Справа №468/1687/14-ц 13.11.2014 13.11.2014 13.11.2014
Провадження №22-ц/784/3101/14
Головуючий першої інстанції Муругов
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Кудра
В.М.,

без участі осіб, які беруть участь у
справі,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Баштанського районного суду
Миколаївської області від 29 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю ,,Лізингова
компанія ,,Автофінанс" (далі - ТОВ
,,Лізингова компанія ,,Автофінанс" про
визнання договору недійсним,
повернення грошових коштів та
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

29 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ТОВ ,,Лізингова
компанія ,,Автофінанс" про визнання
договору недійсним, повернення
грошових коштів та стягнення моральної
шкоди.

Позивач зазначав, що 28 травня 2014 року
він уклав з ТОВ ,,Лізингова компанія
,,Автофінанс" договір фінансового
лізингу щодо купівлі трактора МТЗ 892.2,
вартістю 210000 грн. Згідно домовленостей
сторін позивач в той же день сплатив
відповідачу 21000 грн., вважаючи цю суму
авансом. Однак, відповідач відмовився
передавати позивачу трактор,
посилаючись на те, що договором
передбачено сплату 50% вартості
предмету лізингу, а внесені позивачем
грошові кошти є комісією за
організацію та оформлення договору.

Вважаючи умови зазначеного договору
несправедливими та непрозорими,
оскільки вони суперечить вимогам
закону та шкодять інтересам
лізингоодержувача, зокрема, не
передбачають можливість розірвання
угоди, позивач просив суд визнати
договір лізингу недійсним, стягнути з
відповідача 21000 грн. безпідставно
набутих коштів та 6000 грн. моральної
шкоди.

Рішенням Баштанського районного суду
Миколаївської області від 29
вересня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування місцевим судом норм
матеріального права та порушення вимог
процесуального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
місцевий суд дійшов вірного висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України
,,Про фінансовий лізинг" від 16
грудня 1997 року (з наступними змінами)
(далі - Закон) за договором фінансового
лізингу (далі - договір лізингу)
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Договір лізингу укладається у
письмовій формі, а його істотними
умовами є: предмет лізингу; строк, на
який лізингоодержувачу надається
право користування предметом лізингу
(строк лізингу); розмір лізингових
платежів; інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди (ст. 6 Закону).

Сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором і вони можуть включати: а)
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; б) платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг

майно; в) компенсацію відсотків за
кредитом; г) інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Згідно зі ст. ст. 526, 629 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. А сам договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 28
травня 2014 року між сторонами був
укладений договір фінансового лізингу
№ 010306, предметом якого став трактор МТЗ
892.2, вартістю 210000 грн. Дозвіл на
укладення таких договорів позивач
отримав 11 вересня 2012 року.

Згідно з умовами вказаного договору, з
якими позивач ознайомився в повному
обсязі, про що свідчать його підписи на
кожній сторонці договору та додатках
до нього, відповідач зобов'язався
придбати у власність трактор МТЗ 892.2,
вартістю 210000 грн., та передати його у
користування позивачу протягом строку,
який становить не більше 120 робочих
днів з моменту сплати позивачем на
рахунок відповідача авансового
платежу (50 % від вартості предмета
лізингу), комісії за організацію та
оформлення даного договору (10 % від
вартості предмета лізингу) та комісії
за передачу предмета лізингу (3 % від
вартості предмета лізингу) (п.1.7
Договору).

Пунктом 8.2.1 того ж договору
встановлено, що перший лізинговий
платіж складається із: комісійної
винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію; авансу ціни
предмета лізингу, розрахованого як
авансовий платіж; комісійної
винагороди лізингодавця за передачу
предмета лізингу, як платіж, що
покриває витрати лізингодавця
пов'язані з організацією передачі
предмета лізингу.

Розмір лізингових платежів вказаний в
додатках №№ 1, 2 того ж договору.

В додатку № 1 вартість предмету лізингу
визначена у розмірі 210000 грн., відсоток
платежів - 50%, сума виплат - 105000 грн.,
щомісячний платіж - 8750 грн., комісія
за організацію (10 %) - 21000 грн., комісія за
передачу (3 %) - 6300 грн.

Згідно з додатком № 2 до того ж договору
вартість предмету лізингу становить
210000 грн., авансовий платіж - 50%, сума
лізингу - 105000 грн., викупна вартість - 3150
грн., відсоткова ставка - 10%, комісія - 5%,
щомісячний платіж 2497,94 грн., а загальна
сума витрат, які сплачує
лізингоодержувач за відвантаження
предмета лізингу, становить 111300 грн.

Отже, комісія за організацію та
оформлення договору лізингу становить
21000 грн. І саме ці кошти позивач сплатив
28 травня 2014 року, а не аванс, як він
помилково вважає, оскільки сума авансу
становить 105000 грн.

Указана обставина підтверджена
квитанцією № 1494.800.1 від 28 травня 2014
року, в якій зазначено, що ОСОБА_2
сплатив ТОВ ,,Лізингова компанія
,,Автофінанс" 21000 грн. комісії за
організацію відповідно до договору
010306. А тому посилання позивача на
введення його в оману є безпідставними.

Аргументи позивача щодо недійсності
лізингового договору через
несправедливість його умов також
безпідставні.

Так, у постанові Верховного Суду
України від 11 вересня 2013 року по справі
№ 6-40 цс 13 викладена правова позиція,
яка в силу ст. 3607 ЦПК України
обов'язкова для всіх судів, щодо
можливості визнання умов споживчого
договору несправедливими.

Зокрема, визначення поняття
,,несправедливі умови договору"
закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України
,,Про захист прав споживачів" - умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України
,,Про захист прав споживачів", можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Підставою недійсності лізингового
договору позивач також вказував те, що
умови спірного договору є
несправедливими та непрозорими,
сформульовані відповідачем в
односторонньому порядку без
врахування інтересів споживача,
внаслідок чого утворився дисбаланс
прав та обов'язків сторін (наприклад -
договір не передбачає можливість його
розірвання з ініціативи позивача).

Однак, в супереч вимогам ст. 60 ЦПК
України, позивач не вказав у чому саме
полягає несправедливість окремих
положеннь договору лізингу, які б
потягли за собою визнання недійсним
всього договору.

Та обставина, що проект договору
готувався відповідачем, не може бути
підставою для визнання його недійсним,
оскільки норми цивільного
законодавства України такої заборони
не містять.

Хоча сам лізинговий договір не
передбачає можливості його розірвання
з ініціативи позивача, однак, п. 14.12
цього договору встановлено що питання
не врегульовані даним договором,
регламентуються чинним законодавством
України. Водночас, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону
України ,,Про фінансовий лізинг" та ст.
ст. 651-652 ЦК України передбачають право
лізингоодержувача на розірвання
лізингового договору.

До того ж, оспорюваний договір містить
обов'язки не тільки лізингоодержувача,
й лізингодавця, що виключає його
дисбаланс.

Оскільки вимог про розірвання
лізингового договору позивач не
заявляв, то суд не міг стягнути з
відповідача отримані кошти.

Також місцевий суд вірно визначився, що
поскільки спірний лізинговий договір
не можна визнати недійсним, то відсутні
й підстави для відшкодування моральної
шкоди.

Правильно встановивши зазначені
обставини справи та надавши їм вірну
правову оцінку, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів,
висновків місцевого суду не
спростовують, а тому не можуть бути
підставою для скасування правильного
по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Баштанського районного суду
Миколаївської області від 29 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: