Номер провадження: 22-ц/785/5252/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом Одеської міської
ради до ОСОБА_2 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
за апеляційною скаргою Одеської
міської ради на рішення Київського
районного суду міста Одеси від 20 грудня
2013 року,

встановила:

У лютому 2010 року Одеська міська рада
звернулася до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 самочинно
зайняла земельну ділянку, площею 115
кв.м. по пров. Вчительський, 2 у м. Одесі,
та без затвердженої у встановленому
законом порядку проектної
документації провела самочинне
будівництво садового будинку АДРЕСА_1.

З урахуванням зазначеного, просила
зобов'язати відповідача привести
земельну ділянку, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 у первісний стан, за
свій рахунок та стягнути з відповідача
на користь Одеської міської ради
судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 20 грудня 2013 року у
задоволенні вказаного позову було
відмовлено в повному обсязі.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку Одеська міська
рада.

В скарзі з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення у повної мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_2 є власником будинку
АДРЕСА_1, який не є самочинним, а
позивачем не доведено, що відповідач
самовільно зайняла земельну ділянку
площею115 кв.м. за зазначеною адресою.

Проте, повністю погодитись з такими
висновками районного суду колегія
суддів не може, оскільки суд внаслідок
порушення норм матеріального та
процесуального права дійшов цього
висновку без всебічного, повного й
обґрунтованого з'ясування дійсних
обставин справи, а надані докази по
справі оцінені судом першої інстанції
односторонньо.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Отже, чинне законодавство не визнає
самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому
правовими наслідками самочинного
будівництва в разі звернення до суду
відповідного органу є або знесення
такого будівництва або проведення
відповідної його перебудови. Право на
звернення до суду з таким позовом закон
надає, зокрема, і відповідному органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що знесення нерухомості, побудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушують права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил (у
тому числі проекту) можливе лише за
умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм та правил,
визначених державними правилами та
санітарними нормами, або, якщо особа,
яка здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
№ 3038 - VI від 17.02.2011 року, у разі виявлення
факту самочинного будівництва об'єкта,
перебудова якого з метою усунення
істотного відхилення від проекту або
усунення порушень законних прав та
інтересів інших осіб, істотного
порушення будівельних норм, посадова
особа відповідної інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю видає особі, яка здійснила
(здійснює) таке будівництво, припис про
усунення порушень вимог законодавства
у сфері містобудівної діяльності,
будівельних норм, державних стандартів
і правил з визначенням строку для
добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк
добровільно не виконало вимоги,
встановлені у приписі, інспекція
державного архітектурно - будівельного
контролю подає позов до суду про
знесення самочинно збудованого об'єкта
та компенсації витрат, пов'язаних з
таким знесенням.

Отже, розглядаючи позов про знесення
самочинного будівництва або
перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК
України суд має встановити, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, за позовом зазначених
органів або особи, права чи інтереси
якої порушено таким будівництвом,
ухвалює рішення про знесення
самочинного будівництва.

Відповідно до рішення Київського
районного суду м. Одеси від 17.06.2013 року,
яке набрало законної сили згідно
ухвали колегії суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 03.12.2013 року,
визнано недійсним свідоцтво про право
власності від 09.12.2009 року на садові
будівлі, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом
Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_2 У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
про визнання права власності на садові
будинки та земельну ділянку
відмовлено. (а.с. 114-123)

Зі змісту позовної заяви від 05.02.2010 року
та її резолютивної частини вбачається,
що Одеською міською радою з посиланням
на ст. 376 ЦК України, яка регулює питання
щодо знесення об'єктів самочинного
будівництва, ставилося лише питання
щодо зобов'язання ОСОБА_2 привести
земельну ділянку, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 у первісний стан, за
свій рахунок. Проте не вказано, яким
саме чином або шляхом привести
земельну ділянку в первісний стан, та
не зазначені вимоги щодо садового
будинку АДРЕСА_1.

Крім того, матеріали справи взагалі не
містять жодного припису інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю ОСОБА_2, щодо усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил по
реконструкції щодо вказаного
самочинного будівництва, з визначенням
строку для добровільного виконання
припису.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Таким чином суд першої інстанції, в
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
підстави позову не уточнив, не
визначився із характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не з'ясував питання щодо
можливості здійснення відповідачем
відповідної перебудови зведеного
будівництва у відповідність до
державних норм та будівельних правил,
якщо такі порушено, а також, чи згоден
відповідач провести перебудову
самочинного будівництва та привести
земельну ділянку до первісного стану,
не перевірив наявність доказів відмови
відповідача від здійснення такої
перебудови, а також не вирішив питання
про те, чи порушує здійснене
відповідачем будівництво права інших
осіб у той спосіб, що тягне за собою
саме знесення будівництва та чи
можливе усунення цих перешкод в інший
спосіб.

В ході розгляду даної справи судом не
дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
щодо обов'язку сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом першої інстанції
фактичних обставин, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи, що в свою чергу призвело до
поверхневого вирішення спору.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином, ураховуючи, що судом
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
позивачу у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду
міста Одеси від 20 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Одеської міської
ради до ОСОБА_2 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева