31.10.2014 Справа № 756/8110/14-ц
Унікальний№756/8110
Провадження№2/756/3561/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року Оболонський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
- Белоконної І.В.

при секретарях -
Клімковської Х.І., Коцюрубі С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ТЕРРА Банк»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позов до
Публічного акціонерного товариства
«ТЕРРА БАНК» (далі ПАТ «ТЕРРА БАНК»)
про поновлення на роботі, стягнення
вихідної допомоги, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди. У ході
судового розгляду справи, позивач
зменшила позовні вимоги, виключивши
позовну вимогу про стягнення з
відповідача суми вихідної допомоги.
Позовні вимоги обґрунтовані
посиланням на те, що з 29 липня 2013 року
по 12 травня 2014 року позивач працювала у
відповідача на посаді начальника
управління методології. 04 квітня 2014
року позивач звернулась до
адміністрації банку з заявами про
надання їй додаткової оплачуваної
відпустки як матері трьох дітей з 14
квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року на 10
календарних днів та про надання
щорічної основної відпустки з 25 квітня
2014 року по 12 травня 2014 року строком на 13
календарних днів. 09 квітня 2014 року
внаслідок створених роботодавцем
робочих умов, що є неможливими для
співпраці, пресингом та залякуванням,
позивач звернулась до голови правління
банку з заявою про звільнення за
власним бажанням із займанної посади у
зв'язку із порушенням роботодавцем
законодавства України з 12 травня 2014
року по закінченні щорічної відпустки.
Перший день відпустки співпав з
періодом лікарняного, згідно з
листками непрацездатності з 17 квітня
2014 року по 8 травня 2014 року включно.
Заявою від 08 травня 2014 року позивач
відкликала свою заяву від 4 квітня 2014
року про надання додаткової та
щорічної відпусток. На думку позивача,
оскільки вона вийшла на роботу 12 травня
2014 року після лікарняного,
роботодавець повинен був врахувати
норму ч. 3 ст.38 КЗпП України, за якою,
якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою.

Вважає, що у випадку дотримання
відповідачем вимог законодавства, то
позивач змогла би продовжувати
працювати на займаній посаді, про
бажання в подальшому працювати
свідчить службова записка позивача
від 12 травня 2014 року, в якій містяться
факти перешкоджання відповідачем
реалізації прав на працю позивача, але
12.05.2014 року позивач був звільнений
відповідно до ст. 38 КЗпП України, за
власним бажанням, що не відповідає
визначеним позивачем причинам
звільнення зазначених у її заяві.

Зазначив, що звільняючи її з роботи,
адміністрація банку порушила норми
діючого законодавства України, що
призвело до порушення її прав та
погіршення матеріального та
фінансового стану в зв'язку з втратою
постійного заробітку та роботи. Просив
суд поновити її на посаді начальника
управління методології ПАТ «ТЕРРА
БАНК»; стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 103055,73
грнта моральну шкоду в розмірі 32 000 грн.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити з підстав наведених у них.

Відповідач представник ПАТ
«ТЕРРАБАНК» у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та надав
письмові пояснення в яких зазначив, що
позивач працювала з 29 липня 2013 року по
12 травня 2014 року на посаді начальника
управління методології ПАТ «ТЕРРА
БАНК». 09.04.2013 року позивач надала
заяву про звільнення з 12 травня 2014 року
за власним бажанням при порушенні
власником або уповноваженим органом
законодавства України, але позивач не
вказала жодного порушення
відповідачем трудового законодавства
та не привела жодного з доводів в
обґрунтування заявленого. Оскільки
норми статті 38 КЗпП не передбачають
звільнення за ініціативою працівника з
підстав порушення власником будь - яких
положень чинного законодавства,
позивач була звільнена на підставі ст.
38 КЗпП України за власним бажанням.
Вважають, що звільнення позивача
відповідає вимогам чинного
законодавства, а вимоги про її
поновлення на роботі є безпідставними
і необґрунтованими.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Перевіряючи обставини у справі судом
встановлено, що наказом № 366-ос від 29
липня 2013 року позивача ОСОБА_1 було
зараховано на посаду начальника
Управління методології, за
сумісництвом, на неповний робочий день
у ПАТ «ТЕРРА БАНК». (а.с.134)

Відповідно до наказу №451-ос з 03.09.2013
року, на підставі ОСОБА_1, змінено умови
трудового договору сумісника на
трудовий договір за основним місцем
роботи. (а.с.135)

04 квітня 2014 року позивач звернулась до
адміністрації банку з заявами про
надання їй додаткової оплачуваної
відпустки як матері трьох дітей з 14
квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року на 10
календарних днів та про надання
щорічної основної відпустки з 25 квітня
2014 року по 12 травня 2014 року строком на 13
календарних днів (а.с.28,29).

09 квітня 2013 року ОСОБА_1 подала на ім'я
Голови правління ПАТ «ТЕРРА БАНК»
заяву, в якій просила звільнити її з
роботи за власним бажанням при
порушенні власником або уповноваженим
органом законодавства України з посади
начальника Управління методології з 12
травня 2014 року по закінченню відпустки
(а.с.77).

Перший день відпустки співпав з
періодом лікарняного, згідно з
листками непрацездатності з 17 квітня
2014 року по 8 травня 2014 року включно.

Заявою від 08 травня 2014 року позивач
відкликала свою заяву від 4 квітня 2014
року про надання додаткової та
щорічної відпусток (а.с.19).

На підставі наказу голови Правління
ПАТ «ТЕРРА БАНК» №320-ос від 12.05.2014 року
ОСОБА_1 була звільнена з посади
начальника Управління методології за
власним бажанням, ст. 38 КЗпП України та
виплатою компенсації за 5 календарний
дні невикористаної відпустки (а.с. 133)

Судом встановлено, що позивач у заяві
про звільнення від 09.04.2014 року просила
звільнити її з 12 травня 2014 року за
власним бажанням при порушенні
власником законодавства України без
посилання на статтю КЗпП України, без
зазначення причин звільнення щоб були
пов'язані з порушенням вимог
законодавства про працю. Виходячи з
зазначеної заяви позивача про
звільнення, її останнім робочим днем
було 12 травня 2014 року, цього дня позивач
вийшла на роботу, заяву про своє
звільнення в порядку ст.38 КЗпП не
відкликала, доказів перебування в
стані непрацездатності не надала.
Відповідачем 12 травня 2014 року було
видано наказ №320-ос про її звільнення,
з яким позивач ознайомилась, але не
підписала. Позивач у особовій картці
працівника зазначила, що зі статтею
звільнення не згодна, не відповідає її
заяві (а.с.131,132).

В останній день звільнення
відповідачем видано позивачу трудову
книжку та проведено частковий
розрахунок, в подальшому позивач не
виходила на роботу, ці факти у судовому
засіданні визнавались позивачем.

В судовому засіданні не було
підтверджено належними, допустимими
доказами те, що позивач вимушена була
написати дану заяву під психологічним
тиском на неї. Всупереч ст. 60 ЦПК
України позивачем не були доведені ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Судом не встановлено фактів порушення
відповідачем законодавства про працю,
посилання позивача на примушування в
написанні заяви про звільнення, в
якості обґрунтування обставин
порушення відповідачем законодавства
про працю не узгоджуються з
матеріалами справи та встановленими
судом обставинними, оскільки позивач
починаючи з 09.04.2014 року по 12.05.2014 року не
позбавлена була можливості відкликати
свою, або не залишати робочого місця
після 12.05.2014 року.

Зважаючи на зазначене вище, у судовому
засіданні не знайшли підтвердження ті
обставини, що відповідачем було
допущено порушення вимог чинного
законодавства при звільненні позивача,
а тому вимоги до задоволення не
підлягають.

Оскільки вимог позивача в частині
поновлення на роботі до задоволення не
підлягають, за таких обставин відсутні
і підстави стосовно задоволення вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин справи, на які посилаються
сторони, як на підставу своїх вимог та
заперечень, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин,
та правові норми, які підлягають
застосуванню, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 169, 179, 208, 209,
212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 36,38,232
КЗпП України; суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ТЕРРА Банк»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди - залишити
без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом. Апеляційна скарга на
рішення суду подається Апеляційному
суду м.Києва через Оболонський
районний суд м.Києва протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя:
І.В. Белоконна