555,1048,1049,1054 ЦК України, умов
кредитного договору та договору поруки
відповідачі повинні відповідати за
неналежне виконання позичальником
кредитного зобов`язання і нести
негативні наслідки таких її дій, а саме,
сплатити заборговану та неповернуту
частину кредиту, заборговані проценти
за користування кредитом та штрафні
санкції.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги, стягнувши заборгованість за
кредитним договором з позичальника
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як поручителя, за
кредитним договором.

Що стосується нарахування штрафних
санкцій, то колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору,
сторони узгодили, що позичальник
сплачує банку штраф:

- за невиконання прийнятих на себе
зобов'язань щодо повернення кредиту
згідно з графіком погашення - у розмірі
10% від суми несвоєчасно сплаченого
кредиту (48 053 грн. 92 коп. х 10% = 4 805 грн. 39
коп.;

- за невиконання прийнятих на себе
обов'язків щодо своєчасної сплати
нарахованих процентів за користування
кредитом та відповідної комісійної
винагороди - у розмірі 10% від суми
несвоєчасно сплачених процентів та
комісійних винагород (16 860 грн. х 10% = 1 686
грн. 02 коп.);

- за невиконання прийнятих на
себе обов'язків щодо застрахування
позичальником своє життя на користь
кредитодавця - у розмірі 10% від суми
отриманого кредиту (76 972 грн. 59 коп. х10%= 7
697 грн. 26 коп.).

Також, відповідно до 6.4 договору
застави від 18 травня 2007 року,
позичальник сплачує штраф у разі
порушення п.2.1.3 вказаного договору
щодо страхування предмету застави - у
розмірі 10% від вартості предмета
застави, яка становить 48 150 грн. 00 коп. (48
150 грн. 00 коп. х10% = 4 815 грн.).

Окрім того, сторони в кредитному
договорі передбачили, що за
користування кредитом понад строк,
встановлений договором (до 17 травня 2011
року) та/або недотримання строків
сплати нарахованих процентів,
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України за кожний
день прострочки платежу від
несвоєчасно сплаченої суми.

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
порушення відповідачем договірних
зобов'язань та наявність підстав для
повернення позичальником кредитних
коштів та стягнення штрафних санкцій
відповідно до ст.ст.611,1048-1050,1054 ЦК
України.

Що стосується доводів відповідача в
частині застосування судом норм закону
щодо позовної давності, то колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.256,257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначено або
визначено моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явлення вимоги про виконання
зобов'язання.

Сплатити суму заборгованості
відповідач ОСОБА_5 повинен був в строк
до 17 травня 2011 року, а отже відлік 3
років починається з цієї дати.

У банка було право звернення з вимогою
до суду, він ним скористався саме 30
липня 2010 року, а тому позивачем
заявлено позовні вимоги з дотриманням
строків позовної давності, у тому числі
і щодо стягнення штрафних санкцій.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів, незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці, та особистого тлумачення
особою, яка подала апеляційну скаргу,
умов кредитного договору та діючого
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, з яким колегія суддів
погодитись не може за вищезазначених
підстав, тому підстав для скасування
рішення суду в частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
та ухвалення в цій частині нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції
допустився помилки при розподілі
судових витрат та неправильно присудив
судові витрати.

Відповідно ст.88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені та
документально підтверджені судові
витрати.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивачем сплачено судові витрати на
загальну суму 1 040 грн. 45 коп., тоді як
стягнуто на його користь з
відповідачів 1 190 грн. 09 коп.

Отже, оскільки судові витрати позивача
складають 1 040 грн. 45 коп. (920
грн. 45 коп. судового збору і 120 грн. 00 коп.
витрат на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду цивільної
справи), то відповідно до правил
ст.88 ЦПК України, з відповідачів на
користь позивача в рівних частках
підлягає стягненню по 520 грн. 22 коп.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
розподілу судових витрат підлягає
зміні на підставі п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК
України..

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду
міста Миколаєва від 07 лютого 2013 року в
частині розподілу судових витрат
змінити, виклавши в наступній
редакції.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_5 та з
ОСОБА_4 на користь Публічного
акціонерного товариства «МегаБанк»
судові витрати в розмірі 1 040 (одна
тисяча сорок) грн. 45 коп., тобто по 520
(п'ятсот двадцять) грн. 22 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може
бути оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: