Справа № 219/2229/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.10.2014

27 жовтня 2014 року
Артемівський міськрайонный суд
Донецької області

у складі: головуючого судді
Харченко О.П.,

при секретарі
Карабута Ю.В.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідачів
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Артемівську цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення до жилого
будинку, -

в с т а н о в и в :

23.04.2014 р. позивачка звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_4
про вселення до жилого будинку , який в
подальшому 03.09.2014 р. уточнила, вказавши
співвідповідачем ОСОБА_5. У позові вона
вказала, що 25 січня 2003 року вона уклала
шлюб з відповідачем ОСОБА_6. Одразу
після укладення шлюбу вона у
встановленому законом порядку
вселилася в належний йому житловий
будинок АДРЕСА_1. Реєстрація за
вказаною адресою відбулася 04.06.2003 року,
що підтверджується штампом
Артемівського міського відділу УМВСУ в
Донецькій області на сторінці « місце
проживання». Вона разом з відповідачем
та їхнім сином ОСОБА_7, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали в цьому будинку
до 20 лютого 2014 року.18 липня 2005 року шлюб
між позивачкою та відповідачем було
розірвано, декілька місяців вона разом
з сином проживала окремо. Після спливу 5
місяців вони з відповідачем
примирилися; вона та син за проханням
відповідача повернулися жити до нього
у будинок АДРЕСА_1. Вони проживали
однією сім'єю, хоча шлюб не реєстрували.
09 січня 2013 року шлюб між ними було
зареєстровано повторно. 20 лютого 2014
року після конфлікту між позивачкою та
відповідачем, він забрав сина до своєї
матері- ОСОБА_5, співвідповідачки по
справі, позивачка намагалася вирішити
питання щодо сина, а коли повернулася
додому, то не змогла потрапити в
будинок. В неї був ключ від хвіртки, але
відповідач не пустив її навіть до двору
і вона була змушена піти до своїх
батьків, та сподівалася, що через
деякий час вони вирішать усі питання з
відповідачем, та вона і син зможуть
вернутися додому. Але відповідач
перешкоджав їй потрапити до будинку і
вона змушена була 24.02.2014 р. подати заяву
про порушення її прав до Артемівського
міського відділу МВ УМВС У в Донецькій
обл.. 26.02.2014 року вона знову спробувала
потрапити до будинку, але побачила, що
відповідач змінив замок у хвіртці та на
вхідних дверях в будинок. 28.02.2014р. вона
отримала відповідь на заяву від
Артемівського міського відділу УМВС У,
в якій вказано, що потрібно звертатися
до суду. Наприкінці березня вона змогла
потрапити до будинку, та проживала у
будинку 11 днів, але відповідач постійно
викликав міліцію, та вимагав від неї,
щоб вона покинула будинок, оскільки
вона йому вже не дружина. На її вимоги
надати ключі від нових замків,
відповідач посилався на те, що нібито
власником будинку є його мати, тому він
ключі їй надати не може. Тому позивачка
не має можливості потрапити додому, не
має можливості постійно проживати в
будинку, де має реєстрацію, та право на
проживання. В будинку залишились її
речі та усе майно, яке вони придбали під
час спільного життя. 24.02.2014 року
відповідач подав позов про розірвання
шлюбу. Рішенням суду від 04.04.2014р. шлюб
між позивачкою та відповідачем
розірвано. Відповідач не запропонував
їй жодного варіанту щодо проживання в
будинку,позбавив її права
користуватися житлом. Позивачка
вказує, що відповідачі позбавили її
права користування житлом всупереч
закону як члена сім'ї власника будинку
і просила суд ухвалити рішення, яким
вселити її у житловий будинок АДРЕСА_1,
та зобов'язати відповідачів надати їй
ключі від всіх замків.

У судовому засіданні позивачка позов
підтримала та суду пояснила , що вона не
має можливості потрапити до будинку ,
де вона прожила понад десять років ,
робила ремонти разом з своїми батьками
. Вона також не має можливості
користуватись своїми речами , змушена
ходити в одному і тому ж одязі , в якому
вийшла з дому. Відповідачі чинять їй
перешкоди у вселенні до будинку та
спілкуванні з сином, бо поміняли замки.
Відповідач також виганяв її з будинку .
До того ж їй не було відомо , що її
колишній чоловік - відповідач по справі
, подарував житловий будинок, де вона
зареєстрована , своїй матері-
відповідачці ОСОБА_5 і лише під час
розгляду справи їй стало про це відомо.
Просила задовольнити позов.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_9
підтримала позов, вважаючи, що вимоги
позивачки ґрунтуються на законі,
оскільки позивачка вселилася до
будинку як член сім'ї відповідача і
припинення сімейних відносин не
позбавляє її права користування
будинком .

Представник відповідачів- адвокат
ОСОБА_3 позов не визнала. Вона суду
пояснила, що вважає позов
необґрунтованим , оскільки позивачка
більше не перебуває у шлюбі з
відповідачем, тобто не є членом сім'ї
відповідачів і тому втратила право
користування жилим приміщенням. До
того ж будинок був подарований і його
власником є ОСОБА_5, для якої позивачка
не є членом сім'ї , що на її думку ,
підтверджує довідка про склад сім'ї
№368 , де голова мікрорайону не вказала
на родинні стосунки між відповідачкою -
власником будинку та позивачкою.
Позивачка мала можливість забрати свої
речі з будинку і згідно вказаної
довідки, підписаної двома сусідами ,
позивачка фактично з 03.02.2014 р. у
спірному будинку не проживає та її
особистих речей там не має. Окрім того
позивачка має у власності частку у
приватизованій квартирі разом з
батьками , де має можливість проживати
і де вона наразі живе. Просила суд
відмовити у задоволенні позову,
вважаючи його за вказаних нею обставин
необґрунтованим..

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
встановив наступне.

Як встановлено у ст.41 Конституції
України кожен громадянин має право
на житло та ніхто не може бути
обмежений у праві користування
жилим приміщенням.

Згідно з вимогами ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі
обов'язки , що випливають з договору
найму житлового приміщення. До
членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України,
обставини визнані сторонами не
підлягають доказуванню.

Судом встановлено і не оспорюється
сторонами, що позивачка ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_4 знаходились у
зареєстрованому шлюбі двічі - з 25 січня
2003 року та з 09 січня 2013 року і рішенням
суду від 04.04.2014р. шлюб між позивачкою та
відповідачем вдруге було
розірвано(а.с.9).У шлюбі народився їхній
спільний син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується також свідоцтвом
(а.с.10).

В судовому засіданні відповідачі не
заперечували того факту, що позивачка
поселилася на спірну житлову площу за
їх згодою як дружина ОСОБА_4 і що після
розірвання шлюбу відповідачі
перестали впускати відповідачку до
спірної квартири, змінили замки. Вони
лише посилалися на те, що позивачка має
інше житло , не живе у будинку з 03.02.2014 р.
, забрала свої речі і може жити у
квартирі з батьками, де є її частка у
власності.

Судом встановлено, що спірне жиле
приміщення , а саме будинок АДРЕСА_1
належала на праві власності згідно
договору дарування від 29.11.2002 року
відповідачеві ОСОБА_4, а з 27.02.2013 року
подарована ним та належить на праві
власності відповідачці ОСОБА_5. /а.с.24-25 /
.

Відповідно до ст.160 ЖК України члени
сім"ї наймача, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов"язки, що випливають з договору
найму .

Як встановлено у п.1 ч.1 ст.161 ЖК України
наймач вправі вселити в займане ним
жиле приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
особистої власності, свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб за
письмовою згодою власника будинку
(квартири) і всіх членів сім"ї, які
проживають з наймачем. Згідно ч.2 даної
статті особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім"ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім"ї права користування приміщенням,
якщо при їх вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім"ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням.

В судовому засіданні позивачка
пояснила, що вона вселилася в спірне
жиле приміщення як член сім"ї наймача,
тобто як дружина ОСОБА_4 04.06.2003 року.
Відповідач та відповідачка також не
заперечували того факту, що позивачка
дійсно була вселена у вищевказаний
будинок як дружина ОСОБА_4, з яким шлюб
був зареєстрований в 2003 році.

В будинку зареєстровані : позивачка
ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_4, та їхній
малолітній син ОСОБА_7 який є онуком
відповідачки(а.с.74-77).

Суд, вирішуючи спір за станом на дату
винесення рішення, вважає, що позовні
вимоги позивачки слід вирішувати на
підставі вищезазначених статтей та ч.1
ст.156 ЖК України згідно якої члени сім"ї
власника жилого будинку (квартири), що
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належать
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Відповідачами суду не надано доказів
про існування іншої угоди про порядок
користування будинком при вселенні
позивачки до вказаного будинку.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним жилим
приміщенням.

З урахуванням цього, суд вважає, що
оскільки при вселенні позивачки у
спірне жиле приміщення відповідач не
заперечував проти її проживання ( що
достовірно встановлено в судовому
засіданні), конкретної домовленості
про порядок користування між сторонами
не було, то позивачка ОСОБА_1 набула
права користування у спірному будинку ,
який належав відповідачеві ОСОБА_4 на
праві власності з 29.11.2002 року,а з 27.02.2013
року подарована ним та належить на
праві власності його матері
-відповідачці ОСОБА_5.

При цьому суд враховує, що при
прийнятті у дар будинку відповідачка
ОСОБА_5 повинна була знати про
встановлений законом обов'язок
обдаровуваного не пред'являти вимог
до третьої особи про виселення, а
значить не чинити перешкод у
проживанні у подарованому їй будинку
позивачці.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного
Суду України №2 від 12.04.1985року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" судом встановлено, що при
вселенні позивачки в спірну квартиру
був дотриманий встановлений порядок
про вселення позивачки в спірний
будинок, оскільки відповідачі не
заперечували проти її вселення як
члена сім"ї наймача, а саме як дружини,
яка вела з відповідачем спільне
господарство і з якою шлюб був
розірваний лише в 2014році.

Також суд приймає до уваги посилання
позивачки на те, що згідно домової
книги та довідки, наданої
відповідачами у спірному будинку
зареєстрований та мешкає її малолітній
син , який відповідно потребує
материнського догляду.

В судовому засіданні встановлено, що
місце проживання дитини не визначено
за іншою адресою.

Свідок ОСОБА_11 у суді розповів,що він-
рідний брат позивачки . Наприкінці
лютого йому зателефонувала мама ,щоб
він забрав сестру та відвіз в міський
відділ міліції. Через годину він повіз
її назад,до будинку,але хвіртка була
зачинена і ключом не відчинялася. Тоді
він забрав її до батьків. Особисті речі
сестри залишились у будинку. У березні
2014р. він хотів забрати у сестри свій
комп'ютер,який знаходився в будинку
АДРЕСА_1.. Вони з сестрою поїхали до
будинку але двері в будинок ніхто не
відчинив, хоча в домі горіло світло.
Сестра звонила, кричала ,але її чоловік
не відчинив.

Судом оглянутий матеріал перевірки ЖЕУ
№1898 від 24.02.2014р. із висновку якого
встановлено,що позивачка 24.02.2014р.
звернулася до Артемівського МВ УМВС У в
Донецькій області із заявою про те, що
відповідач ОСОБА_4 не пускає її до
будинку де вона зареєстрована з
20.02.2014р. і з цього ж дня забрав її ключі
від будинку. У вказаному висновку також
вказано, що із матеріалу ЖЕУ № 1805 від
21.02.2014 р. за заявою ОСОБА_5 відомо,що її
невістка ОСОБА_1 самовільно зайшла до
неї додому,а саме в належний їй
житловий будинок АДРЕСА_1.,що свідчить
про те,що відповідачі чинять перешкоди
для проживання у вказаному будинку
позивачці.

При цьому відповідачі не заперечували
того факту, що в будинку на дверях та на
хвіртці встановлені нові замки та їх
представник наполягав у суді, що
позивачка мала б забрати належні їй
речі і проживати у батьків, де вона має
частку житла у власності.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користуватися
ним інакше як з підстав і у порядку,
передбачених законодавством.

Оскільки наявність частки житла у
іншому житловому приміщенні у
позивачки не передбачена у законі як
підстава для позбавлення її
користування житловим приміщенням ,в
яке вона вселилася як член сім"ї
наймача ,то суд приходить до висновку
що заявлені позивачкою вимоги щодо
вселення є обґрунтованими та їх слід
задовольнити.

Що стосується вимоги позивачки про
зобов'язання надати позивачці ключі
від всіх замків,яка висунута до обох
відповідачів,то суд вважає,що цю вимогу
слід задовольнити частково,
зобов'язавши саме власницю житлового
будинку - ОСОБА_5 надати позивачці
ключі,оскільки ОСОБА_4 на даний момент
не є власником будинку.

Враховуючи докази, оцінку яким суд дав
вище, суд вважає, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково.

Питання щодо судових витрат суд
вирішує керуючись вимогами ст.88 ЦПК
України .

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,88, 209, 212, 213, 214, 215,
218, 292, 294 ЦПК України, ст. ст.64,156, ст.160, п.1,
ч.1 ст.161 ЖК України, суд-

в и р
і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про вселення до жилого будинку -
задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у житловий
будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_5 надати ОСОБА_1 ключі
від всіх замків.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Артемівський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий суддя
О.П.Харченко