Справа № 355/1058/14-ц Головуючий у І
інстанції Лисюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/6187/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 19
УХВАЛА

Іменем України

29 жовтня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Лащенка
В.Д.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Баришівського районного
суду Київської області від 29 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним та визнання права
власності на квартиру,-

встановила:

у липні 2014 року до суду звернувся
позивач із вказаним позовом.

Обґрунтувала його тим, що 27 грудня 2002
року між нею та відповідачкою по справі
було досягнуто домовленості щодо
купівлі-продажу однокімнатної
квартири АДРЕСА_1.

У ході укладеної угоди між ними були
погоджені всі істотні умови, в тому
числі і щодо ціни, яка становила 2 500
євро. На виконання умов договору, 27.12.2002
року ОСОБА_1 сплатила завдаток в
розмірі 1 270 євро та 1 000 гривень, а решту
суми зобов»язувалася передати до кінця
липня місяця 2005 року. Відповідачка
ОСОБА_2 зобов»язувалася після
отримання залишку грошей у липні
місяці 2005 року, переоформити квартиру
на неї.

Так, у лютому 2003 року в робочому
кабінеті ОСОБА_2 по вул. Леонтовича в м.
Києві, ОСОБА_1 передала в рахунок
остаточного виконання умов договору в
присутності ОСОБА_3 решту суми в
розмірі 1 200 євро виконавши таким
чином умови договору купівлі-продажу
як покупця квартири.

Після отримання коштів, ОСОБА_2 як
продавець квартири, також частково
виконала умови договору
купівлі-продажу передавши їй квартиру,
наявні в неї ключі та
правовстановлюючі документи.

Однак в подальшому, ОСОБА_2 посилаючись
на зайнятість, своїх зобов»язань щодо
переоформлення квартири на ім»я ОСОБА_4
не виконала, що і змусило останню
звернутися до суду із даною позовною
заявою.

Посилаючись на норми Цивільного
кодексу 2004 року просила визнати
договір - купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 дійсним та визнати за нею право
власності на вказану квартиру.

Рішенням Баришівського районного суду
Київської області від 29 вересня 2014 року
позов в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що рішення незаконне
та необґрунтоване і таким, що підлягає
скасуванню з підстав невідповідності
висновків суду обставинам справи,
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 06 лютого 2002 року, ОСОБА_2
на праві власності належить квартира
АДРЕСА_1 Зазначена квартира
зареєстрована Баришівським районним
бюро технічної інвентаризації на праві
приватної власності за ОСОБА_2, про що
записано в реєстрову книгу №1
реєстровий №298 від 06.02.2002 року.

Згідно зі ст.41 ЦК України, угоди - це
вольові і правомірні дії,
безпосередньо спрямовані на
досягнення правового результату, а
саме: на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав або
обов»язків.

Також ст.42 ЦК України допускає різні
форми зовнішнього виразу волі: словами
(усно), письмовим актом, поведінкою
особи.

Для того, щоб угода мала належну
юридичну силу, вона повинна
задовольняти ряд умов. До них належать:
а) форма ; б) сторони; в) зміст угоди; г)
відповідність внутрішньої волі і
волевиявлення сторін.

Угода, укладена з порушенням
зазначених умов, визначається
законодавством недійсною. Якщо
недійсність правочину встановлена
законом, то відповідно до ст.48 ЦК
України такий правочин є нікчемним.

27 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
за пропозицією останньої було
досягнуто домовленості щодо купівлі -
продажу однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 шляхом складання ОСОБА_2
розписки про часткове отримання нею
від ОСОБА_1 грошових коштів за квартиру.

Згідно з ст.224 ЦК України за договором
купівлі-продажу продавець
зобов»язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов»язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.227 ЦК України
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією із сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (ст.47ЦК
України).

Такий договір має бути зареєстрований
у виконавчому комітеті місцевої ради,
місцевій держадміністрації.

У разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, те одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий Поговір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається
(ч.2 ст.47 ЦК України в ред. 1963 року, ст.220
ЦК України в ред.2004 року ).

Тобто, закон надає суду право
визнавати дійсним договір, який через
недодержання сторонами вимог закону
про його нотаріальне посвідчення є
нікчемним.

У відповідності до ст.227 ЦК України,
договір купівлі-продажу квартири
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Отже, до моменту
державної реєстрації договір
купівлі-продажу квартири юридично не є
укладеним.

За змістом ч.2 ст.220 ЦК України ( в ред. 2004
року ) суд може визнати дійсним
нікчемний договір, а не договір, який не
є укладеним. Саме на це звернув увагу
Пленум Верховного Суду України у п.13
постанови від 6 листопада 2009 р. №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

У зв»язку з цим, оскільки договір не був
укладеним, суд вірно не визнав його
дійсним на підставі ст.220 ЦК.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про порушення норм матеріального та
процесуального права при його
ухваленні, на переконання колегії
суддів апеляційної інстанції, не
знайшли свого підтвердження і повністю
спростовуються дослідженими належними
та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку відмовивши в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Баришівського районного суду
Київської області від 29 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді