Провадження 2/554/3207/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2014 року Октябрський
районний суд м.Полтави в складі :

головуючого - судді Тімошенко Н.В.,

при
секретарі - Малич Я.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особи: Управління Державної
міграційної служби в Полтавській
області, ОСОБА_4, про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особи: Управління
Державної міграційної служби в
Полтавській області, ОСОБА_4, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
посилаючись на те, що вона є власницею
2/9 частини жилого будинку з відповідною
частиною надвірних побудов по АДРЕСА_1
Оскільки, у зазначеному будинку
зареєстрований її син - ОСОБА_3, який з
травня 2013 року у ньому не проживає,
прохала визнати його таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, направивши до суду заяву про
слухання справи у його відсутність,
заперечень проти позову не надав.

Представник третьої особи у судове
засідання не з"явився, направивши до
суду заяву про слухання справи у його
відсутність, заперечень проти позову
не надав.

Заслухавши пояснення позивача, її
представника, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
дослідивши матеріали справи та інші
зібрані в судовому засіданні докази,
приходить до висновку про задоволення
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власницею 2/9 частин жилого будинку з
відповідною частиною надвірних
побудов по АДРЕСА_1 в м. Полтаві на
підставі договору дарування від 23.07.2001
року, посвідченого державним
нотаріусом Четвертої полтавської
державної нотаріальної контори.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 30.05.2006 року ОСОБА_1 була
вселена з неповнолітнім сином ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в жилий будинок,
розташований в АДРЕСА_1, їй було
виділено в користування жилу кімнату
площею 9,3 кв.м, а ОСОБА_4 - жилу кімнату
площею 21,7 кв. м.; кухня, веранда, сіни,
кладова та господарські будівлі
залишились в їхньому спільному
користуванні.

Власником іншої 7/9 частини цього жилого
будинку є дядько позивача - ОСОБА_4.

У травні 2013 року син позивача, ОСОБА_3,
забрав свої особисті речі й пішов з
дому. З того часу сторони відповідач не
проживає АДРЕСА_1.

Викладене підтверджується також
показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України
правом власності є право особи на
майно, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. право
власності є непорушним. Ніхто не може
протиправно позбавлений його права чи
обмежений у його здійсненні.

Однак та обставина, що особа є
власником жилого приміщення, а отже має
охоронюване законом право володіти,
користуватись і розпоряджатись
належним йому майном, сама по собі не
може бути підставою для виселення
інших осіб, які там правомірно
проживають, а так само визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст. 405 ЦК
України). Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили права користування
ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Однак застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР
можливо тільки до приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду.

На сьогодні відносини користування
житлом в приватному житловому фонді
врегульовані главою 59 ЦК України та
главою 6 ЖК УРСР. При цьому необхідно
звернути увагу на те, що положення
глави 6 ЖК УРСР застосовуються в
частині, що не суперечить ЦК України, та
розповсюджувались на відносини щодо
найму житла, яке належить на праві
приватної власності громадянину.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Ураховуючи те, що відповідач не
проживає у жилому АДРЕСА_1 більше року
без поважних причин, позов підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 2-11,
58-61, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особи:
Управління Державної міграційної
служби в Полтавській області, ОСОБА_4,
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням, -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1 з
подальшим зняттям його з
реєстраційного обліку.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через районний суд шляхом подання
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

СуддяН. В. Тімошенко