Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5830/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

04 листопада 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з
житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 11 вересня 2014 року
звернувся в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про виселення з
житлового приміщення.

Посилався на те, що є власником
житлового будинку, розташованого
АДРЕСА_1, разом з ним проживає син
ОСОБА_2.

Вказував, що проживання з відповідачем
в одному приміщенні є нестерпним,
відповідач зловживає спиртними
напоями, влаштовує сварки.

Посилаючись на норми ст. ст. 157, 116 ЖК
України, просив суд виселити
відповідача ОСОБА_2 з належного
позивачу житлового приміщення, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
повністю підтримав подану до суду
позовну заяву, посилаючись на
викладені в ній обставини.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні
повторно не з'явився, клопотань до суду
не подавав.

Вирішуючи питання щодо можливості
розгляду справи без участі
відповідача, суд виходить з наступного.

Справа судом призначалася до розгляду
на 22 жовтня 2014 року та на 04 листопада 2014
року.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_2 кожного разу
повідомлявся судом про час та місце
розгляду справи шляхом направлення
судової повістки поштою
рекомендованим листом із
повідомленням.

При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 74
ЦПК України такі судові повістки
надсилалися відповідачу за адресою, що
є адресою місця проживання,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку.

Відповідач ОСОБА_2 у встановленому
законом порядку зареєстрував своє
місце проживання за адресою: АДРЕСА_2
(а.с. 10).

Надіслана судом за місцем реєстрації
відповідача кореспонденція
повернута до суду відділенням
поштового зв'язку без вручення з
відміткою «За закінченням терміну
зберігання».

Відповідно до п. 99 Правил надання
послуг поштового зв'язку, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 05 березня 2009 року №270,
рекомендовані поштові відправлення, у
тому числі рекомендовані листи з
позначкою "Судова повістка",
рекомендовані повідомлення про
вручення поштових відправлень, які не
були вручені під час доставки, повторні
повідомлення про надходження
реєстрованих поштових відправлень
поштових переказів, адресовані
фізичним особам, під час доставки за
зазначеною адресою або під час
вручення в об'єкті поштового зв'язку
вручаються адресату, а у разі його
відсутності - повнолітньому члену сім'ї
за умови пред'явлення документа, що
посвідчує особу, а також документа, що
посвідчує родинні зв'язки з адресатом
(свідоцтво про народження, свідоцтво
про шлюб тощо), чи рішення органу опіки
і піклування про призначення їх
опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або
повнолітніх членів його сім'ї до
абонентської поштової скриньки
адресата вкладається повідомлення про
надходження зазначеного реєстрованого
поштового відправлення, поштового
переказу, рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, поштового переказу.

Пунктом 117 Правил передбачено, що
поштові відправлення, поштові перекази
повертаються об'єктом поштового
зв'язку відправнику у разі його
письмової заяви, письмової відмови
адресата від одержання чи закінчення
встановленого строку зберігання.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦК України в
разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за адресою,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення вручене
їй належним чином.

Матеріалами справи підтверджено
наявність в справі даних про
повернення до суду судових повісток на
ім'я відповідача з відміткою «за
закінченням терміну зберігання», що за
нормами п.п. 99, 117 Правил надання послуг
поштового зв'язку здійснюється за
відсутності осіб. Тому суд вважає
відповідача повідомленим належним
чином про час та місце розгляду
справи.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відсутність підстав,
передбачених ст. 169 ЦПК України, для
відкладення розгляду справи, та, з
урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України
щодо строків розгляду справи, а також
вимог ст. 27 ЦПК України щодо наявності у
відповідачів обов'язку добросовісно
користуватися наданими правами та
обов'язками, вважає за можливе провести
розгляд справи без участі осіб, які не
з'явилися.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
дослідивши зібрані в справі докази,
приходить наступних до висновків.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з
відповідним позовом, зазначає, що йому
на праві приватної власності належить
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підтвердження обставини належності
йому на праві власності житлового
будинку по АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1
відповідного правовстановлюючого
документа не надав, відсутні посилання
на такий правовстановлюючий документ.

Крім того, використовуючи на власний
розсуд надані йому процесуальні права,
позивач жодних клопотань щодо
забезпечення доказів та/чи
витребування відповідних доказів не
заявляв.

Всупереч твердженню позивача щодо
належності йому на праві власності
житлового будинку по АДРЕСА_1,
дослідженими судом доказами
встановлено, що станом на 31 грудня 2012
року за даними бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор»
житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві
приватної спільної часткової
власності був зареєстрований за
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Актуальні дані згідно з Єдиним
реєстром прав власності на нерухоме
майно щодо спірного домоволодіння
станом на час вирішення справи судом
позивачем до суду всупереч норм ст. ст.
10, 11 ЦПК України надані не були.

Обставина належності житлового
будинку по АДРЕСА_1 також і іншим
особам на праві приватної спільної
часткової власності не оспорювалася
позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Отже, позивачу ОСОБА_1 на праві
приватної спільної часткової
власності належить 1/16 частина
житлового будинку по АДРЕСА_1, а не
будинок в цілому.

Станом на час вирішення справи судом
житловий будинок з відповідними
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної часткової
власності.

Відповідач ОСОБА_2, 1970 року народження,
є сином позивача та у встановленому
законом порядку зареєстрував своє
місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю.

Тому здійснення права власності на
вказаний об'єкт нерухомого майна по
вул. Покровська, 70 в м. Полтаві
можливий виключно за згодою
співвласників.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з
вимогою до відповідача ОСОБА_2 про
виселення, актуальні дані згідно з
Єдиним реєстром прав власності на
нерухоме майно щодо спірного
домоволодіння всупереч норм ст. ст. 10, 11
ЦПК України не надав та пояснив, що
деякі із співвласників домоволодіння
померли, спадкоємцями право власності
на відповідні частку в нерухомому
майні зареєстровано не було.

Оскільки право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їх згодою, суд приходить до висновку,
що користування жилим будинком по
АДРЕСА_1, в тому числі і порушення
питання щодо виселення членів сім'ї
співвласників, має вирішуватися
виключно за згодою всіх співвласників,
а не за одноособовою ініціативою
позивача ОСОБА_1

За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень норм
процесуального закону розпорядження
своїм правом на захист є диспозитивною
нормою законодавства, яке полягає у
наданні особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Визначення обсягу вимог, що підлягають
судовому захисту, є диспозитивним
правом позивача. Саме позивач,
звертаючись до суду з відповідними
вимогами, визначає підстави позову.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до
відповідача ОСОБА_2 з вимогами про
виселення, підставами виселення
зазначає неможливість спільного
проживання, в тому числі зловживання
відповідачем спиртними напоями,
влаштування сварок.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї
власника будинку, які проживають разом
з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1
ст. 405 ЦК.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК
України.

Статтею 157 ЖК України, на яку
посилається позивач в поданій до суду
позовній заяві, передбачено, що членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Жодні докази на підтвердження
обставини того, що відповідач ОСОБА_2
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, використовує його не за
призначенням, систематично порушує
правила співжиття, позивач суду не
надав.

Посилання позивача ОСОБА_1, на ту
обставину, що домоволодіння по АДРЕСА_1
було реально розділено між
співвласниками, а тому відповідач
ОСОБА_2 підлягає виселенню з частини
домоволодіння, яка була за рішенням
суду виділена позивачу також не
заслуговує на увагу з наступних
підстав.

Встановлено, що рішенням Київського
районного народного суду м. Полтави від
10 лютого 1988 року по справі № 2-755/1988 за
позовом ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_3 право
власності на 8/25 частин домоволодіння
по АДРЕСА_1 та виділено реально кімнату
1-6 площею 17,7 кв.м., кімнату 1-5 пл. 11,5 кв.м.,
сіни ІІ пл.. 7,6 кв.м., сарай літню кухню
«Ж», гараж «г», 1/2 частину вбиральні «Д»,
1/3 частину огорожі, 1/3 частину загальних
воріт, 1/2 частину водогону, всього на
суму 4186 рублів. Виділено реально
ОСОБА_1 кімнату 1-2 пл. 14 кв.м., кімнату 1-3
пл. 13,5 кв.м., сіни І пл.. 8,9 кв.м., сарай «Б»,
сарай «б», сарай-гараж «б1», 1/2 частину
вбиральні «Д», 1/3 частину огорожі, 1/3
частину загальних воріт, 1/2 частину
водогону, всього на суму 3584 рублів.
Також згідно з рішенням суду визначено
порядок користування земельною
ділянкою.

В результаті визначеного судом порядку
користування домоволодінням право
спільної часткової власності на
домоволодіння припинено не було.

Станом на час вирішення даної справи
судом змінилися як співвласники
домоволодіння, так і приміщення та
споруди домоволодіння.

При цьому будь-які докази на
підтвердження тієї обставини, що
відповідач ОСОБА_2 фактично проживає
саме в кімнатах, виділених реально
відповідачу, суду також надано не було.

Встановивши дані обставини, вирішуючи
справу в межах наданих до суду доказів
та в межах заявлених позивачем
позовних вимог, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення з житлового
приміщення заявлені безпідставно та
не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог понесені позивачем
судові витрати не підлягають йому
відшкодуванню.

В той же час, оскільки про зверненні до
суду позивач мав сплатити судовий збір
в розмірі 243,60 грн., а сплачено лише 100
грн., за результатами розгляду справи у
зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог, з позивача на користь
держави слід додатково стягнути
судовий збір в сумі 143,60 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення з житлового
приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в розмірі 143 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
Н.Л.Яковенко

04.11.2014