Справа №477/2929/13-ц 03.11.2014 03.11.2014 03.11.2014
Провадження №22-ц/784/2905/14
Провадження №22-ц/784/2905/14
Суддя суду першої інстанції Полішко
Доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

03 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Шпонарською О.Ю.,

за участі: представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 25 вересня 2014
року, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила
позов до ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні нею земельною ділянкою з
боку відповідача, як власника на
підставі судового рішення,
будівельних матеріалів і конструкцій,
розташованих на земельній ділянці
площею 0,1257 га за адресою Миколаївська
область, АДРЕСА_1, шляхом вивезення
будівельних матеріалів та конструкцій.

В позовній заяві зазначено, що рішенням
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 27 грудня 2012
року визнано спільним сумісним майно
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 будівельні матеріали,
конструкції та роботи, що використані
при будівництві будівель та споруд на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 та
розподілено їх між сторонами.

Рішенням ХХХІV сесії V скликання
Котляревської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області №9 від 20 травня 2010 року
безоплатно передано у приватну
власність ОСОБА_3 земельну ділянку,
площею 0,1257 га, розташовану за
вищевказаною адресою, а 26 липня 2010 року
останній видано державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Посилаючись на те, що відповідач
зареєстрований та проживає за адресою:
АДРЕСА_1 чим позбавляє позивача, як
власника земельної ділянки, можливості
на власний розсуд використовувати її,
позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від
25 вересня 2014 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з висновками суду
першої інстанції, представник позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав на це рішення
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати й ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги позивача.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскарженому судовому
рішенні, районний суд виходив з того, що
порушене право позивача не підлягає
захисту у обраний останньою спосіб.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки він відповідає фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права в разі його порушення,
невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК
України). Способами захисту цивільних
прав та інтересів, зокрема, можуть бути
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення (ч.2 ст.16 ЦК
України).

Данні спірні правовідносини
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України, а
також іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

За правилами ч.4 ст.373 ЦК України власник
земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

При цьому, вирішуючи спори даної
категорії, суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог
цивільно-процесуального
законодавства, а саме ст.ст.59,60, 213 ЦПК
України та постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від
18 грудня 2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі».

Згідно них - рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази відповідно до вимог статей 58 - 59,
212 ЦПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду
ухвалено у повній відповідності з
виписаним.

З матеріалів справи вбачається та
місцевим судом встановлено, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з 1993 року проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

17 травня 1996 року на ім'я позивача було
придбано житловий будинок по АДРЕСА_1.

В подальшому, сторонами самовільно, без
отримання належних дозволів та
проектно - технічної документації
здійснено перебудови існуючих споруд
та зведено нові за вказаною адресою.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від
27 грудня 2012 року, яке набрало
чинності, визнано спільним сумісним
майном сторін будівельні матеріали,
конструкції та роботи, використані
при будівництві будівель та споруд на
земельній ділянці, що належить на
праві приватної власності ОСОБА_3 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку від 26
липня 2010 року.

Разом з тим, з матеріалів справи та
висновку судової будівельно -
технічної експертизи за №2297-2299 від 28
вересня 2012 року, висновку судової
будівельно - технічної експертизи за
№8034-8036 від 27 грудня 2010 року, проведених
Одеським науково - дослідним
інститутом судових експертиз, слідує,
що предметом розгляду справи є
фактично не будівельні матеріли,
конструкції та роботи в буквальному їх
розумінні, а зведенні до ступеня їх
готовності 100% житлові будинки
(позначені на плані літ - Р. і літ. -а1 ),
магазин - бар (позначений на плані літ. -
А), а також надвірні будівлі та споруди,
але не прийнятті в експлуатацію у
відповідності до вимог діючого
законодавства.

Таким чином, ухваливши рішення про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом покладення
на відповідача обов'язку перемістити
такі будівлі та споруди, суд фактично
вирішив би питання про знесення
будинків та споруд, оскільки знесення
їх половини зі збереженням іншої
половини фізично неможливо.

Виходячи з викладеного, в задоволенні
позову слід відмовити, що вірно
констатував і суд першої інстанції.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

За таких обставин, рішення суду є
законним і обґрунтованим, а апеляційна
скарга в межах її доводів, на підставі
ст.308 ЦПК України, не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 25 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: