Справа № 348/1228/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2277/2014
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Шалаути Г.І.,

суддів: Мелінишин
Г.П., Шишка А.І.,

секретаря Бойчука
Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 30
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

21.05.2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя.

В заяві зазначив, що з 13.11.2001 року по
05.12.2013 року перебував з відповідачем в
шлюбі. В період шлюбу у квітні 2007 року
ними за спільні кошти на підставі
договору купівлі-продажу від 28.04.2007
року набуто нерухоме майно -
трьохкімнатну квартиру, що знаходиться
в АДРЕСА_1 вартістю 305 293 грн.

Посилаючись на те, що у добровільному
порядку вони не можуть домовитися про
розподіл квартири чи виплати
компенсації її вартості одному з них
належної йому частки, просив виділити
йому у власність ? частину квартири
АДРЕСА_1, а іншу ? частину цієї квартири
виділити у власність ОСОБА_3

Рішенням Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 30
вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 263, 60 грн. судового
збору в дохід держави.

На це рішення ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу, в якій зсилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповноту
дослідження усіх обставин справи.

Апелянт зазначила, що судом не було
враховано того, що після розірвання
шлюбу між сторонами неповнолітні діти
(дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2) залишились проживати з
нею та перебувають на її повному
утриманні, а розмір аліментів, які
сплачує позивач в її користь є
недостатнім для забезпечення потреб
дітей та менший за прожитковий мінімум,
визначений державою для дітей віком
від 6 до 18 років, що становить на даний
час 1 286 грн. на дитину.

Апелянт вважає, що при вирішенні
питання про поділ майна подружжя у
даному випадку суд мав в обов'язковому
порядку врахувати інтереси
неповнолітніх дітей та відступити від
рівності часток подружжя при вирішенні
спору. При тому, що позивач у позові
зазначив, що вважає можливим
відступити від принципу рівності
часток подружжя і виділити більшу
частину із спільного майна подружжя
позивачу, виходячи з інтересів
неповнолітніх дітей.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
позивача задовольнити частково:
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3
частину квартири; визнати за ОСОБА_3
право власності на 2/3 частини квартири;
питання стягнення із сторін судових
витрат вирішити з урахуванням ч. 5 ст. 88
ЦПК України.

Представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_6
доводи апеляційної скарги підтримала з
мотивів, наведених у ній. Просила
апеляційну скаргу задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7
апеляційної скарги не визнала. Подала
письмове заперечення та пояснила, що
доводи апелянта не є обґрунтованими,
оскільки в позовній заяві позивач
зазначив, що спірна квартира хоча і
була придбана в шлюбі, але в основному
за його особисті кошти, отримані від
реалізації квартири його батьків, а
тому доводи апелянта про те, що суд в
обов'язковому порядку мав відступити
від рівності часток та виділити більшу
частину квартири є необґрунтованими.
Також просила врахувати, що діти не
знаходяться на повному утриманні у
відповідача, оскільки позивач сплачує
їй аліменти у частці 1/3 від свого
доходу, дбає про дітей та приймає
участь у їх вихованні, у квартирі
проживає відповідач з дітьми, а позивач
квартирою практично не користується та
винаймає інше житло. Просила
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши їх доказами, колегія
знаходить доводи апелянта не
обґрунтованими та приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до змісту ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судом встановлено, що сторони
зареєстрували шлюб 13.11.2001 року.

28 квітня 2007 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_8
договір купівлі-продажу 3-х кімнатної
квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 за 4
380 грн. Дійсна вартість квартири на час
розгляду спору згідно проведеного
звіту експерта-оцінщика становить 305 293
грн.

Колегією встановлено, що шлюбного
договору сторони не укладали,
домовленості між ними щодо поділу
квартири, як спільного майна подружжя
не досягнуто. Більше того позивач
зазначає, що більша частина коштів, за
які була придбана квартира належала
йому особисто, так як такі ним отримані
від продажу квартири, що належала його
батькам, однак він не претендує на
більшу частку при розподілі майна в
інтересах неповнолітніх дітей. У ст. 71
визначено способи та порядок поділу
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок розподілу
майна, то спір може бути вирішений
судом. При поділі спільного майна
подружжя, суд виходить з принципу
рівності їх часток.

У ч. 2 ст. 70 СК України передбачено, що
при вирішенні спору про поділ майна суд
може (має право, а не обов'язок)
відступити від засади рівності часток
подружжя за обставин, що мають істотне
значення, зокрема, якщо один із них не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересів сім'ї. Таких істотних
обставин у даному спорі немає.

У ч. 3 ст. 70 СК України зазначено, що за
рішенням суду частка майна дружини
(чоловіка) може бути збільшена, якщо з
ним, з нею проживають неповнолітні діти
за умови, що розмір аліментів, які вони
одержують є недостатнім для
забезпечення їх фізичного, духовного
розвитку та лікування.

З довідки про дохід позивача та розмір
утримуваних з нього аліментів
вбачається, що з нього утримуються
аліменти в частці від доходу 1/3 та їх
розмір є змінним від 1 400 грн. до 2 600 грн.
та представником апелянта
необґрунтовано, що таких коштів
недостатньо для фізичного розвитку та
лікування дітей.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах доводів поданої
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно з'ясував
правовідносини, які виникли між
сторонами, правильно дослідив
обставини справи та дав їм вірну
оцінку, рішення постановлено з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права та не може бути
скасовано з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 30
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Г.І. Шалаута

Г.П. Мелінишин

А.І. Шишко