Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання недійсним виконавчого
напису, визнання права власності на
спадкове майно та витребування майна з
чужого незаконного володіння, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду
м. Києва від 28 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 12 червня 2012 року
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
вчинила виконавчий напис про стягнення
з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 неповернені
в строк до 02 березня 2012 року грошові
кошти за договором позики від 02 березня
2011 року у розмірі 738 168 грн. 90 коп. Однак,
на думку ОСОБА_3 вчинений виконавчий
напис є недійсним, оскільки нотаріус
його вчинила не маючи підтвердження
отримання боржником ОСОБА_7 письмової
вимоги, яку він не міг отримати у
зв'язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер, а також не маючи підтверджень
про безспірність суми боргу. Позивачка
зазначає, що вона є дружиною ОСОБА_7, з
яким перебувала у зареєстрованому
шлюбі з 16 липня 1969 року по день його
смерті. На підставі договору
купівлі-продажу від 19 червня 2008 року
ОСОБА_7 придбав нежилі приміщення
загальною площею 155,80 кв. м, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А).
Зазначене майно є спільним майном
подружжя, тому після смерті ОСОБА_7
позивачка звернулась до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини. Однак вона не може отримати
правовстановлюючі документи на
спадкове майно у зв'язку з тим, що в неї
відсутні правовстановлюючі документи
про належність спадкового майна
спадкодавцеві, оскільки на підставі
виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_5
набула право власності на зазначені
нежилі приміщення. Ураховуючи
викладене, ОСОБА_3 просила задовольнити
її позовні вимоги та визнати недійсним
виконавчий напис нотаріуса від 12
червня 2012 року, визнати за нею право
власності на нежилі приміщення
загальною площею 155,80 кв. м, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1
(літ. А) у порядку спадкування за
законом, а також витребувати майно з
чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
10 квітня 2014 року, відмовлено у
задоволені позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачкою не
доведено набуття ОСОБА_5 права
власності на спірні нежилі приміщення
з порушенням вимог чинного
законодавства, томі відсутні підстави
для задоволення позову ОСОБА_3 в
частині визнання права власності на
зазначені нежилі приміщення та
витребування їх з чужого незаконного
володіння. В частині визнання
недійсним виконавчого напису
нотаріуса ОСОБА_3 невірно обрано спосіб
захисту.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що з 16 липня 1969 року ОСОБА_3
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_7

19 червня 2007 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_7 придбано нежилі
приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень
№ 4а) під літ. А загальною площею
155,80 кв. м, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

02 березня 2011 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5
укладено договір позики грошових
коштів у сумі 738 168 грн. 90 коп. на строк до
02 березня 2012 року.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики
грошових коштів між ОСОБА_7 і ОСОБА_5
укладено договір іпотеки, предметом
якого були нежилі приміщення з № 1 по №
10 (групи приміщень № 4а) під літ. А
загальною площею 155,80 кв. м, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Відповідно до статті 1 закону України
«Про іпотеку» іпотекою визнається вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Відповідно до ст. 608 ЦК України
зобов'язання припиняється смертю
боржника, якщо воно є нерозривно
пов'язаним з його особою і у зв'язку з
цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним
договором його права і обов'язки за цим
договором переходять до спадкоємців,
які зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Вимоги кредитора вони зобов'язані
задовольнити шляхом одноразового
платежу, якщо домовленістю між
спадкоємцями і кредитором інше не
встановлено. У разі відмови від
одноразового платежу суд за позовом
кредитора накладає стягнення на майно,
яке було передано спадкоємцям у натурі
(п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 523 ЦК України
порука або застава, встановлена іншою
особою, припиняється після заміни
боржника, якщо поручитель або
заставодавець не погодився
забезпечувати виконання зобов'язання
новим боржником.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що у разі смерті
боржника за кредитним договором за
наявності спадкоємців відбувається
заміна боржника в зобов'язанні, який
несе відповідальність у межах вартості
майна, одержаного у спадщину.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України в постанові від 17
квітня 2013 року в справі № 6-18цс13, яка є
обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір і зазначаючи, що
зобов'язання щодо повернення боргу за
договором позики не є зобов'язанням,
яке нерозривно пов'язане з особою
померлого, та може бути виконано
особами, які прийняли спадщину, суд
першої інстанції на зазначене уваги не
звернув, у порушення норм
процесуального права не взяв до уваги
висновок Верховного Суду України, який
є обов'язковим при вирішенні справ з
подібних правовідносин, не з'ясував чи
пред'являла ОСОБА_5 до ОСОБА_3, як
спадкоємця майна померлого, вимоги про
повернення суми боргу, у зв'язку з чим у
неї б виникло право на звернення
стягнення на предмет застави.

Установлено, що 22 лютого 2012 року за
заявою ОСОБА_3 нотаріусом відкрито
спадкову справу після смерті ОСОБА_7

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3
зазначала, що підставою її звернення
став факт неможливості отримати
свідоцтва про право на спадщину за
законом, оскільки вона позбавлена
можливості подати нотаріусу
правовстановлюючі документи про
належність спадкового майна
спадкодавцю.

Посилалась на те, що приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 12 червня
2012 року вчинено виконавчий напис про
стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5
неповернені в строк до 02 березня 2012
року грошові кошти за договором позики
від 02 березня 2011 року у розмірі 738 168 грн.
90 коп. На підставі зазначеного
виконавчого напису нотаріуса 27 грудня
2012 року ОСОБА_9 здійснила державну
реєстрацію права власності на предмет
іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 10
(групи приміщень № 4а) під літ. А
загальною площею 155,80 кв. м, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи
захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Оскільки позивачка звернулась до суду
за захистом свого права на спадщину, то
виходячи з аналізу зазначених норм
права, вона має право на обраний нею
спосіб захисту.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про
нотаріат» для стягнення грошових сум
або витребування від боржника майна
нотаріуси вчиняють виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість. Перелік документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів,
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Здійснення виконавчого напису
нотаріусом регулюється статтями 87, 88
Закону України «Про нотаріат»,
постановою Кабінету Міністрів України
від 29 червня 1999 року № 1172 «Про
затвердження переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів» (далі - Перелік), Порядком
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України від 22
лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), а
також Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 03 березня
2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).

Частиною 2 п. 283 Інструкції передбачено,
що вчинення виконавчого напису в разі
порушення основного зобов'язання
здійснюється нотаріусом після спливу
тридцяти днів з моменту одержання
боржником письмової вимоги про
усунення порушень.

Суд першої інстанції не звернув уваги,
що письмову вимогу про усунення
порушень боржник ОСОБА_7 не отримав, не
з'ясував, чи можна вважати фактом
одержання боржником такої вимоги
отримання її дружиною боржника - ОСОБА_3

Отже, суд першої інстанції не встановив
характер спірних правовідносин, норми
права, які підлягають застосуванню до
таких правовідносин, не з'ясував всі
обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 січня 2014
року та ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська