Справа № 199/7242/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„23" жовтня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

за участі представника позивача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, де третя особа
Амур-Нижньодніпровський районний
відділ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, та про зобов'язання зняття
з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що вона є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування квартири від 25.02.2011 р., в
даній квартирі позвиач мешкає більше 10
років. У жовтні 2009 року до позивач
звернулася сусіди (відповідачі), які
мали дружні стосунки із позивачем, з
прохання їх тимчасової реєстрації у
квартирі позивача через продажу їх
квартири, на що позивач погодилася.

На початку 2013 року відповідачі
повідомили про тимчасовий виїзд до
Ізраїлю, громадянами якого вони є,
утім, до цього часу відповідачі не
повернулися. Посилаючись у позові на
різке підвищення тарифів на житлово -
комунальні послуги, через що позивачу
стало важко утримувати житло з такою
кількістю прописаних у квартирі осіб,
а також на те, що відповідачі фактично
відсутні за місцем реєстрації місця
проживання, у позові й заявлено вимогу
про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_3
такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, та про зобов'язання
Амур-Нижньодніпровський районний
відділ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
зняти відповідачів з реєстрації місця
проживання.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача вимоги позову
підтримали повністю, надала
пояснення, аналогічні викладеним в
позовній заяві, та просив суд повністю
задовольнити поданий позов.

За ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, позивачем предмет та
підстава позову не змінювалися та
позивач висловився про заочний розгляд
справи, тому справа ухвалою суду
розглядалася у порядку заочного
розгляду.

Суд, заслухав пояснення позивача
та представника позивача, свідків та
дослідив докази в межах заявлених
вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов
до висновку про наявність підстав для
задоволення позову частково, виходячи
з наступного.

Статтею 41 Конституції України
гарантовано, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право власності
набувається у порядку, визначеному
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

За ст. 150 Житлового Кодексу України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156
зазначеного вище кодексу члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку
(квартири) член його сім'ї вправі
вселяти в займане ним жиле приміщення
інших членів сім'ї.

Як було встановлено судом,
відповідачі не є колишніми членами
сім'ї позивача - власника квартири
АДРЕСА_1, та останні не мешкають та
ніколи не мешкали в даному житловому
приміщенні. Реєстрація їх місця
проживання у даній квартирі була
пов'язана із заходами по продажу
належної відповідачам на праві
власності квартири, яка розташована у
будинку АДРЕСА_1, та від'їздом до іншої
країни, громадянами якої вони є.

Пояснення позивача у частині
відсутності відповідачів за місцем
реєстрації проживання
підтверджуються також поясненнями
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які надали
суду майже аналогічні свідчення,
свідчив, що відповідачі не мешкають у
належній позивачу на праві власності
квартирі та ніколи не мешкали, про що
їм достеменно відомо, оскільки вони усі
є сусідами, та відповідачі декілька
років назад виїхали до Ізраїлю та
мешкають в цій країні.

При ухваленні даного рішення суд
також виходить з наступного.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до
Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7
та 11 до Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150
ЖК, які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України. Цивільним процесуальним
засобом, яким забезпечується
реалізація права на звернення до суду,
є позов, тобто матеріально-правова
вимога до суду заінтересованої особи
(позивача) про здійснення правосуддя в
цивільній справі на захист прав, свобод
чи інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

Отже, на переконання суду, доводи
позивача є слушними: судом на підставі
наданих суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК
України доказів було встановлено, що
відповідачі не є колишніми членом
сім'ї позивача - власника житлового
будинку, та відсутні понад
встановлені ЦК України строки у жилому
приміщенні, хоча їх місце проживання
зареєстроване у встановленому законом
порядку за зазначеною вище адресою,
через що позивач несе витрати,
пов'язані зі сплатою житлово -
комунальних послуг відповідно до
кількості осіб, місце проживання яких
зареєстровано в даному житловому
приміщенні, через що для суду
вбачаються підстави для ухвалення
рішення про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
зазначеним вище житловим приміщенням.

Разом з тим, частково
задовольняючи поданий позов, суд з
огляду на зміст вимог позову та
характер спірних правовідносин
виходить з відсутності підстав для
ухвалення рішення про зобов'язання
третьої особи (Державна Міграційна
Служба України в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська) зняти відповідачів
з реєстрації місця проживання,
оскільки дана вимога не є такою, що
підлягає розгляду та вирішенню при
розгляді справи у порядку цивільного
судочинства, та окрім того на виконання
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», у тому числі,
остаточне рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою) є
підставою для зняття особи з
реєстрації місця проживання та задля
запобігання продовження порушення
прав позивача, на переконання суду, є
правомірним застосування судом засобу
захисту порушеного права, уваленого
судом в цій справі.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
де третя особа
Амур-Нижньодніпровський районний
відділ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, та про зобов'язання зняття
з реєстрації місця проживання
задовольнити частково. .

Визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Відмовити в задоволенні вимоги
позову про зобов'язання зняти з
реєстрації місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судові витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору в
розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного з
відповідачів окремо.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя