Справа № 645/4352/14-ц
Провадження №
07 листопада 2014 р.
Фрунзенський районний суд м. Харкова у
головуючого - судді Федорової О.В.
при секретарях судового засідання -
Сєрковій О.М., Ляховій І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом:
до ОСОБА_2, яка діє в інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_3,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС
України в Харківській області;
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради
про усунення перешкод у здійсненні
права користування квартирою, вселення
та зобов'язання здійснити реєстрацію у
квартирі без згоди власника,-
та за позовом третьої особи з
самостійними вимогами:
ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої
треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради;
Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС
України у Харківській області;
про усунення перешкод у здійсненні
права власності на квартиру; визнання
особи такою, що не підлягає вселенню та
реєстрації у квартирі та визнання
особи такою, що втратила право
користування квартирою, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Фрунзенського районного суду м.
Харкова з позовом до ОСОБА_2, яка діє в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
ОСОБА_4; Фрунзенський РВ у місті Харкові
РУ ДМС України в Харківській області;
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, в
якому з урахуванням уточнень,
прийнятих судом до розгляду, просив
суд:
- усунути перешкоди у здійсненні права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
вселити його у вказану квартиру;
- зобов'язати Фрунзенський РВ у місті
Харкові РУ ДМС України у Харківській
області здійснити його реєстрацію без
згоди власника квартири АДРЕСА_1.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2000
року позивач та третя особа ОСОБА_4
фактично перебували у шлюбних
відносинах, та у червні 2000 року вони
придбали квартиру АДРЕСА_1, право
власності на яку зареєстровано за
ОСОБА_4. У вказаній квартирі позивач не
зареєстрований, іншого житла не має.
Позивач стверджує, що після розірвання
07.10.2013 року шлюбу із ОСОБА_4, вони
залишилися мешкати у спірній квартирі,
проте 06.09.2013 року ОСОБА_4 із своєю дочкою
ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_5 вчинили
сварку та не впустили його у квартиру.
Рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 07.05.2014 року за
позивачем визнано право користування
спірною квартирою та встановлено
сервітут відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК
України, проте всупереч цьому рішенню
суду ОСОБА_4 заперечувала проти його
вселення у квартиру.

09.06.2014 року ОСОБА_4 відчужено спірну
квартиру за договором дарування
малолітній ОСОБА_3, яка є онукою ОСОБА_4.

Таким чином, позивач вважає, що
оскільки сервітут зберігає чинність у
разі переходу до інших осіб права
власності на майно, щодо якого він
встановлений, то він має право на
користування спірною квартирою та
вселення його у цю квартиру, а також має
бути зареєстрований у цій квартирі без
згоди її власника.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_3, звернулась до суду з
позовною заявою до ОСОБА_1, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради;
Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС
України в Харківській області; ОСОБА_4,
в якій з урахуванням уточнень,
прийнятих судом до розгляду, просила
суд:

- усунути перешкоди в здійсненні права
власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати ОСОБА_1 особою що не підлягає
вселенню та реєстрації в квартиру за
адресою: АДРЕСА_1;

- визнати ОСОБА_1 особою що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову третя особа із
самостійними вимогами на предмет спору
посилалася на те, що її мати - ОСОБА_4 з
2002 року перебувала у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_1, який було розірвано
рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 07.10.2013 року.
Шлюбно-сімейні відносини та ведення
спільного господарство між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 були припинені у липні 2010 року,
але ще деякий час відповідач мешкав у
спірній квартирі. За твердженням
третьої особи ОСОБА_2, причиною
розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
було систематичне порушення ним правил
соціалістичного співжиття. Крім того,
вироком Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 02.09.2014 року ОСОБА_1
визнано винним у скоєні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та
потерпілою у даному кримінальному
провадженні є ОСОБА_4.

ОСОБА_2 наголосила, що 06.09.2013 року після
скоєння злочину ОСОБА_1 зібрав усі свої
речі, які знаходились у спірній
квартирі та уїхав.

Рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 07.05.2014 року за
ОСОБА_1 визнано право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Проте на підставі договору дарування
від 09.06.2014 року право власності на
квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_4 перейшло
на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач не є членом сім'ї власника
квартири.

Таким чином ОСОБА_2, як законний
представник власника квартири -
малолітньої ОСОБА_3, вважає, що ОСОБА_1
втратив право вимагати усунення йому
перешкод у користуванні квартирою,
оскільки він втратив право
користування цією квартирою а, відтак,
і право претендувати на усунення
перешкод у такому користуванні, а у неї,
в свою чергу, виникло право звернутися
до суду з вимогою про усунення
перешкоди в здійсненні права власності
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на спірну
квартиру, а також визнання ОСОБА_1
таким, що не підлягає вселенню та
реєстрації в квартиру.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_6, який діє на підставі договору
про надання правової допомоги, у
судовому засіданні підтримали
уточнені позовні вимоги в повному
обсязі та просили суд задовольнити
позов. Проти позову третьої особи з
самостійними вимогами щодо предмету
спору ОСОБА_2, яка діє в інтересах
малолітньої ОСОБА_3, заперечували та
просили відмовити у його задоволенні у
повному обсязі.

Представник третьої особи з
самостійними вимогами щодо предмету
спору ОСОБА_2 (законного представника
малолітньої ОСОБА_3.) - ОСОБА_7, яка діє на
підставі довіреності, яка також є
представником третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_4, підтримала позов третьої
особи з самостійними вимогами з
урахуванням уточнень, проти первісного
позову заперечувала у повному обсязі
та просила суд відмовити у його
задоволенні.

Треті особи: Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради та
Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС
України у Харківській області правом
на участь представників у судовому
засіданні не скористалися, причину
неявки суду не повідомили. Про дату, час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, про що
свідчать відмітки про направлення на
їх адреси судових повісток та
повідомлення про вручення відповідних
поштових відправлень.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги
первісного позову та позову третьої
особи з самостійними вимогами щодо
предмету спору, всебічно та повно
дослідивши матеріали справи та надані
учасниками судового процесу докази,
заслухавши пояснення позивача, його
представника та представника третьої
особи з самостійними вимогами ОСОБА_2
та третьої особи без самостійних вимог
щодо предмету спору, допитавши свідка,
суд встановив наступне.

09 лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
був укладений шлюб, про що відділом
реєстрації актів громадянського стану
Московського управління юстиції
зроблено запис № 126 (а.с. 7).

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 07.10.2013 року у справі №
643/10190/13-ц шлюб між сторонами розірвано
(а.с. 76).

Судовим розглядом встановлено, що не
заперечується сторонами у справі, що
квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на
праві приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу від 29.06.2002
року.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 06.09.2013 року він
повернувся з роботи додому, а ОСОБА_4
разом із своєю донькою ОСОБА_2 та її
чоловіком ОСОБА_5 влаштували сварку та
силоміць вигнали його з квартири.

Рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 07.05.2014 року у
справі № 645/7870/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2,
Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУДМС
України у Харківській області,
задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та
визнано за ним право користування
квартирою АДРЕСА_1. Вказаним рішенням
суду, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1
вселився у спірну квартиру у якості
члена сім'ї ОСОБА_4 - її чоловіка та із
згоди власника постійно там мешкав.

Таким чином позивач наголосив, що
Апеляційний суд Харківської області
своїм рішенням від 07.05.2014 року визнавши
за ним право користування квартирою
АДРЕСА_1, встановив йому сервітут
згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України.

Разом з тим, позивач вважає, що всупереч
вказаному рішенню суду ОСОБА_4
заперечувала проти вселення його у
спірну квартиру та не виконуючи вимоги
ст. 124 Конституції України через місяць
відчужила квартиру іншій особі.

Частиною першою статті 316 Цивільного
кодексу України встановлено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке воно здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном (частина
перша статті 317 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом (пункт другий вказаної статті).

На підставі договору дарування від
09.06.2014 року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області, ОСОБА_4 подарувала спірну
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с. 71).

Таким чином, власником квартири
АДРЕСА_1 є малолітня ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, законним представником
якої є третя особа з самостійними
вимогами ОСОБА_2 (її мати).

Згідно з довідкою Дільниці № 55 КП
«Жилкомсервіс» за № 2921 від 02.09.2014 року,
у квартирі АДРЕСА_1 з 25.09.2013 року
зареєстровані та проживають: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 56).

Судовим розглядом встановлено, та не
заперечується сторонами, що позивач
ОСОБА_1 не є членом сім'ї власника
квартири ОСОБА_3, оскільки не є її
біологічним дідусем.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України,
збереження права користування житлом
для членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником квартири,
можливе лише при умові збереження
права власності на квартиру цього ж
власника, тобто при незмінності
власника майна.

Суд критично ставиться до посилання
позивача на те, що сервітут зберігає
чинність у разі переходу до інших осіб
права власності на майно щодо якого він
встановлений (ч. 6 ст. 403 ЦК України).

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК
України, сервітут припиняється у разі
припинення обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту.

До житлового сервітуту не підлягає
застосуванню загальне правило ч. 6 ст. 403
ЦК України, відповідно до якого
сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого встановлено
сервітут, оскільки житловий сервітут
має особистий характер. Так, в силу
сервітуту право користування житлом
надається членами сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним. Житлове
законодавство не передбачає
збереження за членами сім'ї права
житлового сервітуту у випадку
відчуження власником житлового
будинку (квартири) у випадку зміни
власника житлового будинку. Житлове
законодавство виходить з того, що
власник житлового будинку (квартири)
має право продажу цих об'єктів права
власності без збереження членами сім'ї
права користування ними.

Таким чином, суд вважає, що оскільки
власник спірної квартири, членом сім'ї
якого був позивач, розпорядився
спірною квартирою, а саме відчужив її
за договором дарування іншій особі, то
припинилася обставина, яка була
підставою для встановлення сервітуту,
а отже і припинився сам сервітут (право
користування спірною квартирою).

Разом з тим, суд критично ставиться до
посилання третьої особи ОСОБА_2 як на
підставу втрати ОСОБА_1 права
користування спірною квартирою, на те,
що останній систематичним порушенням
правил соціалістичного співжиття
робить неможливим для інших проживання
із ним в одній квартирі (ч. 1 ст. 116 ЖК
України) .

На підтвердження вказаних обставин,
суду надана засвідчена копія вироку
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 02.09.2014 року, яким ОСОБА_1
визнано винним у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
потерпілою за яким є ОСОБА_4.

Крім того, допитаний у судовому
засіданні свідок ОСОБА_5 (чоловік
відповідачки) пояснив суду, що він
проживає у спірній квартирі з 2008 року.
Весь цей час він був свідком того, що
ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями,
ображав колишню дружину та її доньку,
постійно влаштовував сварки, підсипав
у їжу медикаменти, у зв'язку з чим вони
були вимушені звертатися до
правоохоронних органів.

Втім, з урахуванням зміни власника
спірної квартири, та, як наслідок,
припинення для позивача ОСОБА_1
обставини, яка була підставою для
встановлення права користування
спірною квартирою (сервітуту),
встановлення обставин систематичного
порушенням позивачем правил
соціалістичного співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із ним
в одній квартирі, не є предметом
доказування у даній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_1, оскільки чинним
законодавством України не передбачено
перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
заселилися до нього зі згоди
колишнього власника, у випадку зміни
власника. Виникнення права осіб на
користування житлом та обсяг цих прав
залежить від наявності у особи, зі
згоди якої вони вселилися, права
власності на це житло, а отже,
припинення права власності цієї особи
на житло припиняє право осіб, які з її
згоди були вселені, на користування
житлом.

Таким чином, суд вважає необхідним
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
у повному обсязі.

Стосовно позову третьої особи з
самостійними вимогами на предмет
спору, суд вважає необхідним зазначити
наступне.

У ст. 41 Конституції України, ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, яка ратифікована
Законом України від 17 липня 1997 року №
475/97-ВР, закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися в
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння - у спосіб,
передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Права власника квартири, житлового
будинку визначені у ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України і передбачають його
право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Судом встановлено, що у зв'язку із
набуттям малолітньою ОСОБА_3, законним
представником якої є ОСОБА_2, права
власності на квартиру АДРЕСА_1, та
припиненням права власності ОСОБА_4 на
спірну квартиру, припиняється право
вселеного нею колишнього чоловіка
ОСОБА_1 на користування цією квартирою.

Враховуючи, що відповідач не набув
самостійного права користування
житлом з підстав, передбачених законом
(найм, оренда тощо), тому відповідно до
наведених вище норм матеріального
права після зміни власника він втратив
таке право.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги
третьої особи з самостійними вимогами
щодо предмету спору про усунення
перешкод у здійсненні права власності
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1; визнання ОСОБА_1
особою, що не підлягає вселенню та
реєстрації у вказану квартиру та
визнання його таким, що втратив право
користування цією квартирою,
обґрунтованими, законними та
підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

У зв'язку із відмовою в задоволенні
позовних вимог за первісним позовом,
судові витрати, понесені позивачем,
відносяться на рахунок позивача, та у
зв'язку із задоволенням позову третьої
особи з самостійними вимогами щодо
предмету спору, суд вважає за необхідне
стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. з
відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні позивача:
ОСОБА_2; Фрунзенський РВ у місті Харкові
РУ ДМС України в Харківській області
про усунення перешкод у здійсненні
права користування квартирою, вселення
та зобов'язання здійснити реєстрацію
без згоди власника - залишити без
задоволення.

Позов третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради;
Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС
України у Харківській області; ОСОБА_4
про усунення перешкод у здійсненні
права власності на квартиру; визнання
особи такою, що не підлягає вселенню та
реєстрації у квартирі та визнання
особи такою, що втратила право
користування квартирою - задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні права
власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особою що
не підлягає вселенню та реєстрації в
квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особою що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, витрати по
сплаті судового збору у сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Фрунзенський
районний суд м. Харкова. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Федорова О.В.