22-ц/775/141/2014(м)
інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н
е м У к р а ї н и

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Баркової
Л.Л.

суддів Ткаченко
Т.Б., Мироненко І.П.,

при секретарі
Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 05 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 18 серпня 2012 року. У зв'язку з
отриманими тілесними ушкодженнями
позивач перебував на стаціонарному
лікуванні з 18 серпня по 14 вересня 2012
року, за час лікування було витрачено 15
000 гривень. Крім того, внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
заподіяно моральної шкоди, розмір якої
позивачем визначено в сумі 40 000 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 05
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з
ОСОБА_3 в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 14 088 гривень,
моральної шкоди 5 000 гривень, витрати по
сплаті судового збору в сумі 344 гривні
50 копійок, а всього 19 432 гривні 90
копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить рішення скасувати, постановити
нове про відмову в задоволенні
позовних вимог. В обґрунтування
посилається на те, що ПДР не порушував,
його вина у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди не
встановлена. Натомість позивач, як
учасник дорожнього руху, допустив
необережність та нехтування правилами,
раптово вибіг на проїзну частину.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_5, заперечення позивача ОСОБА_4,
його представника ОСОБА_6, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
задоволенню частково.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, 18 серпня 2012 року
близько 12.10 години відповідач ОСОБА_3,
керуючи належним йому на праві
власності автомобілем «БМВ 3181»
державний номерний знак НОМЕР_1,
рухаючись по пр. Леніна зі сторони вул.
Зелинського у напрямку вул. Купріна в
Жовтневому районі в м. Маріуполі скоїв
наїзд на пішохода, який переходив
проїжджу частину дороги, внаслідок
чого позивачу ОСОБА_4 були спричинені
тяжкі тілесні ушкодження.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач, як власник джерела
підвищеної небезпеки, зобов'язаний
відшкодувати позивачу матеріальну
шкоду, пов'язану з витратами на
лікування, підтвердженими чеками на
суму 14 088 гривень. Визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
виходив з глибини страждань, зміни
життєвого укладу позивача внаслідок
отримання тяжких тілесних ушкоджень, а
також конкретних обставин справи,
зокрема, що позивач переходив проїзну
частину не на пішохідному переході, і
на час розгляду справи вина водія
встановлена не була.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду колегія суддів не може
виходячи з наступного.

Згідно із загальними підставами
відповідальності за завдану майнову
шкоду, у відповідності зі ст. 1166 ЦК
України, шкода завдана особистим
немайновим правам або майну фізичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, які її завдала.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Отже, за змістом зазначеної норми
закону володілець джерела підвищеної
небезпеки несе відповідальність за
шкоду, яка є наслідком дії джерела
підвищеної небезпеки, незалежно від
наявності вини володільця джерела
підвищеної небезпеки у її заподіянні.

Разом з тим, як встановлено ч.2 ст. 1193 ЦК
України та роз'яснено в п.7 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 березня 2013
року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки», якщо груба необережність
потерпілого сприяла виникненню або
збільшенню шкоди, то залежно від
ступеня вини потерпілого, якщо інше не
встановлено законом, розмір
відшкодування з особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, має бути зменшено (але не
може бути повністю відмовлено у
відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена
потерпілим необережність грубою, у
кожному конкретному випадку має
вирішуватись з урахуванням фактичних
обставин справи (характеру обставин
завдання шкоди, індивідуальних
особливостей потерпілого, його стану
тощо).

Поняття грубої необережності, також як
і поняття умислу цивільне
законодавство не розкриває. Пленум
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» наводить
приклади грубої необережності
потерпілого: знаходження в нетверезому
стані, нехтування правилами дорожнього
руху.

Для форми вини у вигляді грубої
необережності характерно, що особа
передбачала можливість настання
негативних наслідків своєї поведінки,
але легковажно розраховувала на їх
відвернення або не передбачала
можливості таких наслідків, хоч
повинна була або могла їх передбачити.
В будь якому випадку оцінку поведінки
потерпілого щодо наявності вини у
формі грубої необережності здійснює
суд, приймаючи рішення по справі.

Постановою слідчого СВ ДТП СУ ГУМВС у
Донецькій області від 14 листопада 2012
року на підставі п.2 ст. 6 КПК України
було відмовлено в порушені
кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за
ч.2 ст. 286 КК України.

Постановою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 березня 2013 року
постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи від 14 листопада 2012
року скасована з направленням
матеріалів для проведення додаткової
перевірки.

Оскаржуване рішення судом першої
інстанції ухвалено до закінчення
додаткової перевірки. Натомість,
постановою слідчого СВ
Маріупольського МУ ГУМВС в Донецькій
області від 02 січня 2014 року
кримінальне провадження відносно
ОСОБА_3 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК
України закрито за відсутністю в діях
водія складу кримінального
правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286
КК України.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Постанова слідчого про закриття
кримінального провадження відносно
ОСОБА_3, на час розгляду справи
апеляційним судом, у встановленому
законом порядку не скасована. Ухвалою
слідчого судді Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 29 січня
2014 року, яка набрала законної сили,
скарга ОСОБА_4 на постанову слідчого
від 02 січня 2014 року була повернута
заявникові.

Як вбачається з постанови про закриття
кримінального провадження в діях водія
ОСОБА_3 порушень ПДР не встановлено, в
його діях відсутні ознаки злочину,
передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Настання даної дорожньо-транспортної
пригоди і заподіяння пішоходу ОСОБА_4
тяжких тілесних ушкоджень, стало
наслідком невиконання останнім вимог
п.п. 4.7, 4.10, 4.14 (а,б,г) ПДР, у зв'язку з чим
статус потерпілого ОСОБА_4 змінено на
статус свідка. Тобто в даному випадку
має місце дорожньо-транспортна пригода
при якій було самотравмовано пішохода
ОСОБА_4

Отже, позивач ОСОБА_4, який перетинав
проїжджу частину з права наліво
відносно напрямку руху автомобіля
із-за колони автомобілів, що стояли,
допустив порушення правил дорожнього
руху, які знаходяться в причинному
зв'язку з настанням події, і свідчать
про наявність в його діях грубої
необережності.

За таких підстав, колегія суддів
приходить до висновку, що груба
необережність позивача ОСОБА_4 сприяла
настанню шкоди, що відповідно до ч.2 ст.
1193 ЦК України є підставою для зменшення
розміру відшкодування шкоди.

Враховуючи викладені обставини, норми
матеріального права та доводи
апеляційної скарги відповідача,
рішення суду, в частині відшкодування
матеріальної шкоди, апеляційний суд
вважає необхідним змінити, зменшити
розмір відшкодування матеріальної
шкоди на користь ОСОБА_4 до 10 000 гривень.

Щодо вимоги про відшкодування
моральної шкоди, то згідно з п.1 ч.2 ст. 1167
ЦК України у разі, якщо моральної шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, вона також
відшкодовується незалежно від вини
особи, яка її завдала.

Перевіряючи рішення суду першої
інстанції, в частині відшкодування
ОСОБА_4 моральної шкоди, колегія суддів
не вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3 і вважає, що
суд першої інстанції, враховуючи
наведені вимоги закону, правильно
стягнув на користь позивача в рахунок
відшкодування моральної шкоди 5000
гривень. При цьому порушень норм
матеріального чи процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування чи зміни рішення, суд першої
інстанції не допустив.

Доводи скарги ОСОБА_3 про відсутність
підстав для відшкодування моральної
шкоди на користь ОСОБА_4, колегія суддів
вважає непереконливими і до уваги не
приймає, оскільки позивач має право на
таке відшкодування незалежно від того,
чи визнає ОСОБА_3 себе винним.

Тому, підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій
частині колегія суддів не вбачає і
вважає, що рішення суду про стягнення з
ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди
5000 гривень слід залишити без змін.

У зв'язку із зменшенням розміру
відшкодування матеріальної шкоди з
резолютивної частини рішення підлягає
виключенню посилання на «а всього 19432,90
гривень».

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 05
листопада 2013 року змінити в частині
стягнення матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 10 000 гривень.

Виключити з резолютивної частини
рішення посилання на «а всього 19432,90
гривень».

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.Л. Баркова

Судді:
Т.Б. Ткаченко

І.П. Мироненко