АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/9483/13 22-ц/774/1721/К/14
Справа №216/9483/13-ц
Провадження 22ц/774/1721/К/14
Категорія - 33 (ІІІ)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: представника
заінтересованої особи Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Дніпропетровській
області - Кушнір Олени Володимирівни,
заявника ОСОБА_3, представника заявника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ
України в Дніпропетровській області на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2014
року по справі за заявою ОСОБА_3,
заінтересованої особи: Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Дніпропетровській
області, Державна казначейська служба
України про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із заявою про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду,
заінтересованими особами зазначив
Головне управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області, Державну
казначейську службу України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 зазначив,
що наприкінці 2000 року відносно нього
було порушено кримінальну справу за
вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст.
143 і ст. 191 КК України 1960 року.

28 липня 2000 року заступником начальника
слідчого відділу Довгинцівського РВУ
КМУ УМВС України в Дніпропетровській
області було винесено постанову про
притягнення його в якості
обвинуваченого у кримінальній справі
та пред'явлено обвинувачення про
вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст.
143 і ст. 191 КК України 1960 року.

4 серпня 2000 року до нього було
застосовано запобіжний захід у вигляді
тримання під вартою.

14 червня 2001 року Центрально-Міським
районним судом м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області було
постановлено вирок, яким заявника було
визнано винним у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 143 і ст. 191 КК
України 1960 року, та засуджено до
відбування покарання у вигляді
позбавлення волі на строк два роки та
шість місяців і направлено для
відбування покарання в Жовтоводську
виправну колонію Дніпропетровської
області № 26.

8 листопада 2001 року апеляційним судом
Дніпропетровської області було
скасовано зазначений вирок суду та
направлено справу на додаткове
розслідування прокурору
Довгинцівського району м. Кривого Рогу,
запобіжний захід по відношенню до
заявника було змінено з тримання під
вартою на підписку про невиїзд. Таким
чином, під вартою за час досудового
слідства та розгляду справи судами
ОСОБА_3 знаходився п'ятнадцять місяців
та чотири дні.

Після перекваліфікації складів
злочинів, у вчиненні яких звинувачував
ся заявник, з КК України 1960 року на КК
України 2001 року, справу було направлено
до Центрально- Міського районного суду
м.Кривого Рогу.

11 грудня 2002 року Центрально-Міським
районним судом м. Кривого Рогу було
постановлено вирок, яким ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України 2001
року, та призначено покарання у вигляді
позбавлення волі строком два роки та
шість місяців. Згідно зі ст. 75 КК
України його було звільнено від
відбування покарання та встановлено
випробувальний термін строком на два
роки.

15 травня 2003 року апеляційним судом
Дніпропетровської області зазначений
вирок скасовано та справу направлено
на додаткове розслідування прокурору
Довгинцівського району м. Кривого Рогу
у зв'язку з відсутністю доказів
причетності заявника до злочинів, в
яких його звинувачували.

21 жовтня 2003 року слідчим відділом
Довгинцівського РВ КМУ УМВС України в
Дніпропетровській області було
винесено постанову про припинення
кримінально справи, відповідно до якої
кримінальне провадження у
кримінальній справі було скасовано за
недоведеністю. Таким чином, запобіжний
захід у вигляді підписки про невиїзд
скасований лише 21 жовтня 2003 року.

Заявник ОСОБА_3 посилався на те, що
такими діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду йому було
завдано матеріальної шкоди в розмірі 71
086 грн, з яких: матеріальна
шкода,завдана за час тримання під
вартою, становить 17 205 грн; матеріальна
шкода, завдана за час застосування
запобіжного заходу у вигляді підписки
про невиїзд, становить 26 381 грн. та 20 000
грн. - витрати на правову допомогу.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 16
червня 2014 року заяву ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з Державної казначейської
служби України на користь ОСОБА_3
матеріальну шкоду, завдану незаконними
діями органів досудового слідства,
прокуратури та суду у розмірі 17 205 грн.,
судові витрати в розмірі 903 грн. 66 коп.

В апеляційній скарзі заінтересована
особа Головне управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні заяви
ОСОБА_3

Зокрема, апелянт посилається на те, що
постановою Довгинцівського РВ
Криворізького міського управління
УМВС України в Дніпропетровській
області від 21.10.2003 року закрито
кримінальну справу у відношенні ОСОБА_3
за ознаками складу злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 143, ст. 191 КК
України (в редакції 1960 року). 17.06.2005 року
ОСОБА_3. звернувся до Криворізького
міського управління УМВС України в
Дніпропетровській області із заявою
про відшкодування моральної та
матеріальної шкоди. Однак, вказана
заява була подана ним з порушенням
шестимісячного терміну, про що
заявнику було надано відповідь, в якій
роз'яснено порядок відшкодування
моральної шкоди.

Також апелянт зауважив, що суд першої
інстанції не дотримався вимог
процесуального закону та не закрив
провадження у справі, як це передбачено
п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, з тих підстав,
що ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27.07.2006
року ухвала Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07.02.2006 року в
частині стягнення на користь ОСОБА_3 2400
грн. у відшкодування матеріальної
шкоди скасована та закрито провадження
по справі в частині цих позовних вимог;
ухвала Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 07.02.2006 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3. про
відшкодування моральної шкоди,
завданої органами досудового слідства
у розмірі 500 000 грн., скасована і справу
направлено на новий розгляд зі стадії
прийому заяви про відшкодування
моральної шкоди.

Судом, на думку апелянта, неповно
з'ясовано обставини справи та
помилково не враховано, що ОСОБА_3. не
надав суду доказів про відсторонення
його від роботи згідно вимог КПК
України (1960 року), а також, що він
офіційно працював на момент обрання
щодо нього запобіжного заходу у
вигляді тримання під вартою та
отримував при цьому заробітну плату, та
не надано документальних доказів, з
яких можна було б встановити коли
заявника було звільнено з роботи, коли
йому була нарахована остання заробітна
плата та що стало підставою його
звільнення.

Крім того, не погоджується Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Дніпропетровській
області з висновком суду першої
інстанції про те, що юридична допомога
надавалась заявнику протягом 78 хвилин
та витрати на її оплату підлягають
відшкодуванню.

Суд першої інстанції не в повній мірі
дослідив те, що договір про надання
правової допомоги з адвокатом ОСОБА_4,
який набув право займатися
адвокатською діяльністю лише з 02.12.2005
року на підставі свідоцтва №411 був
укладений після досудового слідства та
судового розгляду кримінальної справи
у відношенні ОСОБА_3. та винесення
постанови Довгинцівським РВ УМВС
України в Дніпропетровській області
від 21.10.2003 року про закриття
кримінальної справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 липня 2000 року
заступником начальника слідчого
відділу Довгинцівського РВ КМУ УМВС
України в Дніпропетровській області
було винесено постанову про
притягнення заявника ОСОБА_3 в якості
обвинуваченого у кримінальній справі
та пред'явлено йому обвинувачення у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
143 і ст. 191 КК України 1960 року.

4 серпня 2000 року ОСОБА_3 було затримано
та застосовано до нього запобіжній
захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2001
року заявника було визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст.
144 і ст. 191 КК України 1960 року та
призначено покарання у вигляді
позбавлення волі строком на два роки
та шість місяців з конфіскацією всього
належного йому майна.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8
листопада 2001 року зазначений вирок
було скасовано, справу направлено
прокурору Довгинцівського району м.
Кривого Рогу на додаткове
розслідування, запобіжний захід
заявнику ОСОБА_3 змінено на підписку
про невиїзд.

Таким чином, під вартою за час
досудового слідства та розгляду справи
судами заявник ОСОБА_3 знаходився
п'ятнадцять місяців і чотири дні.

Вироком Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2002
року ОСОБА_3 було визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст.
189 і ст. 353 КК України 2001 року, та
призначено покарання у вигляді
позбавлення волі строком на два роки та
шість місяців. На підставі ст. 75 КК
України його було звільнено від
відбування призначеного покарання з
випробувальним терміном два роки.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 травня
2003 року вказаний вирок скасовано, а
справу направлено прокурору
Довгинцівського району м. Кривого Рогу
для проведення додаткового
розслідування.

Постановою слідчого СВ
Довгинцівського РВ КМУ УМВС України в
Дніпропетровській області від 21 жовтня
2003 року кримінальну справу відносно
заявника ОСОБА_3 припинено за
недоведеністю участі обвинуваченого в
скоєнні злочину та скасовано
запобіжний захід у вигляді підписки
про невиїзд.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_3
посилався на те, що незаконними діями
органів досудового слідства,
прокуратури та суду йому було завдано
матеріальних збитків. Крім того, ОСОБА_3
було понесено витрати на правову
допомогу.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з її
обґрунтованості та наявності правових
підстав для її часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду про наявність правових
підстав для стягнення на користь
ОСОБА_3 матеріальних збитків, завданих
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду з огляду
на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.

Законом України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативну-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» передбачено
підстави та порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативну-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативну-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» в редакції, яка
була чинною на час виникнення
правовідносин, визначено, що
відповідно до положень цього Закону
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 2 цього Закону
визначено, що право на відшкодування
шкоди в розмірах і в порядку,
передбачених цим Законом, виникає у
випадках встановлення в
обвинувальному вироку суду чи іншому
рішенні суду (крім ухвали чи постанови
суду про повернення справи на
додаткове розслідування чи новий
судовий розгляд) факту незаконного
притягнення як обвинуваченого,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
розслідування чи судового розгляду
кримінальної справи обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують чи порушують права та
свободи громадян, незаконного
проведення оперативно-розшукових
заходів.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону у
наведених в статті 1 цього Закону
випадках громадянинові
відшкодовуються (повертаються),
зокрема, заробіток та інші грошові
доходи, які він втратив внаслідок
незаконних дій; суми, сплачені
громадянином у зв'язку з наданням
йому юридичної допомоги.

Статтею 11 Закону передбачено, що у разі
виникнення права на відшкодування
завданої шкоди відповідно до статті 2
цього Закону орган, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
слідчий, прокурор або суд зобов'язані
роз'яснити особі порядок поновлення її
порушених прав чи свобод та
відшкодування завданої шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
передбачений вказаною нормою закону
обов'язок такого роз'яснення у
відношенні заявника не виконаний.
Також щодо ОСОБА_3 не виконано вимог п.11
Положення про застосування Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України,
Генеральної прокуратури України та
Міністерства фінансів України №6/5/3/41
від 4 березня 1996 року, стосовно
направлення йому відповідного
повідомлення про можливість звернення
протягом шести місяців з моменту
отримання останнього до відповідних
органів з метою відшкодування шкоди.

У зв'язку з чим, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
правових підстав для стягнення з
Державної казначейської служби
України на користь заявника ОСОБА_3
матеріальних збитків, завданих
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду, оскільки
ОСОБА_3 було позбавлено можливості
захистити своє право у визначеному
Законом порядку.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що заява про відшкодування моральної
та матеріальної шкоди до Криворізького
міського управління УМВС України в
Дніпропетровській області була подана
ОСОБА_3 з порушенням шестимісячного
терміну та порядку, встановленого
Законом, не беруться до уваги колегією
суддів з вищенаведених підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції не дотримався
вимог процесуального закону та не
закрив провадження у справі, як це
передбачено п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України,
також не можуть бути підставою для
скасування законного та
обґрунтованого рішення суду, оскільки
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27.07.2006
року ухвала Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07.02.2006 року в
частині стягнення на користь ОСОБА_3 2400
грн. у відшкодування матеріальної
шкоди скасована та закрито провадження
по справі в частині цих позовних вимог
з тих підстав, що судом першої
інстанції розглянуто ці позовні
вимоги не в тому порядку, що дає
заявнику ОСОБА_3 право на звернення до
суду із заявою про відшкодування
матеріальних збитків, завданих
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду. Тому,
враховуючи наявність порушеного права
заявника, права на звернення до суду за
захистом такого права та права на
відшкодування втраченого заробітку
внаслідок незаконного перебування під
слідством та судом, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для закриття провадження у
справі в частині вимог про
відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3. не надав суду доказів про
відсторонення його від роботи згідно
вимог КПК України (1960 року) не беруться
до уваги колегією суддів, оскільки
заявник ОСОБА_3 протягом 15 місяців та 4
днів перебував під вартою, що виключає
можливість його працевлаштування.

Також безпідставними, на думку колегії
суддів, є доводи апеляційної скарги про
те, що ОСОБА_3 не надано доказів того, що
він офіційно працював на момент
обрання щодо нього запобіжного заходу
у вигляді тримання під вартою та
отримував при цьому заробітну плату, та
не надано документальних доказів, з
яких можна було б встановити коли
заявника було звільнено з роботи, коли
йому була нарахована остання заробітна
плата та що стало підставою його
звільнення, оскільки матеріалами
справи встановлено, що згідно трудової
книжки ОСОБА_3 на момент обрання до
нього запобіжного заходу у вигляді
тримання під вартою він працював у ТОВ
«Юридичне агентство «Вердикт» та був
звільнений у 2004 році за ст.38 КЗпП
України.

Однак, визначаючи розмір суми
відшкодування матеріальних збитків,
завданих незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури та
суду, які підлягають стягненню з
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_3, судом першої
інстанції невірно визначився з
розміром мінімальної заробітної плати
ОСОБА_3 станом на час його
відсторонення від виконання трудових
обов'язків.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно трудової книжки заявник ОСОБА_3
у період з 25.12.1998 року по 30.06.2004 року
працював у ТОВ «Юридичне агентство
«Вердикт». У зв'язку з незаконними
діями органів досудового слідства,
прокуратури та суду був відсторонений
від своєї трудової діяльності з 04.08.2000
року по 08.11.2001 року на період
перебування під вартою, тобто 15 місяців
та 4 дні.

Однак, встановити розмір середньої
заробітної плати ОСОБА_3 на час обрання
йому запобіжного заходу на момент
звернення до суду з позовом є
неможливим, оскільки підприємство ТОВ
«Юридичне агентство «Вердикт», у якому
працював заявник, було ліквідовано.

Згідно п.1 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1995 р. N 100, цей
Порядок обчислення середньої
заробітної плати застосовується у
випадках, коли згідно з чинним
законодавством виплати провадяться
виходячи із середньої заробітної
плати.

Відповідно до п.9 Положення про
застосування Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України, Генеральної
прокуратури України та Міністерства
фінансів України №6/5/3/41 від 4 березня 1996
року, обчислення середньомісячного
заробітку провадиться з
дотриманням передбаченого
законодавством коригування
втраченого громадянином заробітку.

У тих випадках, коли не можна визначити
доход громадянина (ще не наступив
термін подачі декларації, або з інших
причин), або коли громадянин не мав
певних джерел доходів з поважних
причин (протягом перших трьох місяців
після звільнення із Збройних Сил чи
інших військових формувань, створених
відповідно до законодавства України
або закінчення середньої школи, чи у
разі хвороби тощо), розмір шкоди
визначається виходячи з
встановленого законом мінімуму
заробітної плати.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів
вважає за необхідне при визначенні
розміру суми відшкодування
матеріальних збитків, яка підлягає
стягненню з Державного казначейства
України на користь ОСОБА_3, виходити з
мінімальної заробітної плати заявника
на момент відсторонення його від
виконання трудових обов'язків.

Статтею 1 ЗУ «Про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на 2000
рік» встановлено розмір мінімальної
заробітної плати з 01 квітня 2000 року - 90
грн., з 01 липня 2000 року - 118 грн.

З липня 2000 року по листопад 2001 року
розмір мінімальної заробітної плати не
змінювався.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає,
що з Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_3 підлягають
стягненню матеріальні збитки, завдані
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду у сумі
1785,74 грн., виходячи з розрахунку: 118 грн.
х 15 місяців 4 дні =1785,74 грн.

Тому доводи апеляційної скарги в цій
частині заслуговують на увагу.

Однак, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів доводи апеляційної
скарги щодо того, що ОСОБА_3 не доведено
надання йому юридичної допомоги
протягом 78 хвилин та що витрати на її
оплату підлягають відшкодуванню,
оскільки спростовуються положеннями
ст. 3 спеціального Закону, згідно яких у
наведених в статті 1 цього Закону
випадках громадянинові
відшкодовуються (повертаються),
зокрема, сплачені громадянином у
зв'язку з поданням йому юридичної
допомоги. Як вбачається з матеріалів
справи, згідно вироку
Центрально-Міського районного суду
м.Кривого Рогу від 11.12.2002 року юридична
допомога заявнику ОСОБА_3 надавалася
його захисником ОСОБА_4

На підставі вищенаведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з Державної казначейської
служби України на користь ОСОБА_3
судових витрат у сумі 903,66 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що договір про надання правової
допомоги з адвокатом ОСОБА_4, який набув
право займатися адвокатською
діяльністю лише з 02.12.2005 року на
підставі свідоцтва №411, був укладений
після досудового слідства та судового
розгляду кримінальної справи у
відношенні ОСОБА_3. та винесення
постанови Довгинцівським РВ УМВС
України, не беруться до уваги колегією
суддів, оскільки нормами ст.3 ЗУ «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативну-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» обумовлено
відшкодування особі витрат на юридичну
допомогу без застереження на те, що
особа, яка надає юридичну допомогу, має
бути адвокатом. Натомість, матеріалами
справи встановлено, що згідно вироку
Центрально-Міського районного суду
м.Кривого Рогу від 11.12.2002 року
представник заявника ОСОБА_4 був
допущений до участі у кримінальній
справі у якості захисника ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області
задовольнити частково, рішення суду
змінити в частині розміру суми
відшкодування матеріальних збитків,
завданих незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури та
суду, які підлягають стягненню з
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_3, зменшивши
його з 17 205 грн. до 1785,74 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Дніпропетровській
області задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2014
року змінити в частині розміру суми
відшкодування матеріальних збитків,
завданих незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури та
суду, які підлягають стягненню з
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_3, зменшивши
його з 17 205 грн. до 1785,74 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: