ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/4662/13-ц
Провадження № 2/210/236/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" вересня 2014 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу

в складі головуючого судді
Літвіненко Н.А.

при секретарі
Недолуга Л.В.

з участ. предст. позивача
ОСОБА_2

з участю предст. відповідача
Ременюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» про
поновлення строку для звернення до
суду, про визнання звільнення з роботи
без законної підстави, поновлення на
роботі, виплату середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «АрселорМіттал
Кривий Ріг» про поновлення строку для
звернення до суду, про визнання
звільнення з роботи без законної
підстави, поновлення на роботі, виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди , посилаючись
на те, що звільнення з роботи відбулося
під тиском, без фактичного її
волевиявлення на розірвання трудового
договору, оскільки вона не мала наміру
звільнятися з підприємства, більш того,
не попереджала адміністрацію про намір
розірвати трудовий договір письмово за
два тижні, між нею та роботодавцем не
існувала домовленість про скорочення
двотижневого попереджувального
строку; звільнення відбулося без здачі
- приймання матеріальних цінностей.
Окрім цього, письмово відкликала свою
заяву про звільнення за власним
бажанням.

Просить поновити строк для звернення
до суду, зазначає на поважність причин
пропуску строку для звернення до суду,
оскільки після звільнення тривалий
час знаходилася на стаціонарному
лікуванні, визнати її звільнення з
роботи 14 березня 2013 року на підставі
наказу - розпорядження про припинення
трудового договору № 8/095 від 15.03.2013 року
- як проведений без законної підстави
та поновити на роботі пультовщиком
електроливарної печі № 1
Фасонно-чавуно-ливарного цеха,
стягнути на її користь заробітну плату
за час вимушеного прогулу у розмірі 92537
грн. 72 коп., моральної шкоди у розмірі 180
000 грн. та витрат на правову допомогу у
розмірі 1 500 грн. 00 коп.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги позивача
підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві. Просить позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
проти задоволення позову заперечує.
Просить в задоволенні позову відмовити
в повному обсязі, суду пояснила, що
звільнення позивачки не може вважатися
таким, що проведене без законної
підстави, оскільки особиста заява
ОСОБА_4 від 15.03.2013 року стала підставою
для її звільнення за власним бажанням.
Окрім того, в даній заяві ОСОБА_4 було
зазначила дату, з якої відповідач
повинен був її звільнити.

Щодо тверджень позивачки про
звільнення її «заднім числом», а саме
14.03.2013 року, вказала, що таке твердження
не відповідає дійсності, оскільки
відповідно до п. 2.26 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Мінпраці України № 58 від 29.07.1993 р. днем
звільнення вважається останній день
роботи. Враховуючи те, що останнім днем
роботи ОСОБА_4, відповідно до табелю
обліку робочого часу Фасонно-
чавуно-ливарного цеха за березень 2013
року була зміна за 14.03.2013 року,
відповідач правомірно зазначив дату
звільнення - 14.03.2013 р.

Суд, вислухавши представника позивача,
представника відповідача, дослидивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Позивач працювала на підприємстві
відповідача з 03.12.1987 року пультовщиком 1
розряду електро -ливарної печі Фасонно
- чавуноливарного цеху. Після
відпрацьованої зміні з 22.00 14.03.2013 року
до 07.00 15.03.2013 року ОСОБА_4 в зв'язку з
підозрою на крадіжку, була зупинена на
території цеху заступником начальника
цеху Швидким В.М. та запрошена до його
кабінету, куди був запрошений
начальник цеху Давиденко Г.В., де їй у
присутності представника охорони
підприємства було запропоновано
показати вміст належних їй дамської
сумки та пакету. ОСОБА_4 власноруч
виклала речі з належних їй сумок, серед
яких у позивачки були виявлені каміння
сірого кольору, які в подальшому були
ідентифіковані як феросплави, вагою
приблизно 10 кг.

Позивачка власноруч написала
пояснення, де вона зазначила, що ці
феросплави вона виносила з
підприємства з метою їх подальшого
продажу, а частина залишилася у її
особистій тумбочці у цеху.

Особи, у присутності яких ОСОБА_4
показала викрадені феросплави та
працівника міліції, який був
викликаний з приводу цього інциденту,
разом з позивачкою відчинили тумбочку,
де було знайдено ще 72 кг. феросплавів.

По факту крадіжки феросплавів було
порушено кримінальне провадження,
рішення по справі не прийняте.

ОСОБА_4 звернулася до охоронця
підприємства ОСОБА_7 з проханням
влаштувати зустріч з її безпосереднім
керівником старшим майстром - ОСОБА_8
Цей факт в судовому засіданні
підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
які пояснили, що ОСОБА_4 прохала
провести зустріч з ОСОБА_8 на одинці,
однак, їй було відмовлено ОСОБА_7 При
розмові з ОСОБА_8 Позивачка з вернулася
з проханням, щоб той посприяв в її
звільненні за власним бажанням, так як
усвідомлювала, що у адміністрації є
підстави звільнити її за вчинення
розкрадання майна власника і тому з
метою уникнення цього звільнення вона
написала заяву про звільнення з
підприємства за власним бажанням
зазначивши в особистій заяві дату
звільнення 14.03.2013 рік, як останній
робочий день.

В судовому засіданні ОСОБА_4 посилалася
на застосування адміністрацією цеху
загрози щодо фізичного насилля та
морального тиску, стосовно можливості
її звільнення з підприємства з
ініціативи адміністрації, які в
подальшому могли б перешкоджати її
працевлаштуванню в іншому місці та
запис в трудовій книжці про підстави
звільнення міг би свідчити про її
спроможність скоювати крадіжки.

Свідків щодо загроз та тиску на її
адресу ОСОБА_4 не надала.

Більш того, відповідно до п. 12 Постанови
Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» подача працівником заяви з
метою уникнення відповідальності за
винні дії не може розцінюватись як
примус нього.

Заяву про звільнення за власним
бажанням ОСОБА_4 написала у присутності
начальника цеху Давиденко Г.В., де
зазначила, що просить звільнити її з
14.03.2013 року та передала її начальнику
цеха. Після цього її було доставлено до
Дзержинського РВ для проведення
слідчих дій.

Позивачка зазначає, що 15.03.2013 року
близько 16 год. 30 хв. вона отримала наказ
- розпорядження № 8/095 від 15.03.2013 року про
припинення трудового договору, трудову
книжку в якій зроблено запис про її
звільнення за власним бажанням по ст.. 38
КЗпП України. Датою звільнення
зазначено 14.03.2013 рік.

Після звільнення ОСОБА_4 не приступала
до виконання своїх безпосередніх
обов'язків.

18.03.2013 року Позивачка звернулася з
заявою на ім'я генерального директора
підприємства, де просила анулювати її
заяву про звільнення від 15.03.2013 року,
наказ - розпорядження № 8/095 від 15.03.2014р.
з мотивів існування фактів тиску на неї
при написанні заяви на звільнення,
відсутності у неї бажання на
звільнення.

В задоволенні заяви ОСОБА_4 було
відмовлено у в зв'язку з тим, що
поновленню на роботі підлягає особа,
яка звільнена без правової підстави.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 власноруч
написала заяву про звільнення з 14.03.2013
року її звільнення було проведено
згідно ст.. 38 КЗпП України . Останнім
робочим днем Позивачки вважається
зміна 14.03.2013 року. Трудова книжка їй
була видана на виконання обов'язку
власника передбаченого ст.. 47 КЗпП
України у день звільнення, тому,
адміністрація підприємства дійшла
висновку про відсутність правових
підстав для поновлення Позивачки на
роботі. Про це ОСОБА_4 було повідомлено
листом № 05-1276 від 08.04.2013 року.

Допитана в судовому засіданні як
свідок позивач ОСОБА_4 суду пояснила, що
вилучені у неї феросплави їй не
належать, її хотіли дескридитувати .
вона написала заяву про звільнення з
роботи під тиском, так як боялася, що це
може негативно відобразитися на
подальшій роботі на підприємстві її
сестри. Вважає, що її хотіли звільнити
тільки за її активну позицію у зв2язку
з реорганізацією підприємства і
звільненням працівників.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила,
що свідком подій відносно ОСОБА_4
15.03.2013 року вона не була, бачила, що
ОСОБА_4 була знервована, весь час
плакала, розповіла, що з нею сталася.
Знає все зі слів ОСОБА_4

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 дали в судовому
засіадння пояснення, аналогічні
поясненням свідка ОСОБА_9

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив,
що 15.03.2013 року після виявлення у ОСОБА_4
в особистих речах феросплавівта вона
написала заяву про звільнення за
власним бажанням, ніяккого тиску на неї
ніким не чинилося.

Допитаний в судовму засіданні свідок
ОСОБА_7 дав пояснення, аналогічні
поясненням свідка ОСОБА_8

Суд приходить до висновку, що позивачка
не підтвердила факту будь - якого тиску
з боку адміністрації цеху на
необхідність подання заяви про її
особисте бажання звільнитися за ст.. 38
КЗпП України.

Що стосується правової оцінки виниклої
ситуації, то суд керується вимогами ст..
38 КЗпП України, яка передбачає, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника
письмово за два тижні. Цією нормою
передбачені поважні причини, за
умовами яких, працівник не може
продовжувати роботу і має право
звернутися до адміністрації з
проханням звільнити його в той строк, в
який він просить.

При відсутності причин, що свідчать про
неможливість продовжити роботу
працівником, сторони трудового
договору мають право домовитися про
скорочення строку у межах
двохтижневого строку. Будь яких
обмежень стосовно цього строку
законодавство не передбачає, і тому,
при наявності такої домовленості
працівника можна звільнити навіть у
день подачі заяви про звільнення. Про
наявність такої домовленості свідчить
бажання Позивачки звільнитися з 14.03.2013
року, про що вона зазначає в заяві і не
заперечення адміністрації цеху
стосовно скорочення строку
попередження і дати звільнення. І тому
датою звільнення ОСОБА_4 є 14.03.2013 року.

Крім того, ст.. 38 КЗпП України регулює
порядок розірвання трудових договорів,
укладених на невизначений строк з
ініціативи працівника, тобто ця
законодавча стаття передбачає, що таке
звільнення відбувається за наявності
тільки ініціативи працівника, цю
ініціативу ОСОБА_4 підтвердила подачею
заяви про звільнення .

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України
якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник не в праві
звільнити його за поданою раніше
заявою.

В судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_4 вимагала розірвання
трудового договору після звільнення
залишила роботу, а по сплину 3-х днів
після звільнення виявила бажання
відкликати заяву про звільнення .

Заява про відкликання заяви про
звільнення повинна бути подана на
протязі дії трудового договору, тобто в
період попередження і до звільнення
працівника, тому суд не знаходить
підстав для задоволення її вимог.

В судовому засіданні, на підставі
табелю обліку робочого часу Фасонно -
чавуно-ливарного цеха на березень 2013
року, було встановлено, що останнім
днем роботи позивачки було 14.03.2013 року,
оскільки, відповідно до Розпорядження
№ 11 від 23.01.2013 року «Про зміну обліку
робочого часу» з 01.01.2013 року облік
робочого часу здійснюється з
віднесенням змін до календарних дат їх
початку, тому останнім днем роботи
ОСОБА_4 є 14.03.2013 рік, так як її робоча
зміна почалась 14.03.2013 року.

Судом встановлено, що відповідачем у
день звільнення з ОСОБА_4 проведено
розрахунок та їй видано трудову книжку,
тому дотримані вимоги ст.. 47 КЗпП
України яка передбачає обов'язок
адміністрації в день звільнення
працівника видати належно оформлену
трудову книжку та провести розрахунок.

Суд не приймає до уваги доводи
позивачки, як підставу для поновлення
щодо порушення порядку приймання та
здавання нею матеріальних цінностей,
оскільки, трудове законодавство ризики
матеріальних втрат відносить на
власника і крім того, з її показань
вбачається, що вона не була матеріально
відповідальною особою.

Що стосується прохання позивачки про
поновлення строку для подання позовної
заяви, то суд приймаючи до уваги
пояснення ОСОБА_4 та надані документи ,
які свідчать, про те, що позивачка
хворіла і це перешкоджало подати позов
в установлений ст.. 233 КЗпП України
строк, суд вважає причини пропуску
строку для звернення до суду поважними
і поновлює строк для подання позовної
заяви.

Разом з тим суд не знаходить підстав
для поновлення ОСОБА_4 на роботі, суд
вважає, що вимоги про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди а також витрат
на правову допомогу, не можуть бути
задоволені, так як вони витікають з
вимоги про поновлення на роботі, і тому
суд, відмовляє у їх задоволенні .

На підставі наведеного,
керуючись ст.. 2,4,5-1,21,23,38,47,50, 232,
233,234,235,237-1,241-1 КЗпП України, Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Мінсоцполітики № 58 від 29.07.1993 р.
Постанова Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику
розгляду судами трудових спорів», суд-

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_4 строк
звернення до суду за вирішенням
трудового спору.

В позові ОСОБА_4 про визнання
її звільнення відповідачем ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» на
підставі наказу-розпорядження про
припинення трудового договору № 8/095
від 15.03.2013 року без законної підстави і
повнолення ОСОБА_4 на попередній
роботі в ПАТ «АрселорМіттал
Кривий Ріг» фасонночавуноливарного
цеху на посаді пультовщика
електроливарної печі 1 розряду,
стягнення з ПАТ «АрселорМіттал Кривий
Ріг» на користь ОСОБА_4 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
сумі 92 537 грн. 72 коп., моральної шкоди в
сумі 180 000 грн., витрат на правову
допомогу в сумі 1500 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в
10- денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя:
Н. А. Літвіненко