Справа № 456/1272/14-ц
Провадження № 2/456/990/2014
РІШЕННЯ

іменем України

30 вересня 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Саса С. С.

при секретарі Петренко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Стрий справу за
позовом ОСОБА_1 до акціонерного
комерційного інноваційного банку
"УкрСиббанк" про визнання кредитного
договору та додаткових угод
недійсними,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до відповідача АКІБ
«УкрСиббанк» та просить визнати
кредитний договір № 0 від 18.07.2006
року та додатки № 1 та № 2 укладених між
ним та відповідачем недійсними з
моменту їх заключення. В обгрунтування
позовних вимог позивач покликається на
те, що 18.07.2006 року між ним та АКІБ
«УкрСиббанк» укладено кредитний
договір № 0 про отримання
кредитних коштів на придбання
нерухомості на вторинному ринку в сумі
61000,00 швейцарських франків строком з
18.07.2006 року до 18.07.2017 року, зі сплатою
процентів у розмірі 8,99 % річних. Окрім
того, було укладено іпотечний договір
до кредитного договору № 0 від
18.072006 року, згідно з яким банком було
надано позивачу ОСОБА_1 61000,00
швейцарських франків під забезпечення
виконання зобов'язання по кредитному
договору № 0 від 18.07.2006 року та
підписані Додаткові Угоди № 1 та № 2.
Позивач вважає, що при підписанні
даного кредитного договору,
відповідачем було порушено його
законні права, оскільки кредитний
договір № 0 від 18.07.2006 року та
додатки до нього не відповідають
законодавству України, інтересам та
волі позивача, порушують його права та
законні інтереси. Банк ввів позивача в
оману стосовно видачі кредиту в
іноземній валюті, абсолютного значення
подорожчання кредиту, ціни договору,
прихованих процентів, наявністю у
договорі несправедливих умов.
Порушення відповідачем чинного
законодавства України в галузі
кредитування полягає в тому, що
«Предмет договору» містить п 1.1 згідно
з яким «Банк зобов'язується надати
Позичальнику, а Позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використовувати і повернути
Банку кредит (грошові кошти) в
іноземній валюті в сумі 61000,00
швейцарських франків, однак насправді
банком не проведено жодної операції у
швейцарських франках. Позичальником
отримано 241865 грн. 00 коп, що є коштами
отриманими у гривневому еквіваленті
перерахованої на поточний рахунок №
НОМЕР_1 відкритий на його ім'я. Кошти
були надані у гривнях, договір носив
формальний характер. Всупереч
загальним засадам цивільного
законодавства, якими відповідно до ст. 3
ЦК України є справедливість,
добросовісність та розумність, банк
мав на меті отримання відповідних
гарантій ризику зміни курсу
національної валюти по відношенню до
швейцарського франка. Тобто, банком
порушено істотну умову договору, що
стосується його предмету, що
відповідно до вимог ст.ст. 203, 230, 509, 526, 610,
629, 1054 ЦК України має своїм наслідком
недійсність договору в цілому.

Крім цього, договір був підписаний під
впливом обману з боку банку, оскільки
при його підписанні були порушені
істотні умови, а саме узгоджені у
договорі розмір відсоткової ставки за
кредитом, ціна договору та розмір
здорожчання кредиту в кінці періоду
кредитування не відповідають
фактичним показникам.

Крім цього, при укладенні Додатку № 1 до
Договору «Графік погашення кредитної
лінії», що є невід'ємною частиною
Договору, графік погашення наведено з
грубим порушенням Інструкції про
касові операції в банках України,
затвердженої постановою Правління НБУ
№ 337 від 14.08.2003 р., оскільки погашення
заборгованості готівковими коштами в
іноземній валюті від фізичної особи в
касу банку, яке виражене в сантимах не
передбачено.

Крім цього, дозволом на валютні
операції, наявним у банку, не
передбачено можливості одержання
відсотків в іноземній валюті. У
вичерпному переліку операцій, які має
право здійснювати банк, не вказані
операції по використанню іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, що не дає права відповідачу
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.

Крім цього, відповідач використовуючи
тяжке матеріальне становище позивача,
примусив його підписати Додаткову
угоду до кредитного Договору, яка
значно погіршила виконання позивачем
зобов'язань, оскільки у позивача було
тяжке матеріальне становище, про яке
знав відповідач. Після підписання
Додаткової угоди зобов'язання по
кредитному договору зросли на 4820,64
швейцарських франків, що поставило
його в несправедливі умови в договорі.
Відповідно вказаний правочин,
здійснений з використанням нечесної
підприємницької практики, є недійсним.

Позивач вважає, що вказаний кредитний
договір носить дискримінаційний
характер стосовно нього, є
несправедливим, таким, що не відповідає
діючому законодавству, та таким, що
ввів позивача в оману та привів до
істотного порушення його прав.
Оскільки договір містить суттєві
невідповідності його змісту актам
законодавства України, ці
невідповідності свідомо допущені
Банком і націлені проти прав та
інтересів позивача, тому вказаний
правочин (кредитний договір) в цілому є
недійсним, з усіма правовими
наслідками, які закон з цим пов'язує.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали, покликаючись на
викладені в позовній заяві обставини
та просять позов задоволити.

Представник відповідача АКІБ
«УкрСиббанк» - ОСОБА_4 проти позову
заперечила та пояснила, що 18 липня 2006
року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1
укладено кредитний договір № 0,
відповідно до якого позивачу надано
цільовий кредит в сумі 61000,00
швейцарських франків, шо на дату
укладення договору еквівалентно 250100,00
грн. за курсом НБУ.

19.07.2006 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1
перераховано 61000 швейцарських франків.
Після відрахування комісій та
переведення на національну валюту,
ОСОБА_1 отримав 241865, 00 гривень. Також, в
матеріалах справи міститься заява на
видачу готівки, підписана ОСОБА_1

Таким чином, Банк повністю виконав
умови Кредитного договору у валюті
договору. Подальше розпорядження
коштами (перерахування з метою
конвертації, зняття готівки в банку та
ін.), що знаходяться на поточному
рахунку фізичної особи здійснюється за
його розпорядженням.

Також факт отримання коштів ОСОБА_1
встановлено рішенням Стрийського
міськрайонного суду від 15.05.2012 року та
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 31.05.2013 року по справі №
1323/2-2024/11 за апеляційною скаргою ОСОБА_1
у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, яка набрала
законної сили.

Щодо визнання недійсними кредитного
договору у зв'язку із укладенням
останнього із порушенням норм Закону
України «Про захист прав споживачів»,
то представник відповідача вказав, що
правовідносини за вказаним Кредитним
договором не врегульовуються ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживача», оскільки дана норма
регулює правовідносини, що виникають
між кредитодавцем та споживачем щодо
надання кредитних коштів для придбання
продукції, розмір та умови надання
якої, встановлюються у кредитному
договорі, тому АТ «УкрСиббанк» при
укладенні вказаного договору та
наданні кредиту не було порушено прав
ОСОБА_1 як споживача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з настанням
кризи він не мав змоги виконувати
зобов'язання за договором
безпідставні, оскільки позивач не
наводить ніяких доказів щодо наявності
тяжкої обставини чи їх сукупності,
наявності вкрай невигідних умов, факт
того, що банк знав про такі умови, факт
того, що банк недобросовісно
використав їх та уклав Додаткову угоду
№1, факт того, що такий правочин був
укладений для усунення або зменшення
тяжких обставин, та факт того, що за
відсутності такої обставини (обставин)
правочин не було б вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах. Погіршення
матеріального становища ОСОБА_1 не є
підставою для визнання кредитного
договору та додаткових угод до них
недійсними.

Крім цього, ПАТ «УкрСиббанк» не вводив
ОСОБА_1 в оману під час підписання
Додаткової угоди № 1, про що свідчить
той факт, що Додаткова угода № 1
складена в письмовій формі, з неї чітко
вбачаються всі умови. Дана Додаткова
угода № 1 скріплена підписами
представника банку та ОСОБА_1, що
свідчить про факт згоди позичальника
на її укладення та факт згоди саме з
такими умовами. У випадку незгоди з
такими умовами ОСОБА_1 мав право
відмовитися від її підписання. ОСОБА_1
виявив свою згоду на укладення
Додаткової угоди № 1, підписавши
вказаний документ. При цьому в нього
було право вибору чи укладати
Додаткову угоду № 1 на умовах,
запропонованих Банком, чи відмовитись
від її укладення.

Також, про те, що права позивача, на
момент укладення договору, не були
порушені підтверджується п. 9.17
оспорюваного договору, в якому
передбачено, що Позичальник, укладаючи
цей договір, визнає можливість
виникнення курсових різниць (коливань)
валюти кредиту: при отриманні
кредитних коштів та/або їх
використанні за цільовим призначенням,
внаслідок чого може виникнути
необхідність у здійсненні
Позичальником за власний рахунок
доплати за товари, послуги після
проведення операцій
обміну/конвертації валюти, в якій
видана сума кредиту, та/або при
поверненні кредитних коштів згідно
умов даного Договору.

Крім цього, представник відповідача
просить застосувати до вимог позивача
щодо визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № 0
укладеного 18 липня 2006 року між АТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 строк позовної
давності, оскільки позивачу з часу
підписання договору достеменно було
відомо про валюту кредитування та
істотні умови договору про що
засвідчено позивачем в п. 9.13 Кредитного
договору. Відповідачем на момент
укладення кредитного договору не
наводилось жодних зауважень щодо його
змісту чи порушення його прав. Просить
в позові відмовити.

Проаналізувавши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.07.2006 року між
відповідачем АКІБ «УкрСиббанк» та
позивачем ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № 0, відповідно
до якого відповідач (Банк) надав
позивачеві (позичальникові) кредит в
іноземній валюті в сумі 61000,00
швейцарських франків, що еквівалентно
250100,00 грн. за курсом НБУ на день
укладення цього договору, строком з
18.07.2006 року до 18.07.2017 року, зі сплатою
процентів у розмірі 8,99 % річних.

Відповідач виконав умови договору та
надав позивачу грошові кошти в сумі
61000,00 швейцарських франків, що
еквівалентно 250100,00 грн. Після
відрахування комісій та переведення на
національну валюту, позивач отримав
241865, 00 гривень.

Факт отримання коштів ОСОБА_1 за
кредитним договором № 0
встановлено рішенням Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 15.05.2012 року у справі № 2-2024/11
провадження № 2/1323/201/2012, за позовом ПАТ
«Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 31.05.2013 року по
справі № 1323/2-2024/11 за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, яка набрала законної
сили.

Крім цього, вказаним рішенням суду
встановлений факт укладення між банком
та ОСОБА_1 додаткової угоди № 1 до
кредитного договору № 0 від 18.07.2006
року, відповідно до якої змінено схему
погашення кредиту шляхом щомісячної
сплати ануїтет них платежів, що
складається з строкових процентів і
строкової суми боргу. Також
встановлений факт укладення
додаткової угоди № 2 від 05.02.2009 року до
кредитного договору, відповідно до
якої змінено умови даного кредитного
договору при реструктуризації, а саме
змінено кінцевий термін повернення
кредиту, не пізніше 19.07.2021 року, якщо не
застосовується інший термін
повернення кредиту. Додатковою угодою
№ 2 до кредитного договору від 19.03.2009
року змінено умови кредитного договору
при реструктуризації, тобто змінено
кінцевий термін повернення кредиту, не
пізніше 19.07.2024 року, якщо не
застосовується інший термін
повернення кредиту.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено даний факт.

Частиною 2 ст. 524 ЦК України передбачено
можливість визначення грошового
еквіваленту зобов'язання в іноземній
валюті. Сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК
України).

Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено,
що використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору
кредит надається траншами, шляхом
зарахування Банком коштів на поточний
рахунок Позичальника № НОМЕР_1 у Банку
для подальшого використання за
цільовим призначенням.

Згідно п. 7.1 Інструкції Про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків в національній та іноземних
валютах, затверджених постановою
правління Нацбанку від 12.11.2003р. №492,
видаткові операції за поточними
рахунками фізичних осіб здійснювалися
за розпорядженням власника або за його
дорученням іншим уповноваженим на це
особами.

Відповідно до п. 7.13 вказаної
Інструкції, з поточного рахунку в
іноземній валюті за розпорядженням
фізичної особи-резидента або за його
дорученням проводяться операції в
іноземній валюті в тому числі продаж на
міжбанківському валютному ринку
України для подальшого зарахування на
рахунок у національній валюті.

Таким чином, Банк повністю виконав
умови Кредитного договору у валюті
договору. Подальше розпорядження
коштами (перерахування з метою
конвертації, зняття готівки в банку та
ін.), що знаходяться на поточному
рахунку фізичної особи здійснюється за
його розпорядженням.

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
споживчий кредит - кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції.

У п.1.4. Кредитного договору,
зазначається, що кредит надається
позичальнику для його особистих
потреб, а саме: на купівлю нерухомості,
яка знаходиться за адресою: м. Стрий.
вул. Любачівського кардинала, 4.

Разом з тим, правовідносини за вказаним
Кредитним договором не
врегульовуються ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживача», оскільки
дана норма регулює відносини придбання
продукції у кредит, про що свідчать
назва та зміст даної статті «Права
споживача в разі придбання ним
продукції у кредит».

Так, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживача» зазначено, що договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Тобто, вказана норма Закону, регулює
правовідносини, що виникають між
кредитодавцем та споживачем щодо
надання кредитних коштів для придбання
продукції, розмір та умови надання
якої, встановлюються у кредитному
договорі.

Згідно п. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», продукція - будь-які
виріб (товар), робота чи послуга, що
виготовляються, виконуються чи
надаються для задоволення суспільних
потреб.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
відповідачем АТ «УкрСиббанк» при
укладенні вказаного договору та
наданні кредиту не було порушено прав
ОСОБА_1 як споживача.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на те,
що з настанням кризи він не мав змоги
виконувати зобов'язання за договором,
суд зазначає, що відповідно до п. 23
Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

З огляду на вказане, позивачем не
наведено жодних доказів щодо наявності
тяжкої обставини чи їх сукупності,
наявності вкрай невигідних умов, факту
того, що Банк знав про такі умови,
недобросовісно використав їх та уклав
Додаткову угоду №1, факту того, що такий
правочин був укладений для усунення
або зменшення тяжких обставин, факту що
за відсутності такої обставини
(обставин) правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Отже, погіршення
матеріального становища ОСОБА_1 не є
підставою для визнання кредитного
договору та додаткових угод до них
недійсними.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1
статті 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Щодо посилань позивача на здійснення
Банком нечесної підприємницької
практики, суд зазначає, що у
відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
нечесна підприємницька практика
включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються
законодавством як прояв
недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що
вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Про те, що ПАТ «УкрСиббанк» не вводив
позичальника в оману під час
підписання Додаткової угоди № 1
свідчить той факт, що Додаткова угода №
1 складена в письмовому вигляді, з неї
чітко вбачаються всі умови. Дана
Додаткова угода № 1 скріплена
підписами представника банку та
ОСОБА_1, що свідчить про факт згоди
позичальника на її укладення та факт
згоди саме з такими умовами. У випадку
незгоди з такими умовами ОСОБА_1 мав
право відмовитися від її підписання.

Агресивною вважається підприємницька
практика, яка фактично містить
елементи примусу, докучання або
неналежного впливу та істотно впливає
чи може вплинути на свободу вибору або
поведінку споживача стосовно
придбання продукції.

Доводи відповідача про використання
банком нечесної підприємницької
практики, як підстави для визнання
договору недійсним, на увагу суду не
заслуговують, оскільки не підтверджені
будь-якими належними та допустимими
доказами, а наведені ним обставини, що
на його думку, свідчать про таку
практику, а саме тяжке матеріальне
становище позивача, загроза продажу
заставного майна, банкрутство, не
входять до переліку, встановленого ст.
19 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Крім цього, як вбачається з матеріалів
цивільної справи, ОСОБА_1 виявив свою
згоду на укладення Додаткової угоди №1,
підписавши вказаний документ. При
цьому в нього було право вибору чи
укладати Додаткову Угоду №1 на умовах,
запропонованих Банком, чи відмовитись
від її укладення.

Позивачем не наведено доказів, які б
свідчили про наявність у діяльності
банку діянь, що б свідчили про нечесну
підприємницьку практику.

Посилання позивача на те, що кредитний
договір є несправедливим,
дискримінаційним, нікчемним та таким,
що порушує права позивача, у зв'язку з
укладенням його під впливом тяжкої для
нього обставини і на вкрай невигідних
умовах чи під впливом обману щодо
обставин, які мають істотне значення, в
судових засіданнях не доведено, а отже
не може бути підставою звільнення від
виконання зобов'язань або
відповідальності за їх порушення,
оскільки позивачем при укладенні
кредитного договору та додатків до
нього проявлено волевиявлення шляхом
підписання таких.

Про те, що права позивача, на момент
укладення кредитного договору, не були
порушені підтверджується п. 9.17
оспорюваного договору, в якому
передбачено, що позичальник, укладаючи
цей договір, визнає можливість
виникнення курсових різниць (коливань)
валюти кредиту: при отриманні
кредитних коштів та/або їх
використанні за цільовим призначенням,
внаслідок чого може виникнути
необхідність у здійсненні
позичальником за власний рахунок
доплати за товари, послуги після
проведення операцій
обміну/конвертації валюти, в якій
видана сума кредиту, та/або при
поверненні кредитних коштів згідно
умов даного Договору.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі щодо яких у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Оскільки, договір про надання
споживчого кредиту № 0 укладено 18
липня 2006 року, відповідно з цього
моменту позивачеві стало відомо про
валюту кредитування та істотні умови
договору. На момент укладення
кредитного договору позивачем не
наводилось жодних зауважень щодо його
змісту чи порушення його прав про що
свідчить п. 9.13. Кредитного договору,
підписанням якого позичальником
засвідчено, про те, що всі умови даного
договору йому цілком зрозумілі і він
вважає їх справедливими по відношенню
до нього; а також те, що перед
підписанням даного договору позивачем
отримано інформаційний лист
відповідно до вимог чинного
законодавства, зокрема, п. 2 ст. 1 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд вважає, що строк
позовної давності сплив.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за
можливе відмовити в позові ОСОБА_1 до
АКІБ "УкрСиббанк" про визнання
недійсними кредитного договору
№0 від 18.07.2006 року та додаткових
угод № 1 та № 2 до кредитного договору №
0 від 18.07.2006 року.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до
акціонерного комерційного
інноваційного банку "УкрСиббанк" про
визнання недійсними кредитного
договору №0 від 18.07.2006 року та
додаткових угод № 1 та № 2 до кредитного
договору № 0 від 18.07.2006 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення.

Суддя Сас
С.С.