Головуючий у 1-й інстанції Іванченко
Доповідач Сорока Г.П.
10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів - Сороки
Г.П., Мироненко І.П.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 квітня 2009 року,-

В С Т А Н
О В И Л А :

18 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної шкоди в розмірі 15961,65 грн.
та моральної шкоди в розмірі 3000 грн.,
заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної події, що
відбулася 12.10.2008 року з вини
відповідача, в результаті якої був
технічно пошкоджений належний йому
автомобіль ІЖ-21251, державний номер
НОМЕР_1.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 квітня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 у рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 15 961,65
грн., у рахунок відшкодування моральної
шкоди 1000 грн., у рахунок відшкодування
судових витрат, а саме: судовий збір в
розмірі 189,62 грн., витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
судового процесу 30 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.
При цьому посилається на порушення та
не повне з'ясування судом обставин
справи, що мають значення для справи,
неправильне застосування та порушення
норм матеріального і процесуального
права,.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
який просив апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позові, заперечення представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_4, який просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що згідно
постанови Іллічівського районного
суду м.Маріуполя від 09.02.2009 року ОСОБА_2
звільнений від кримінальної
відповідальності за ст.286 ч.1 КК України
на підставі п.«в» ст.ст.1,6 Закону
України «Про амністію» від 12.12.2008 року.
Даною постановою встановлено, що
ОСОБА_2 своїми діями, які виразилися в
порушенні правил безпеки дорожнього
руху особою, керуючої транспортним
засобом, спричинив наїзд на пішохода
ОСОБА_5, завдавши йому тілесних
ушкоджень середнього ступню важкості,
та, не справившись з управлінням
автомобіля, здійснив зіткнення з
автомобілем ОСОБА_1

З урахуванням таких обставин,
задовольняючи позов про відшкодування
матеріальної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що згідно з
висновком спеціаліста №1717 від 05.11.2008
року вартість матеріальної шкоди, яка
спричинена власнику ОСОБА_1
пошкодженням автомобіля марки ІЖ-21251,
держномер №583-41ЕК, 01.01.1975 року випуску,
двигун № НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3,
складає 15401, 45 грн.; за проведення
автотоварознавчого дослідження
позивачем сплачено 530 грн. і 25,20 грн. за
виготовлення фотографій, тому дійшов
до висновку, що спричинена позивачу
матеріальна шкода у розмірі 15961,65 грн.
підлягає відшкодуванню відповідачем,
оскільки вона заподіяна позивачу
винними діями відповідача, проти чого
відповідач в судовому засіданні не
заперечував.

Вирішуючи позов про відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що така шкода завдана
позивачу з вини відповідача внаслідок
пошкодження належного позивачу майна,
чим порушено права його право
власності на автомобіль, він не міг
користуватися належним йому
автомобілем за своїм розсудом.
Належний позивачу автомобіль до
експлуатації був не придатний, втратив
товарну вартість, споживчі та
експлуатаційні якості. Позивач був
позбавлений можливості керувати своїм
автомобілем, і ця обставина також
ставила його та його сім`ю у важке
матеріальне становище та принесла йому
додаткові моральні страждання, тобто
змінився його ритм життя, він переніс
психічні страждання та нервовий стрес,
довгий час його переслідувало почуття
тривоги, тому що автомобіль
відновленню не підлягає. При
визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди, суд виходив з
характеру завданих позивачу моральних
страждань, глибини психологічних
страждань, ступеня вини відповідача,
матеріального становища сторін та,
враховуючи вимоги розумності і
справедливості, керуючись ст.ст.23,1167 ЦК
України, прийшов до висновку, що
компенсація відшкодування моральної
шкода в грошовому вираженні становить 1
000 грн.

У зв'язку із частковим задоволенням
позову на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з
відповідача стягнув на користь
позивача сплачені та підтверджені
документально судові витрати, а саме
судовий збір у сумі 189 грн. 62 коп. та
витрати на інформаційне - технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 30
грн.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів в повній мірі
погодитись не може.

Зі справи вбачається, що 12.10.2008 року
приблизно в 11 годині ОСОБА_2, керуючи
належним йому на праві власності
автомобілем «Mitsubishi Lancer», державний
номер НОМЕР_4, рухаючись по пр.Ілліча в
м.Маріуполі зі сторони вул.Левченко в
сторону вул.Гурамішвілі в районі
Іллічівського ринку, розташованого
справа по ходу його руху, зі швидкістю
75км/год., що перевищує встановлену
швидкість для руху в населених пунктах,
проявивши неуважність та
необережність, чим порушив вимоги
п.п.12.3,12.4,12.9(б) Правил дорожнього руху
України, допустив наїзд на пішохода
ОСОБА_5, який перетинав проїзну частину
дороги справа на ліво по ходу руху
автомобіля, та, не справившись з
управлінням, здійснив зіткнення з
автомобілем НОМЕР_5, належним на праві
власності ОСОБА_1

Дані обставини встановлені постановою
Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 09.02.2009 року, якою ОСОБА_2
був звільнений від кримінальної
відповідальності за вчинення
кримінального злочину, передбаченого
ч.1 ст.286 КК України, на підставі акту
амністії.

Зазначена постанова суду набрала
законної сили, ніким у встановленому
порядку не скасована, тому є належним
та допустимим письмовим доказом згідно
вимог ст.ст.57-59,64 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача не
заперечував, що постанова суду від
09.02.2009 року залишена апеляційним судом
без зміни і ці обставини не
оспорювались представником позивача.

Крім того, в суді першої інстанції
відповідач ОСОБА_2 визнавав свою вину у
вчиненні даної дорожньо-транспортної
пригоди та не заперечував проти позову
про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої позивачу внаслідок
пошкодження належного йому автомобіля.
А відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК
України обставини, які визнані
сторонами та іншими особами, що беруть
участь у справі, доказуванню не
підлягають. Апеляційному суду
відповідач та його представник ніяких
обставин на спростування встановлених
постановою суду по кримінальній справі
обставин не навели та не надали жодних
доказів на підтвердження доводів про
відсутність вини відповідача у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди та завданні позивачу шкоди.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку, що
дорожньо-транспортна подія, внаслідок
якої був технічно пошкоджений належний
позивачу автомобіль та заподіяно
позивачу матеріальну і моральну шкоду,
відбулася з вини відповідача. Тому,
доводи апеляційної скарги про
недоведеність вини відповідача у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди, внаслідок якої був технічно
пошкоджений належний позивачу
автомобіль, є безпідставними.

Також безпідставними колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги про
те, що відповідач не повинен нести
відповідальність по відшкодуванню
матеріальної шкоди з посиланням на те,
що належний йому автомобіль був
застрахований і дорожньо-транспортна
пригода мала місце в період строку дії
страхового полісу.

Відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, є фізична або юридична
особа, що на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди, позички
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників.

Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 1 березня 2013 року,
враховуючи положення ст. 1194 ЦК України,
питання про відшкодування шкоди самою
особою, відповідальність якої
застрахована, вирішується залежно від
висловленої нею згоди на таке
відшкодування, а також з урахуванням
вимог ч.4 ст.36 Закону, відповідно до якої
виплата страхового відшкодування
(регламентна виплата) здійснюється
безпосередньо потерпілому (іншій
особі, яка має право на отримання
відшкодування) або погодженим з ним
особам, які надають послуги з ремонту
пошкодженого майна, сплатили страхове
відшкодування за договором майнового
страхування (крім регламентної
виплати, передбаченої підпунктом "а"
пункту 41.1 статті 41 цього Закону),
лікування потерпілих та інші послуги,
пов'язані з відшкодуванням збитків.

Оскільки відповідно до ст.3 Закону
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
вирішується не тільки від висловленої
згоди особи на таке відшкодування, а й
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст.33 Закону обов'язку
щодо письмового надання страховику, з
яким укладено відповідний договір
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування.

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду, шкода відшкодовується
завдавачем шкоди.

За змістом положень зазначеного Закону
та ст.1194 ЦК України питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування, а у
разі відсутності такої згоди за її
заявою до субсидіарної
відповідальності залучається
страховик.

Як вбачається зі справи, в суді першої
інстанції відповідач був згоден на
відшкодування, заподіяної позивачу з
його вини, шкоди.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що відповідач дав згоду на
відшкодування матеріальної шкоди
позивачу, про наявність страхового
полісу суду не повідомив і страхового
полісу не надав, що вбачається з
матеріалів справи, журналу судового
засідання від 03.04.2009 року та технічного
запису фіксації судового засідання
(а.с.18-19,23-24,37-38), колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов до висновку про стягнення
заподіяної позивачу матеріальної
шкоди з відповідача. Крім того,
представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду стверджує,
що позивачу не було відомо про
наявність страхового полісу у
відповідача, відповідач про це йому не
повідомляв, представника страхової
компанії при огляді автомобіля і
оцінці матеріальної шкоди не було, тому
позивач не звертався до страхової
компанії із заявою про виплату
страхового відшкодування.

Разом з тим колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду в частині
розміру відшкодування матеріальної
шкоди, оскільки в цій частині рішення
суду не відповідає обставинам справи
та вимогам матеріального права.

Згідно зі ст. 1192 цього ж Кодексу з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості,
полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному
обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму
Вищого спеціалізовано суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», якщо
пошкоджений транспортний засіб не може
бути відновлено або вартість його
відновлювального ремонту з
урахуванням зношеності та втрати
товарної вартості перевищує його
ринкову вартість на момент
пошкодження, розмір шкоди визначається
за ринковою вартістю транспортного
засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди,
пов'язаної з фізичним знищенням
транспортного засобу, регламентовано
статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі
статтею 8 ЦК (аналогія закону) може
застосовуватись не лише страховиком, а
й іншими особами, які здійснюють
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, та відповідають за завдану
шкоду.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (в редакції, чинній на час
виникнення спору) транспортний засіб
вважається фізично знищеним, якщо його
ремонт є технічно неможливим чи
економічно необґрунтованим, а власник
транспортного засобу згоден із
визнанням транспортного засобу
фізично знищеним. Ремонт вважається
економічно необґрунтованим, якщо
передбачені згідно з експертизою,
проведеною відповідно до вимог
законодавства, витрати на ремонт
транспортного засобу перевищують
вартість транспортного засобу до
дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного
засобу не згоден із визнанням
транспортного засобу фізично знищеним,
йому відшкодовується різниця між
вартістю транспортного засобу до та
після дорожньо-транспортної пригоди, а
також витрати з евакуації
транспортного засобу з місця цієї
пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано
фізично знищеним, відшкодування шкоди
виплачується у розмірі, який
відповідає вартості транспортного
засобу до дорожньо-транспортної
пригоди та витратам з евакуації
транспортного засобу з місця цієї
пригоди. Право на залишки
транспортного засобу отримує
страховик або особа, яка відповідає за
завдану шкоду.

Отже, якщо пошкоджений транспортний
засіб не може бути відновлено або
вартість його відновлювального
ремонту з урахуванням зношеності та
втрати товарної вартості перевищує
його ринкову вартість на момент
пошкодження, розмір шкоди визначається
за ринковою вартістю транспортного
засобу на момент пошкодження.

Однак, зазначені вимоги Закону та
роз'яснення Пленуму Вищого
спеціалізовано суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 01
березня 2013 року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» судом першої інстанції не
враховані.

Так, зі справи вбачається, що в судовому
засіданні в суді першої інстанції,
заперечуючи проти заявлених вимог,
відповідач вказував, що він згоден
відшкодувати позивачу матеріальну
шкоду. При цьому посилався на правову
необізнаність щодо спірних
правовідносин.

Згідно висновку (звіту)
автотоварознавчого дослідження
спеціаліста №1717 від 05.11.2008 року
вартість відновлювального ремонту
транспортного засобу марки ІЖ-21251
державний номер 583-41ЕК, на момент
проведення дослідження склала
17984,16грн.; вартість відновлювального
ремонту цього автомобіля з урахуванням
фізичного зносу становить 15401,16грн.;
сума матеріальної шкоди, завданої
володільцю транспортного засобу
становить 2934,20грн., що відповідає
ринковій вартості автомобіля на момент
дорожньо-транспортної події (а.с.8-20). З
даного висновку також вбачається, що
належний позивачу пошкоджений
автомобіль, 1975 року випуску; коефіцієнт
фізичної зношеності складає 0,82, тому
відповідно до п.7.25в Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
дорожньо-транспортних засобів,
затвердженої наказом Мінюсту України і
ФДМ №142/5/2092 від 24.11.2003 року,
застосовується рівним 0,7; ціна нового
аналогічного транспортного засобу на
момент проведення дослідження
становить 16614,00грн., ціна автомобіля
ІЖ-21251, який був в експлуатації, станом
на момент дослідження складає 3452,00грн.,
а ринкова вартість автомобіля
позивача на цей же період складає
2934,20грн. (без врахування технічних
пошкоджень, які зазнав автомобіль під
час дорожньо-транспортної пригоди, що
відбулася за участю сторін 12.10.2008 року).

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача та свідок ОСОБА_6
пояснили, що автомобіль позивачем не
відремонтований, хоча проводились
деякі роботи по його відновлювальному
ремонту, документів про витрати на
ремонт чи інших доказів на
підтвердження витрат на ремонт не має;
автомобіль знаходиться на зберіганні
сторонньої особи, надати його для
проведення оцінки його залишкової
вартості не можуть.

Клопотання про призначення судової
експертизи для визначення вартості
залишків пошкодженого автомобіля
сторони не заявили як в суді першої
інстанції, так і в апеляційному суді. В
судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача наполягав на
відшкодуванні вартості
відновлювального ремонту пошкодженого
транспортного засобу, а представник
відповідача - на відмові в задоволенні
позову.

З урахуванням наведеного, виходячи з
того, що вартість відновлювального
ремонту значно перевищує ринкову
вартість транспортного засобу
позивача на момент
дорожньо-транспортної події, тому,
автомобіль вважається фізично
знищеним і це визнав позивач,
зазначаючи в позовній заяві про те, що
автомобіль не підлягає відновленню
(а.с.4-5), та, враховуючи те, що ні суду
першої інстанції, ні апеляційному суду
не надано жодних доказів на
підтвердження витрат, понесених на
відновлювальний ремонт автомобіля, а
відповідач в суді першої інстанції дав
згоду на відшкодування безпосередньо
ним заподіяної позивачу матеріальної
шкоди і така згода не суперечить
вимогам закону та не порушує прав інших
осіб, колегія суддів приходить до
переконання, що за таких обставин,
відповідач, як заподіювач шкоди,
зобов'язаний відшкодувати позивачу
матеріальну шкоду у розмірі ринкової
вартості автомобіля на момент
дорожньо-транспортної події, яка
складає 2934,20грн., у зв'язку з чим позов
про відшкодування матеріальної шкоди
підлягає частковому задоволенню та з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню дана сума у
відшкодування матеріальної шкоди.

Документів щодо витрат на евакуацію
транспортного засобу з місця події
позивач та його представник суду не
надали.

Витрати на проведення
автотоварознавчого дослідження
пошкодженого автомобіля у розмірі
530грн., по сплаті комісії банку в сумі
5грн. (а.с.21), а також витрати в розмірі
14грн. за придбання плівки, в сумі 11,20грн.
за виготовлення фотокарток (а.с.25)
відшкодуванню на користь позивача за
рахунок відповідача не підлягають,
оскільки оригінали зазначених
документів суду не надані, а надані
копії квитанцій не завірені у
встановленому порядку, плівка та
фотокартки суду також не надані,
відповідач та його представник ці
витрати не визнали.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на те, що висновок (звіт)
спеціаліста не може бути доказом на
підтвердження розміру завдання
матеріальної шкоди, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
вказаний висновок спеціаліста
відповідно до вимог ст.ст.57-59,64 ЦПК
України є належним та допустимим
письмовим доказом. Висновок складений
у відповідності з Методикою
товарознавчої експертизи та оцінки
дорожньо-транспортних засобів,
затвердженої наказом Мінюсту України і
ФДМ №142/5/2092 від 24.11.2003 року, Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну
діяльність», Національного стандарту
№1, оцінка проведена кваліфікований
експертом товарознавцем у
встановленому порядку з повідомленням
відповідача (а.с.23,24). Ні в суді першої
інстанції, ні в апеляційному суді
відповідачем та його представником не
наведено ніяких обставин, які б
викликали сумнів в об'єктивності та
повноті даного висновку. Крім того, в
суді першої інстанції відповідач
зауважень щодо вказаного висновку
спеціаліста не мав, погодився з цим
висновком. Клопотань про проведення
судової автотоварознавчої експертизи,
незважаючи на роз'яснення апеляційного
суду, що перевірка правильності
висновку спеціаліста може бути
проведена шляхом призначення судової
експертизи сторони та їх представники
не заявили.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
матеріальної шкоди підлягає зміні та з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає
стягненню у відшкодування
матеріальної шкоди 2934,20грн.

Апеляційних підстав же для скасування
чи зміни рішення суду в частині
відшкодування моральної шкоди колегія
суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 23 ч.2 п.п.1-3 ЦК України
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, в душевних
стражданнях, які фізична особа зазнала
у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням
її майна.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року, із
змінами внесеними постановою № 5 від 25
травня 2001 року. "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається залежно від характеру
правопорушення, глибини фізичних та
душевних страждань, порушення
здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вона є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування моральної шкоди
мають враховуватись вимоги розумності
та справедливості.

Виходячи з того, що в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, яка
відбулася з вини відповідача, було
пошкоджено майно позивача (автомобіль),
чим порушено його право власності,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки така шкода заподіяна позивачу
винними неправомірними діями
відповідача.

При визначені розміру відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з характеру завданих позивачу
моральних страждань, глибини
психологічних страждань, ступеня вини
відповідача, його матеріального стану,
та з урахуванням засад розумності і
справедливості дійшов до
обґрунтованого висновку, що
компенсація моральної шкоди у
грошовому вираженні становить 1000грн.
Крім того, відповідач в судовому
засіданні в суді першої інстанції,
частково визнаючи позов про
відшкодування моральної шкоди, був
згоден на відшкодування позивачу
моральної шкоди у цьому розмірі.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
в частині відшкодування моральної
шкоди є законним та обґрунтованим,
висновки суду випливають з обставин
справи, наявних у справі доказів та
грунтуються на вимогах закону. Тому в
цій частині рішення суду підлягає
залишенню без зміни.

Також не вбачає колегія суддів підстав
для втручання у рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат, оскільки відповідно до
чинного законодавства на час звернення
до суду з позовом, позивач поніс
витрати на сплату судового збору у
розмірі 189,62грн. (з вимог майнового і
немайнового характеру) та на витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 30грн. у межах
мінімального розміру цих витрат,
визначених у встановленому порядку,
які документально підтверджені. Тому у
зв'язку із зміною рішення суду в
частині відшкодування матеріальної
шкоди підстав для зміни рішення суду в
частині відшкодування позивачу за
рахунок відповідача витрат по оплаті
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи колегія суддів не
вбачає.

З урахуванням наведеного, рішення суду
першої інстанції в частині
відшкодування матеріальної шкоди
підлягає зміні, а в решті частини
підлягає залишенню без зміни. У зв'язку
з цим апеляційна скарга відповідача
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
колегія суддів вважає, що у зв'язку зі
зміною рішення суду та зменшенням суми
відшкодування матеріальної шкоди на
користь відповідача підлягають
відшкодуванню, понесені ним та
документально підтверджені судові
витрати, понесені на надання правової
допомоги, пропорційно до тієї частини
вимог, у задоволенні якої позивачу
відмовлено.

Згідно додатку №1 до договору про
надання правової допомоги від 04.10.2013
року та довідки від 10.02.2014 року та
пояснень представника відповідача
ОСОБА_2, останній сплатив адвокату
ОСОБА_3 за надання правової допомоги
2000грн., у тому числі: за консультацію
100грн., за вивчення матеріалів справи в
суді із застосуванням технічних
засобів 200грн., з яких 20грн. на проїзд
адвоката, на вивчення матеріалів
справи затрачено 1,5 години; за
складання апеляційної скарги 800грн.,
затрачено 16 годин; за складання двох
клопотань про поновлення строку на
подання апеляційної скарги 400грн., за
кожне по 200грн., затрачено часу на
складання одного клопотання 3 години;
за участь адвоката у судовому
засіданні в якості представника з
у4рахуванням витрат на проїзд 500грн., у
тому числі по 20грн. на бензин для
проїзду до суду, а всього витрати на
проїзд за чотири судових засідання у
розмірі 80грн., решта суми - за участь у
судовому засіданні.

Оскільки на підтвердження витрат на
проїзд у вказано розмірі на суму 100грн.
(20+80) відповідачем та його
представником суду не надано, то ці
витрати відшкодуванню не підлягають.

Не підлягають відшкодуванню витрати на
участь адвоката в судовому засіданні у
розмірі 480грн. (500-80), оскільки адвокат
ОСОБА_7 приймав участь у судовому
засіданні апеляційного суду у якості
представника відповідача, а не як
особа, що надає правову допомогу, тому
ці витрати згідно вимог ст.ст.79,84,85 ЦПК
України за рахунок позивача
відшкодуванню не підлягають.

Також не підлягають стягненню витрати
у розмірі 200грн. на складання
первинного клопотання про поновлення
строку на апеляційне оскарження
рішення суду, оскільки це клопотання
було визнано апеляційним судом
необґрунтованим, ухвалою суду від
08.11.2013 року апеляційна скарга була
залишена без руху і апелянту надавався
строк для подання нового клопотання
про поновлення строку апеляційного
оскарження рішення суду з наведенням
інших обставин та причин пропуску
строку.

Решта заявлених вимог щодо витрат на
правову допомогу на користь
відповідача за рахунок позивача
підлягають відшкодуванню у зв'язку із
частковим задоволенням апеляційної
скарги та зміною рішення суду в частині
стягнення матеріальної шкоди і
залишенням без зміни рішення суду
першої інстанції в частині
відшкодування моральної шкоди
пропорційно вимогам, в задоволені яких
відмовлено, процент яких становить 77%
(15961,65грн.+1000грн. стягнуто судом першої
інстанції - 100%; 2934,20 стягнуто судом
апеляційного суду + 1000грн. залишено без
зміни рішення суду першої інстанції -
х%; 100-(3934,20Х100:16961,65)). З урахуванням
наведеного у відшкодування витрат на
правову допомогу з позивача на користь
відповідача підлягає стягненню
985,60грн. ((100+180+800+200):100Х77)).

Понесені відповідачем витрати по
оплаті судового збору за подання
апеляційної скарги відшкодуванню за
рахунок позивача не підлягають,
оскільки рішенням суду з відповідача
на користь позивача стягнута
матеріальна та моральна шкода, а
судовий збір сплачений у розмірі
мінімального платежі, визначеного
законом, з вимог майнового та
немайнового характеру.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку, що
рішення суду в частині відшкодування
матеріальної шкоди, як таке, що не
відповідає вимогам матеріального
права та не відповідає обставинам
справи, підлягає зміні, а в решті
частини рішення суду підлягає
залишенню без зміни, у зв'язку з чим,
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 квітня 2009 року в частині стягнення
матеріальної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування матеріальної шкоди 2934
(дві тисячі дев'ятсот тридцять чотири)
гривень 20 копійок.

В решті частини рішення суду залишити
без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у
відшкодування судових витрат на
правову допомогу у розмірі 985 (дев'ятсот
вісімдесят п'ять) гривень 60 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Баркова Л.Л.

Судді :
Сорока Г.П.

Мироненко І.П.