Номер провадження: 22-ц/785/6428/14
Головуючий у першій інстанції Курочка
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Комаровської
Н.В.,Гончаренко В.М.

з участю секретаря -
Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у здійсненні права власності на жилий
будинок шляхом визнання такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням в будинку та виселення,
стягнення майнової шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 27 травня 2014 року, -

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності на житловий
будинок шляхом визнання ОСОБА_3 такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням в будинку та виселення,
стягнення майнової шкоди і з
врахуванням уточнень в обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що з
20.12.2002 р. до 29.02.2012 р. перебував у шлюбі з
ОСОБА_3 Під час перебування у шлюбі він
та відповідач проживали у належному
йому на праві приватної власності
жилому будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1. Після розірвання
шлюбу відповідачка залишилась
проживати у цьому ж будинку, вчиняє
сварки, без його згоди користується
належними йому речами, створила умови,
що унеможливлюють проживання з нею в
одному будинку, внаслідок чого він
вимушений проживати в іншому належному
йому будинку.

Крім того, відповідачка не приймає
участі в утриманні будинку, псує
житловий будинок та комунікації, якими
він оснащений , не оплачує вартість
комунальних послуг.

Також відповідачка пошкодила двері
та дверні замки будинку, чим заподіяла
йому майнову шкоду на суму 1000 грн.

Позивач просив усунути перешкоди у
здійсненні ним права власності на
житловий будинок шляхом виселення
ОСОБА_3 з жилого будинку та визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в
будинку, а також стягнути з ОСОБА_3 на
його користь майнову шкоду у розмірі 1000
грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
позов підтримав,просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала ,
просила відмовити у задоволенні
позову.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 27.05.2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того,що
позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК
України не надані докази того, що
відповідач систематично руйнує або
псує жиле приміщення ,або використовує
його не за призначенням чи
систематично порушує порядок та
позивачем не надані докази
спричинення йому майнової шкоди на
суму 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступного.

Позивач звертаючись з позовом до суду
заявив одночасно дві позовні вимоги
про виселення відповідача з жилого
будинку та визнання відповідача такою
що втратила право користування жилим
приміщенням . Виходячи з пояснень
сторін та вивчивши матеріали справи
вбачається ,що заявляючи позовні
вимоги про визнання ОСОБА_3 такою що
втратила право користування
домоволодінням , позивач виходив не з
вимог ст.405 ЦК України ,а з вимог ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» , переслідуючи
мету зняти відповідача з
реєстраційного обліку , тому такі
позовні вимоги не є взаємовиключними .

Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР
передбачено, якщо наймач ,члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним ,систематично руйнують чи
псують жиле приміщення ,або
використовують його не за
призначенням ,або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку,а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились
безрезультатними,виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Судом першої інстанції встановлено,
що сторони з 20.12.2003 р. до 19.03.2012 р.
перебували у шлюбі, від якого
народилася донька ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу ,рішенням
суду , місце проживання дитини
визначено з відповідачкою. (а.с. 6)

Позивачу на праві приватної
власності належить жилий
будинок,розташований за адресою:
АДРЕСА_1 , що підтверджується
свідоцтвом про право на спадщину та
витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 з неповнолітньою
дитиною , як колишні члени сім'ї
позивача, були вселені в житловий
будинок позивача у лютому 2013 року на
підставі рішення Овідіопольського
районного суду від 01.11.2012 р., залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 20.12.2012 р., та
проживають у будинку до цього часу. (а.с.
49-53)

Позивач ,як на підставу виселення
відповідача з належного йому будинку
посилався на вимоги ст. 116,157 ЖК
Української РСР .

Суд першої інстанції вірно послався
на те,що позивачем всупереч до вимог ст.
60 ЦПК України не надано будь-яких
доказів того, що відповідачка
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття робить
неможливим для позивача проживання з
нею в будинку.

Суд першої інстанції вірно послався
на те,що наявність особистого права
власності позивача на житловий
будинок не може бути підставою для
виселення відповідачки з цього будинку
та позбавлення її і дитини права
користування жилим приміщенням у
будинку тому, що згідно положень ч. 4 ст.
156 ЖК України припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє колишніх членів сім'ї
власника будинку права користування
займаним жилим приміщенням, а у разі
відсутності угоди між власником
будинку і колишнім членом його сім'ї
про безоплатне користування жилим
приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно послався
на те,що позивачем всупереч до вимог
ст. 60 ЦПК України не надані докази
спричинення йому майнової шкоди у
розмірі 1000 грн.

Позивач заявляючи вимоги про
визнання відповідача такою,що
втратила право користування жилим
приміщенням не пред'являв вимог до
відповідної служби ,в компетенцію якої
входить реєстрація місця проживання
осіб ,що проживають на території
України та зняття з реєстрації таких
осіб.

Суд першої інстанції повно встановив
фактичні обставини справи на основі
об'єктивної оцінки наданих сторонами
доказів, вірно застосував норми
матеріального права до спірних
правовідносин та з урахуванням
зібраних доказів дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо
неврахування судом першої інстанції
того,що у відповідача є інше житло та
інше нерухоме майно не заслуговують на
увагу , оскільки судом першої
інстанції були враховані такі
обґрунтування позову позивачем та
надана правова оцінка з посиланням на
вимоги ст.154 ЖК Української РСР.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції наявного в
матеріалах справи висновку від 26.11.2013
року 0У СУР Овідіопольського РВ МУМВС
України в Одеській області ,як доказ
спричинення позивачу майнової шкоди на
суму 1000 грн., оскільки висновком
підтверджено лише те ,що зі слів
позивача позивач 12.11.2013 року виявив
пошкодження замкового отвору та
відсутність пляшки віскі «Чивас-18 лет»
,що не може бути достатнім доказом
спричинення позивачу майнової шкоди на
суму 1000 грн.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції наявності
заборгованості через перевищення
ліміту споживання відповідачем
електричної енергії , оскільки позивач
не позбавлений права звернення до суду
з позовом до відповідача про стягнення
витрат по утриманню будинку.

За таких підстав ,відповідно до п.1
ч.1ст.307 ЦПК України , апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 315, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 27 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А. Калараш

Н.В. Комаровська

В.М.Гончаренко