22-ц/775/166/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
У Х В А Л А

І
м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко
Т.Б., Мироненко І.П.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 16
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Орджонікідзевської
райадміністрації Маріупольськолї
міської ради, виконкому Маріупольської
міської ради, третя особа: БТІ м.
Маріуполя, про визнання незаконним та
скасування рішення Орджонікідзевської
райадміністрації, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу, зобов'язання БТІ міста
Маріуполя внести зміни в реєстр права
власності, усунення перешкод у
користуванні власністю та зобов'язання
знести жилу прибудову, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом про
визнання незаконним та скасування
рішення Орджонікідзевської районної
адміністрації № 92/1 від 25 квітня 2001 року
про затвердження акту прийняття в
експлуатацію жилої прибудови; визнання
недійсним свідоцтва про право
власності № 493 від 12 вересня 2001 року на
4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
виданого Маріупольською міською радою;
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, в
частині зазначення 4/5 частки продажу
спірного будинку; зобов'язання БТІ
міста Маріуполя внести в реєстр права
власності зміни у частковому
співвідношення власників спірного
будинку 3/5 та 2/5; та усунення перешкод у
користуванні належної їй на праві
власності 3/5 частини будинку,
зобов'язавши відповідача ОСОБА_5 за
власний рахунок знести жилу прибудову
з мансардою літ.А1-1.

Вимоги позову мотивувала тим, що за
договором дарування від 08 лютого 1995
року вона є власником 3/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1. У 1989-1999
роках попередній власник ОСОБА_7, якому
належало 2/5 частини, без відповідного
дозволу побудував жилу прибудову з
мансардою літ. А1-1 та гараж К-1.
Недотримання будівельних норм утворює
їй перешкоди, вона позбавлена
можливості користування
газопостачанням в її частині будинку.
Вважає, що Орджонікідзевська
райадміністрація, приймаючи рішення
про включення до складу домоволодіння
самовільно побудовані об'єкти,
перевищила свою компетенцію. Оскільки
вона не надавала своєї згоди на зміну
часток у домоволодінні, оформлення
права власності на ім'я ОСОБА_7 на 4/5
частини спірного будинку, є незаконним,
а видане Маріупольською міською радою
12 вересня 2001 року на його ім'я свідоцтво
про право власності є недійсним. За
договором купівлі-продажу від 09
вересня 2002 року ОСОБА_7, належні йому 4/5
частини будинку, продав відповідачу
ОСОБА_5 Про порушення своїх прав щодо
зміни часток у домоволодінні позивач
дізналася у березні 2012 року при
зверненні до прокуратури
Орджонікідзевського району м.
Маріуполя.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 16
грудня 2013 року в задоволені позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_4, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішенні
про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
справа розглянута за відсутності
представників відповідача виконкому
Маріупольської міської ради та третьої
особи БТІ м. Маріуполя, які про час та
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, які
підтримали доводи скарги, заперечення
ОСОБА_5, представників відповідача
Орджонікідзевської РДА Маріупольської
міської ради Черкасової Г.М., Богач
О.С.,дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3,
на підставі договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Четвертої державної нотаріальної
контори 08 лютого 1995 року, є власником 3/5
частини жилого будинку АДРЕСА_1. Даний
договір зареєстрований в БТІ м.
Маріуполя 03 вересня 1996 року.

Інші 2/5 частини зазначеного жилого
будинку належали ОСОБА_10 на підставі
договору купівлі-продажу від 08 вересня
1983 року.

У 2000 році ОСОБА_10 збудував житлову
прибудову з масандрою літ. А1-1, яка
складається з двох жилих кімнат жилою
площею 61,8 кв.м, кухні, 2-х коридорів до
вказаного житлового будинку, а також
гараж літ. К-1, внаслідок чого змінилося
дольове співвідношення часток
домоволодіння.

Рішенням колегії Орджонікідзевської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради № 92/1 від 25 квітня 2001 року
був затверджений акт комісії щодо
приймання до експлуатації житлової
прибудови з масандрою, загальною
площею 84,1 кв.м., з проханням до БТІ
оформити право власності та видати
правовстановлюючі документи на жилий
будинок та на прибудову, замість діючих
правовстановлюючих документів, при
цьому зазначено, що ОСОБА_10 належить 4/5
частки домоволодіння, а ОСОБА_3 - 1/5
частка домоволодіння.

На підставі рішення
Орджонікідзевської районної
адміністрації № 92/1 від 25 квітня 2001 року
виконкомом Маріупольської міської
ради народних депутатів 12 вересня 2001
року ОСОБА_10 було видано свідоцтво про
право власності № 493 на 4/5 частки
домоволодіння АДРЕСА_1, яке було
зареєстровано в БТІ м. Маріуполя 12
вересня 2001 року за № 2849.

За договором купівлі-продажу,
посвідченим державним нотаріусом
Четвертої Маріупольської державної
нотаріальної контори 09 вересня 2002 року,
відповідач ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_10 4/5
частки жилого будинку АДРЕСА_1. Згідно
нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3
від 05 вересня 2002 року, останній відомо
про продаж ОСОБА_10 4/5 частки спірного
будинку.

Відмовляючи у задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
районна адміністрація розглядаючи
питання про самовільне будівництво
діяла в межах наданих їй повноважень, а
відповідач набув права на зміну часток
у домоволодінні, оскільки житлова
прибудова була прийнята в
експлуатацію, а позивач, як співвласник
домоволодіння, не заперечувала проти
такого будівництва. Сама по собі
відсутність письмової заяви позивача
ОСОБА_3 не є підставою для визнання
недійсним рішення районної
адміністрації, свідоцтва про право
власності та договору купівлі-продажу
в частині вказівки часток.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
відповідає.

Згідно зі ст. 86 ЦК Української РСР (який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин) право власності це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Право
власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.

Право користування не можливе без
фактичного володіння річчю, тому воно
здійснюється лише в сукупності з
правом володіння річчю. Право
розпорядження є невід'ємним від права
власності та здійснюється особисто
власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЦК Української
РСР кожен громадянин може мати в
особистій власності трудові доходи і
збереження, жилий будинок (або його
частину) і підсобне домашнє
господарство, предмети домашнього
господарства і вжитку, особистого
споживання і зручності.

Відповідно до статті 119 ЦК України, в
редакції 1963 року, коли учасник спільної
часткової власності на жилий будинок
збільшить в ньому за свій рахунок
корисну площу будинку шляхом
прибудови, надбудови або перебудови,
проведеної за згодою решти учасників і
в установленому порядку, частки
учасників у спільній власності на
будинок і порядок користування
приміщеннями в ньому підлягають
відповідній зміні.

У розумінні зазначеної статті, позови
про зміну часток у спільній частковій
власності можуть бути задоволені, якщо
учасник спільної часткової власності
на жилий будинок збільшить в ньому за
свій рахунок корисну площу будинку
шляхом прибудови, надбудови або
перебудови, проведеної з дозволу
виконкому місцевої ради народних
депутатів і за згодою решти учасників
спільної власності на будинок (ст. 119
Цивільного кодексу УРСР).

За таких підстав, враховуючи документи,
які посвідчують узаконення житлової
прибудови до належної ОСОБА_10 частки
домоволодіння та відсутність
відомостей, що позивач, як інший
співвласник не давала згоди на таку
перебудову, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку що
рішення районної адміністрації про
зміну ідеальних часток в домоволодінні
відповідає вимогам
нормативно-правових актів, які діяли на
момент його прийняття.

Доводи апеляційної скарги про те, що
районна адміністрація, вирішуючи
питання про прийняття в експлуатацію
житлової прибудови з мансардою літ. А1-1,
вийшла за межі наданих їй повноважень є
необґрунтованими.

Орджонікідзевська районна
адміністрація розглядаючи факт
самовільного будівництва ОСОБА_10,
діяла як виконавчий орган міської ради
в рамках наданих їй повноважень,
передбачених п.п. 7.5, 7.6 Положення про
районну адміністрацію Маріупольської
міської ради, затвердженого рішенням
міської ради № 291 від 04 жовтня 1997 року.

Прийняття в експлуатацію жилої
прибудови вирішувалося комісією, склад
якої було затверджено рішенням колегії
районної адміністрації № 216 від 25
жовтня 2000 року, і до якої входили
представники архітектури,
держсанінспекції, інспекції
державного пожежного контролю та
інспектора по контролю за утриманням
індивідуальних домоволодінь.

Матеріали справи не містять
відомостей, що позивач, як співвласник
спірного домоволодіння заперечувала
чи не надавала згоди на таку прибудову.

Посилання апелянта на притягнення
ОСОБА_10 у 1989 році до адміністративної
відповідальності за самовільне
будівництво є безпідставними, оскільки
позивач набула право власності на
частку у спірному домоволодінні у 1995
році, а будівництва ОСОБА_10 було
закінчено у 2000 році.

До 2011 року, коли між сторонами виник
конфлікт з приводу газопостачання,
позивач ОСОБА_3 не оскаржувала ні
рішення районної адміністрації, ні дії
ОСОБА_10 щодо будівництва житлової
прибудови.

Також, колегія суддів звертає увагу, що
при такій зміні часток не втрачається
цільове призначення майна кожного із
співвласників спірного домоволодіння,
не змінилася реальна частка позивача у
спірному домоволодінні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд залишив без уваги те, що свідоцтво
про право власності на жилий будинок на
ім'я ОСОБА_10 не відповідає вимогам
закону є неспроможними, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що судом першої
інстанції дана відповідна оцінка цим
доводам позивача та достатньо
мотивовано обґрунтовано зроблено
висновок про відсутність підстав для
визнання свідоцтва про право власності
на ім'я ОСОБА_10 недійсним.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
вірну правову оцінку та дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 в цій частині. Висновки суду
ґрунтуються на матеріалах справи та
відповідають вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Так, доводи апеляційної скарги щодо
порушення права власності ОСОБА_3 з
посиланням на невідповідність
будівельним нормам та правилам
газопостачання житлової прибудови є
безпідставними.

Згідно висновку будівельно-технічної
експертизи від 30 квітня 2014 року, яка
була проведена із залученням
спеціалістів газового господарства
ПАТ «Маріупольгаз», житлова прибудова
літ.А1-1 з мансардою, яка розташована по
АДРЕСА_1, не суперечить ДБН В.2.-15-2005
«Жилі будівлі. Основні положення», п.п.
8.30, 8.10 ДБН В.3.2.2-2-2009 «Жилі будинки.
Реконструкція і капітальний ремонт».

При цьому, експертом було встановлено,
що розташування димової труби ОСОБА_3
відносно покрівлі житлової прибудови
літ. А1-1 з мансардою ОСОБА_5 не
відповідає додатку Ж «Відвід продуктів
згоряння» ДБН В.2.5-20-2001
«Газопостачання». Внаслідок чого не
допускається експлуатація газового
обладнання ОСОБА_3

Крім того, спеціалістами газового
господарства ПАТ «Маріупольгаз»
зазначено, що відновлення
газопостачання домоволодіння ОСОБА_3
можливе після усунення виявлених у неї
порушень, а саме: приведення приміщень
будинку у відповідність із існуючим
проектом газифікації, оскільки
абонентом була виконана самовільна
реконструкція, або після розробки
нового проекту з перенесенням газових
приладів до інших приміщень.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
не заперечувала можливості
відшкодування ОСОБА_3 витрат на
складання проекту і виконання робіт в
частині приведення димової труби
ОСОБА_3 у відповідність з нормами ДБН.

Проте, позивач ОСОБА_3 наполягала на
усуненні перешкод у здійсненні права
власності саме шляхом знесення
житлової прибудови літ.А1-1 з мансардою.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
житлова прибудова літ.А1-1 з мансардою,
належна ОСОБА_5, відповідає нормам ДБН,
а позивач заперечувала проти
приведення димової труби у
відповідність нормам ДБН, позовні
вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом
знесення житлової прибудови
задоволенню не підлягають.

Переглядаючи справу відповідно до
вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
не вбачає апеляційних підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції, у зв'язку з чим
апеляційна скарга представника
позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
16 грудня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді: Л.І. Песоцька Т.Б. Ткаченко
І.П. Мироненко