Справа № 369/1054/14-ц Головуючий у І
інстанції Ковальчук Л.М.Провадження №
22-ц/780/5372/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Л.А.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Києво - Святошинського
районного суд Київської області від 26
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
визнання права власності на майно,
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом до ОСОБА_3та з
уточненням заявлених позовних вимог,
посилався на те, що 16 листопада 2006 року
боржниця передала йому в рахунок
погашення боргу свій будинок і
земельну ділянку. Передача відступного
відбулась за згодою сторін згідно
вимог ст. 600 ЦК України, так як згідно
вимог ст. 613 ЦК України відхилення від
прийняття виконання означало б
прострочення кредитора. Як наслідок,
згідно вимог ч. 8 ст. 346 ЦК України та ст.
600 ЦК України право власності і
зобов»язання припинилось, після чого
він перевіз свої речі до будинку,
здійснив удобрення земельної ділянки,
посадив часник і плодові дерева.

Позивач вказував, що ОСОБА_3 є
недобросовісним володільцем і згідно
вимог ст. 400 ЦК України вона зобов'язана
негайно повернути йому майно. Основний
обов'язок незаконного
володільця-повернути йому майно, яке
він утримує, власнику або іншій особі,
яка має право на нього відповідно до
законуабо договору. Це правило
закріплено у ст. 387 ЦК України і згідно
вимог ст. 396 ЦК України
розповсюджується на всіх осіб, які
мають на це право, в тому числі і право
володіння, яке виникає, зокрема, на
підставі договору з власником.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 з
посиланням на вимоги ст. ст. 387, 396-398, 392,
400, 600, 386, 1195, 1212 ЦК України просив
витребувати його майно із чужого
незаконного володіння ОСОБА_3, визнати
за ним право власності на майно,
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 5 735
грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди і 2 446 грн. 06 коп. матеріальної
шкоди.

Заочним рішенням Києво -
Святошинського районного суд
Київської області від 26 червня 2014 року
в задоволенні заявлених позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
заявлені ним позовні вимоги, з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
а також з підстав неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та невідповідності висновків
суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції повністю відповідає
зазначеним вимогам закону.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. А відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно вимог ст. 396 ЦК України особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

За правилами ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позовної вимоги
позивача в частині витребування його
майна із чужого незаконного володіння
ОСОБА_3 і визнання за останнім права
власності на вказане майно, оскільки
ОСОБА_2 не надано суду доказів, що
будинок і земельну ділянку, про які він
зазначає в позові, набуті останнім у
власність у встановленому законом
порядку відповідно до вимог чинного
цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) У
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку зі
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або Законом.

Положеннями ст.1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач не довів та не
надав належних і безспірних доказів в
обґрунтування своїх позовних вимог в
частині відшкодування матеріальної і
моральної шкоди.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених статтею 61 ЦПК
України, частина перша якої передбачає,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Отже, враховуючи вимоги закону,
встановлені обставини справи та
виходячи з положень ст.60 ЦПК України,
згідно з якою кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволені
позовних вимог, зважаючи на те, що
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх вимог.

Докази та обставини, на які посилається
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі,
були предметом дослідження судом
першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, правильно
встановлено правові відносини сторін,
дана належна правова оцінка доказам у
справі, висновки місцевого суду
відповідають фактичним обставинам
справи, рішення суду відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво - Святошинського
районного суд Київської області від 26
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: