АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8029/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Подорець О. Б. Доповідач - Ткаченко
І.Ю. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

11 листопада 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

суддів: Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі:
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення додаткових витрат на
утримання неповнолітніх дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Амур -
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2014 року,
-

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом до відповідача про
стягнення додаткових витрат на
утримання неповнолітніх дітей. В
обґрунтування позову посилалася на те,
що з відповідачем по справі перебувала
у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2001
року. Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду міста Дніпропетровська від 03
липня 2013 року шлюб між сторонами
розірвано. Від шлюбу сторони мають двох
дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають з позивачем. Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 грудня
2013 року з відповідача на користь
позивача стягнуті аліменти на
утримання дітей у розмірі 1100 грн.
щомісячно до повноліття дітей. Разом з
тим, вона витрачає кошти на розвиток
дітей та їх оздоровлення, відповідач,
крім стягнутих аліментів, добровільно
допомоги на утримання дітей не надає,
хоча має можливість надавати допомогу,
на утриманні інших дітей та
непрацездатних родичів не має, тому
просила суд стягнути з відповідача
додаткові витрати на дітей у розмірі
2879,13 грн., які позивачка витрачає на
духовний розвиток та оздоровлення
дітей (а.с.1-4).

Заочним рішенням Амур -
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення
додаткових витрат на утримання
неповнолітніх дітей - задоволенні
частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
додаткові витрати на утримання сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1508 (одна тисяча
п'ятсот вісім) грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

В іншій частині позову - відмовлено
(а.с.31-32).

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволені позовних вимог в повному
обсязі (а.с.61-63).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що
сторони мають неповнолітніх дітей -
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком яких є
відповідач, що підтверджується
свідоцтвами про народження дітей
(а.с.11-12). Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 грудня
2013 року з відповідача на користь
позивача стягуються аліменти на
утримання дітей у розмірі 1100 грн.
щомісячно до їх повноліття (а.с.14).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд керувався нормами статті 185 СК
України, якою передбачено, що той з
батьків, з кого присуджено стягнення
аліментів на дитину, а також той з
батьків, до кого вимога про стягнення
аліментів не була подана, зобов'язані
брати участь у додаткових витратах на
дитину, що викликані особливими
обставинами (розвитком здібностей
дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у
додаткових витратах на дитину в разі
спору визначається за рішенням суду, з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

При цьому суд виходив із того, що
позивачка сплачувала кошти за
відвідування дітьми занять з карате, а
саме за грудень 2013 року - 600 грн. та 200
грн., за січень 2014 року - 400 грн., за лютий
2014 року - 400 грн. та 400 грн., а всього - 2000
грн., що підтверджується наданими
квитанціями (а.с.22-24) та за харчування
дітей у шкільній їдальні за період з
вересня 2013 року по лютий 2014 року у
розмірі 1017,00 грн., що підтверджується
наданою довідкою Комунального закладу
освіти Спеціалізована середня
загальноосвітня школа №142
Еколого-Економічного профілю
Дніпропетровської міської ради від 20
лютого 2014 року за № 136 (а.с.17). Зазначені
витрати є додатковими, батьки повинні
брати у них участь, а враховуючи, що
вони вже сплачені позивачкою, то з
відповідача на її користь підлягає
стягненню половина понесених витрат,
що становить 1508 (одна тисяча п'ятсот
вісім) грн. 50 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову в
решті витрат, понесених позивачкою на
забезпечення гарних умов проживання та
розвитку дітей, суд 1 інстанції виходив
із того, що зазначені позивачкою
витрати, які вона понесла, виходячи зі
змісту ст.. 185 СК України, не є
додатковими.

Висновки суду відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
є законними та обґрунтованими, а тому
колегія суддів вважає, що суд правильно
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення коштів за відвідування
дітьми занять з карате та харчування в
шкільній їдальні, стягнувши з
відповідача половину сплачених
позивачкою коштів та відмовивши у
задоволенні позову в частині стягнення
інших витрат на забезпечення гарних
умов проживання та розвитку дітей.

Доводи апелянта про те, що він
допомагає своїй матері, яка досягла
пенсійного віку, у якої помер чоловік -
його батько, не можуть бути взяті до
уваги, оскільки ця обставина не має
правового значення для вирішення
даного спору по суті, бо розглядаючи
справу про стягнення додаткових витрат
на дітей, суд враховує обставини, що
мають істотне значення, а вказані
обставини (досягнення пенсійного віку
матір'ю та смерть батька), на думку
колегії суддів, не є істотними.

Не можуть бути прийняті до уваги і
посилання апелянта на те, що суд не
врахував те, що він також приймає
участь у додаткових витратах на дітей,
оскільки з квитанцій, які надані
відповідачем на підтвердження
зазначеного на суму 500 грн. та 1842 грн. 43
коп. (а.с. 45), не вбачається, що зазначені
кошти були витрачені саме на дітей
(поповнення рахунку на 497 грн. 50 коп. та
придбання телефону, картки й захисної
плівки).

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог рішення суду хоча й
оскаржується, однак доводів щодо цього
в апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є безпідставними, оскільки
відповідачем на підтвердження своїх
доводів не надано суду належних
доказів та не вказано на них в
апеляційній скарзі, а згідно із ч.1 ст.11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів, наданих сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, а
відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
надати суду докази на підтвердження
своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що вищевказані доводи
апеляційної скарги не обґрунтовані та
не знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі зводяться фактично до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду 1 інстанції, яким у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, а відповідно до ст. 212
ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У
Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: