Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2486/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Щенюченко С. В.
Доповідач Мурашко С. І.
УХВАЛА

Іменем України

23.10.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді - Мурашка С.І.

Суддів - Бубличенко В.П., Гайсюка
О.В.

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2, яка
представляє інтереси ОСОБА_3, до ОСОБА_4
про витребування майна із чужого
незаконного володіння, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області від 14 серпня
2014 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 за довіреністю
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 та просила стягнути з
відповідача 18000 грн., якій той
безпідставно привласнив, а також 3000
грн. моральної шкоди.

Зазначала, що її брат ОСОБА_3 перебував
під слідством у кримінальній справі з
вересня 2012 року по червень 2013 року та
знаходився у СІЗО.

У кабінеті слідчого, без присутності
нотаріуса, він підписував якийсь
документ і це могло бути доручення
адвокату ОСОБА_4 на отримання його
однієї місячної пенсії за віком. Інших
доручень її брат ОСОБА_4 не надавав.

Випискою з банку підтверджується, що
сума отриманих ОСОБА_4 коштів складає
21000 грн., з яких 20000 грн. пенсія та 1000 грн.
компенсація по вкладам колишнього
СРСР.

Припускає, що були певні витрати
здійснені в інтересах ОСОБА_3, але вони
не можуть перевищувати 3000 грн., а тому
відповідач відповідно до вимог
ст.ст.1212,1213 ЦК України повинен
повернути 18000 грн., а також моральну
шкоду яку оцінює в 3000 грн.

Рішенням Новомиргородського районного
суду Кіровоградської області від 14
серпня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції з підстав невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_5 підтримали
апеляційну скаргу з посиланням на
викладені в ній обставини, відповідач
ОСОБА_4 заперечував проти доводів
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріалів справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 вересня 2012 року ОСОБА_3 видав
довіреність, яка посвідчена
начальником Новомиргородського РВ
УМВС України в Кіровоградській
області, якою уповноважив ОСОБА_4
отримувати за нього грошові кошти
(пенсію) по належному йому рахунку в
Новомиргородському відділенні
Ощадбанку.

17 травня 2013 року ОСОБА_3 видав
довіреність, яка посвідчена
начальником слідчого ізолятора, якою
довірив своїй сестрі ОСОБА_2 отримувати
належну йому пенсію, а раніше видану
довіреність на отримання пенсії ОСОБА_4
вважати недійсною.

Довіреністю від 07 листопада 2012
року, яка посвідчена начальником
Новомиргородського РВ УМВС України в
Кіровоградській області, ОСОБА_3,
уповноважив ОСОБА_4
зареєструвати/актуалізувати дані по
належному йому компенсаційному
рахунку в установі АТ "Ощадбанк" та
отримати Національну картку і
ПІН-конверт до неї.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що на
підставі довіреності виданої ОСОБА_3, в
період з вересня 2012 року по березень 2013
року, він знімав кошти з його
пенсійного рахунку у відділенні АТ
«Ощадбанк» в сумі 20144,18 грн., а також 1000
грн. компенсаційних виплат.

На отримані кошти він купував
ОСОБА_3 одяг та продукти харчування, а
також за його вказівкою передавав
кошти начальнику ІТТ та сину
довірителя.

У позовній заяві, представник
ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача
кошти з підстав визначених ст.ст.1212,1213
ЦК України, проте з такими доводами
погодитися не можна з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивiльнi
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою
статті 177 ЦК України об'єктами
цивільних прав є, зокрема, речі, у тому
числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вичинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті 1212 ЦК України
дає можливість дійти висновку про те,
що чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Таким чином, у разі виникнення спору
стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень
частини першої статті 1212 ЦК України, у
тому числі й щодо зобов'язання
повернути майно позивачу.

Такого правового висновку щодо
застосування ст.1212 ЦК України дійшов
Верховний Суд України у Постанові від 02
жовтня 2013 року, у справі №6-88цс13.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи,
відповідач ОСОБА_4 отримував кошти з
пенсійного рахунку ОСОБА_3 за існування
достатніх правових підстав, у спосіб,
що не суперечить цивільному
законодавству, а саме на підставі
довіреності виданої ОСОБА_3, яка в
установленому законом порядку не
визнавалася недійсною.

Крім того, грошові кошти не
передавались у власність чи
користування відповідача, їх було
отримано не як позику чи оплату за
надані послуги згідно з договором, а
лише як предмет визначений
довіреністю.

Згідно із ст.ст.237,244,245 ЦК України
довіреність - це письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами, ґрунтується на договорі та
визначає правовідношення, в якому одна
сторона (представник) зобов'язана або
має право вчиняти правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє.

У довіреності виданій 12 вересня 2012 року
ОСОБА_3 чітко визначено, що ОСОБА_4
уповноважений отримувати грошові
кошти по належному ОСОБА_3 пенсійному
рахунку в Новомиргородському
відділенні Ощадбанку.

Крім отримання коштів ОСОБА_3 не
уповноважував ОСОБА_4 вчиняти від його
імені будь-які інші правочини, в тому
числі не визначав повіреному, як саме
необхідно розпоряджатися коштами, а
ОСОБА_4, як повірений, не брав на себе
будь-яких зобов'язань вчиняти будь-які
дії щодо розпорядження коштами.

Між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 не
укладалось будь-яких письмових
договорів, в тому числі договорів
доручення, де б останній взяв на себе
зобов'язання вчинити певні дії з
коштами, але не вчинив їх, а тому він не
зобов'язаний звітувати та надавати
виправдні документи про витрату
коштів.

З матеріалів справи вбачається, що між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була усна
домовленість, що за пенсійні кошти
останній буде придбавати для ОСОБА_3,
який знаходився під вартою, одяг,
продукти харчування та інші необхідні
для останнього речі.

З огляду на викладене, доводи позовної
заяви, що відповідач набув кошти без
достатньої правової підстави згідно зі
ст.1212 ЦК України, у порушення ст.ст.10,60
ЦК України, не підтверджені належними
та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявність підстав для стягнення
моральної шкоди також підлягають
відхиленню з таких підстав.

Так, частина друга статті 23 ЦК України
передбачає, що моральна шкода може бути
виражена: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала, у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала, у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала, у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Пленум Верховного Суду України в п.3
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснив, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, завданих
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (
в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Належними та допустимими доказами не
підтверджено, що діями відповідача
ОСОБА_3 завдано моральної шкоди і такі
доводи не ґрунтуються ні на умовах
договору, ні на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Відхиляючи апеляційну скаргу колегія
суддів також виходить з вимог ч.2 ст.308
ЦПК України, що не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст.ст.209, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка
представляє інтереси ОСОБА_3,
відхилити.

Рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 14 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: