Справа №576/2707/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Демченко О. С.Номер
провадження 22-ц/788/1690/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 55
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Семеній Л. І. , Білецького
О. М.

за участю секретаря судового засідання
-

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4
на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 14 серпня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
Державного підприємства « Сумиторф »
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В
И Л А :

В жовтні 2010 року ОСОБА_4
звернувся до Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
з даним позовом і свої уточнені вимоги
мотивував тим, що з 22 червня 2010 року по 10
грудня 2011 року перебував в трудових
відносинах із ДП « Сумиторф » ( далі - ДП
), обіймаючи у вказаний період посади
головного інженера та в.о. директора
даного підприємства. Оскільки, при
звільненні з роботи за згодою сторін не
були проведені відповідні розрахунки,
позивач просив ухвалити рішення, яким
стягнути з відповідача на свою користь
62 836 грн. 09 коп. заборгованості по
заробітній платі, 2 106 грн. 72 коп.
заборгованості з невиплаченої
допомоги по тимчасовій
непрацездатності, 127 935 грн. 36 коп. суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи та 10
000 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 14 серпня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
неповне з'ясування судом обставин
справи, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення не
врахував, що, у відповідності до ч. 2 ст.
233 КЗпП України, давність звернення до
суду до вимог про стягнення заробітної
плати не застосовується.

Зазначає, що за час роботи, як на посаді
головного інженера, так і в.о. директора
ДП ніяких зауважень з
приводу невиконання чи неналежного
виконання покладених на нього
службових обов'язків не надходило,
дисциплінарних стягнень не
застосовувалось, простою на
підприємстві не було. На думку
апелянта, суд не взяв до уваги наявні у
справі докази щодо
відпрацьованого ним у вищевказаний
період робочого часу та щодо
нарахованої заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
позивача та його представника, які
доводи апеляційної скарги підтримали,
представника відповідача, який проти
задоволення скарги заперечує,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
: неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 215 ЦПК України визначено,
що в мотивувальній частині рішення
повинні бути зазначені в т.ч.
встановлені судом обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини, а також мотиви, з яких
суд вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти.

Зазначеним вимогам
процесуального закону оскаржуване
рішення відповідає не в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлення судом, наказом в.о.
директора ДП Баштанова О.Г. №2К від 18
червня 2010 року ОСОБА_4 було призначено
на посаду головного інженера з 22 червня
2010 року, з окладом згідно штатного
розпису ( а.с. 5 ).

09 липня 2010 року, наказом Міністерства
вугільної промисловості України на
позивача, за його згодою, було
покладено виконання обов'язків
директора ДП, до укладення контракту з
керівником цього підприємства в
установленому порядку ( а.с. 6 ).

Від виконання обов'язків директора,
позивача було увільнено 19 липня 2011
року, на підставі наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості від 18 липня 2011 року ( а.с.
7 )

Згідно наказу від 10 грудня 2011 року
№2/1-К, за згодою сторін, ОСОБА_4 було
звільнено з роботи, з посади головного
інженера ДП ( а.с. 379 ). У зазначеному
наказі помилково вказано, що позивач
займав посаду в.о. головного інженера
замість дійсно займаної посади -
головного інженера. При розгляді
питання щодо дати та підстав
припинення з позивачем трудових
відносин, колегія суддів виходить з
наявних у справі доказів, а також
позиції сторін щодо даних обставин.

Зокрема, у заяві про звільнення ( а.с. 8 )
позивач просив звільнити його з роботи
саме за п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Окрім того, ця ж підстава наведена і у
відповідному запису під №20 у трудовій
книжці позивача ( а.с. 10 ). Сторони в суді
апеляційної інстанції не заперечують
той факт, що трудові відносини
припинилися саме 10.12.2011 року та з
вищенаведених підстав.

Уточнення до наказу від 10 грудня 2011
року №2/1-К та до запису в трудовій
книжці не вносилися, проте ці питання
можуть бути вирішені сторонами в
позасудовому, передбаченому трудовим
законодавством, порядку.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що по справі не було
зібрано доказів наявності
заборгованості по заробітній платі
перед позивачем. Окрім того, суд вважав,
що позивач не дотримався і строків
звернення до суду, передбачених ч. 1 ст.
233 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступні
обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач свої вимоги мотивує порушенням
відповідачем законодавства про оплату
праці.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України
визначено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
суду України від 24 грудня 1999 року
№13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
судам роз'яснено, що непроведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він
не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України. У
цьому разі перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку.

Окрім того, положенням частини другої
статті 233 КЗпП, а також статей 1, 12
Закону України «Про оплату праці» від 24
березня 1995 року були надані офіційні
тлумачення Рішенням Конституційного
Суду України від 15.10.2013 р. №8-рп/2013, в
аспекті конституційних звернень
громадян, Суд зазначив, що у разі
порушення роботодавцем законодавства
про оплату праці не обмежується
будь-яким строком звернення працівника
до суду з позовом про стягнення
заробітної плати, яка йому належить,
тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, зокрема й за час
простою, який мав місце не з вини
працівника, незалежно від того, чи було
здійснене роботодавцем нарахування
таких виплат.

Отже, невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

У відповідності до ст. 43 Конституції
України та ст. 2 КЗпП України, кожен має
право на працю, що включає можливість
заробляти собі на життя працею, яку він
вільно обирає або на яку вільно
погоджується. Кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України,
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від
складності та умов виконуваної роботи,
професійно-ділових якостей працівника,
результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на оплату праці та їх
захисту визначаються цим Кодексом,
Законом України " Про оплату праці " та
іншими нормативно-правовими актами.

Статутом ДП встановлено, що дане
підприємство належить до сфери
управління Міністерства вугільної
промисловості України, але є
самостійним госпрозрахунковим
підприємством. Управління
підприємством здійснює його керівник,
який несе повну відповідальність за
стан діяльності підприємства, несе
відповідальність за несвоєчасну
виплату заробітної плати та інших
встановлених законом виплат
працівникам підприємства, а також несе
персональну відповідальність за
додержанням порядку ведення і
достовірності обліку, статистичної і
податкової звітності. Підприємство
самостійно визначає організаційну
структуру підприємства, встановлює
штатний розпис ( а.с. 249-259 ).

Галузевою угодою від 03.07.2001 року,
укладеною між Міністерством
енергетики та вугільної промисловості
України, іншими державними органами,
власниками ( об'єднаннями власників ),
що діють в вугільній промисловості, в
тому числі врегульовано нормування і
оплату праці, визначено коефіцієнти
співвідношень розмірів посадових
окладів керівників, професіоналів,
фахівців підприємств з видобування та
перероблення торфу і мінімального
місячного окладу.

Як зазначалося вище, з наказу ДП від 18
червня 2010 року, вбачається, що позивача
було призначено на посаду головного
інженера даного підприємства з окладом
згідно штатного розпису. В період
роботи позивача в ДП, посадовий оклад
головного інженера був встановлений
штатними розписами, затвердженим у
лютому 2010 року та 02 серпня 2010 року ( а.с.
380, 382 ), ці розміри оплати праці
відповідають положенням Галузевої
угоди.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідачем до суду апеляційної
інстанції були надані завірені копії
вищезгаданих штатних розписів, тим
самим відповідач визнав розмір
посадових окладів головного інженера
та директора ДП у спірний період.

Окрім того, представник
відповідача погодився з доводами
позивача і про дію штатного розпису від
02.08.2010 р. у часі навіть після звільнення
останнього з роботи в грудні 2011 р.

Із акту від 09 вересня 2010 року планової
перевірки діяльності ДП, проведеної
Територіальною інспекцією праці у
Сумській області ( а.с. 174 -177 ) та із акту
планової перевірки ДП управлінням
Пенсійного фонду України в м. Конотоп
та Конотопському районі Сумської
області від 25 січня 2013 року ( а.с. 274-293 )
слідує, що заробітна плата позивачу за
період роботи на вказаному
підприємстві не нараховувалася та не
виплачувалася.

Відсутність списання коштів з рахунку
на виплату заробітної плати, а також
звернення стягнення на залишок коштів
Відділом ДВС Конотопського МРУЮ на
виконання попередніх судових рішень
підтверджується наявною у справі
випискою по банківському рахунку ( а.с.
220-222 ).

Із довідки про доходи позивача, виданої
Глухівською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Сумській області 02.10.2014 року,
вбачається, що позивач за період
роботи в ДП доходів не отримував
( а.с. 336-337 ).

Дані обставини не заперечуються та не
спростовані відповідачем.

У відповідності до приписів ст.ст. 94-95
КЗпП України, основним з принципів
здійснення трудових відносин є
відплатність праці, в розмірі не
нижчому законодавчо встановленої
мінімальної заробітної плати.

Як зазначалося вище, ДП належить до
сфери управління Міністерства
вугільної промисловості України,
проте, за час роботи ОСОБА_4 на займаних
посадах зауважень з приводу виконання
покладених на нього повноважень не
надходило, дисциплінарних стягнень не
застосовувалось, режиму простою на
підприємстві не запроваджувалося.
Доказів на підтвердження того, що в
період перебування ОСОБА_4 на посаді
головного інженера підприємство не
працювало, відповідачем надано не було.

Сам по собі факт відсутності
нарахування заробітної плати,
відсутності коштів не звільняє
відповідача від її сплати працівнику.

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається. що з 09 липня 2010 року по 19
липня 2011 року позивач, за його згодою,
виконував також і обов'язки директора
ДП, посада якого була тимчасово
вакантною.

У відповідності до ч. 2 ст. 105 КЗпП
України, розміри доплат за суміщення
професій (посад) або виконання
обов'язків тимчасово відсутнього
працівника встановлюються на умовах,
передбачених у колективному договорі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 15 ) постанови Верховного суду
України « Про практику
застосування судами законодавства про
плату праці », в тому разі, коли умови
про розміри доплат за виконання
працівником поряд з основною роботою
додаткової роботи за іншою професією
чи посадою (суміщення професій, посад)
або обов'язків тимчасово відсутнього
працівника без звільнення від основної
роботи не були визначені відповідно до
ст. 105 КЗпП у колективному договорі чи
погоджені інакше за відсутності
останнього, розмір доплати за таку
роботу, виконану за розпорядженням
власника або з його відома,
визначається судом з урахуванням її
складності, характеру, обсягу, а також
ступеня використання робочого часу та
тарифної ставки працівника.

Оскільки при покладанні на позивача
виконання обов'язків директора
підприємства, розмір доплати у
відповідному наказі міністерства
встановлено не було, а колективний
договір на підприємстві не укладався,
що підтверджується поясненнями сторін
в судовому засіданні, а також листами
Конотопської райдержадмінстрації
Сумської області та Управління
соціального захисту населення
Конотопської райдержадмінстрації
Сумської області ( а.с. 335, 341 ), колегія
суддів вважає за необхідне визначити
доплату за суміщення в розмірі різниці
між окладом позивача на посаді
головного інженера ДП та посадовим
окладом директора даного підприємства.

З наданих та завірених в.о. директора
ДП Ананком Ю.Т. копій штатних розписів
слідує, що в період з лютого 2010 року по 02
серпня 2010 року посадовий оклад
директора становив 2812 грн. 32 коп., а
головного інженера - 2611 грн. 44 коп., а з
02 серпня 2010 року - 4200 грн. та 4000 грн.
відповідно.

Відповідачем надано також завірену
копію акту приймання-передачі
документації ДП від позивача до нового
в.о. директора - ОСОБА_7., в якому під
пунктом 76 значаться як передані
документи про нарахування заробітної
плати за 2010-2011 роки, на 38 арк. ( а.с. 124-126
).

Факт підписання даного акту ОСОБА_7
підтвердив при допиті у якості
свідка ( а.с. 240 ).

Відповідач не заперечує перебування у
нього і листа непрацездатності
позивача, проте провести оплату
відповідач погоджувався лише після
закінчення розгляду даної цивільної
справи ( а.с. 230, 263 ). Згідно цього листа
непрацездатності, позивач повинен був
стати до роботи 10.12.2011 року після
хвороби, саме в цей же день позивача
було звільнено з роботи за згодою
сторін, на підставі раніше поданої ним
заяви.

Позивачем надані до справи копії
табелів обліку використання робочого
часу за період його роботи на обох
посадах в ДП - з червня 2010 року по
листопад 2011 року включно (
а.с. 202-219 ). Ці первинні документи
відповідають, за своїм змістом, вимогам
наказу Державного
комітету статистики України від 05.12.2008
року №489 « Про затвердження типових
форм первинної облікової документації
зі статистики праці « та відповідачем
не спростовані.

Не довіряти зазначеним доказам у
колегії суддів підстав немає.

Статтею 8 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
бухгалтерський облік на підприємстві
ведеться безперервно з дня реєстрації
підприємства до його ліквідації.

Питання організації бухгалтерського
обліку на підприємстві належать до
компетенції його власника (власників)
або уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Відповідальність за організацію
бухгалтерського обліку та
забезпечення фіксування фактів
здійснення всіх господарських
операцій у первинних документах,
збереження оброблених документів,
регістрів і звітності протягом
встановленого терміну, але не менше
трьох років, несе власник (власники) або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством відповідно до
законодавства та установчих
документів.

Керівник підприємства зобов'язаний
створити необхідні умови для
правильного ведення бухгалтерського
обліку, забезпечити неухильне
виконання всіма підрозділами, службами
та працівниками, причетними до
бухгалтерського обліку, правомірних
вимог бухгалтера щодо дотримання
порядку оформлення та подання до
обліку первинних документів.

У відповідності до ч. 2 ст. 30 Закону
України « Про оплату праці «,
роботодавець зобов'язаний забезпечити
достовірний облік виконуваної
працівником роботи і бухгалтерський
облік витрат на оплату праці у
встановленому порядку.

На час звільнення позивача з роботи та
на час розгляду справи, керівництво ДП
здійснювали інші особи ( а.с. 138, 342 ), які
повинні були вжити дієвих заходів для
усунення прогалин в первинній
документації підприємства, приведення
бухгалтерського обліку підприємства у
відповідність до чинного
законодавства та для проведення
остаточних розрахунків з позивачем.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів прийшла до висновку, що позовні
вимоги в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі
підлягають задоволенню.

Не отримана заробітна плата позивача
за період з 22 червня 2010 року по 10 грудня
2011 року становить 69 554 грн.05 коп., а саме:
за червень 2010 року - 739 грн. 08
коп. ( 2611,44 грн. : 21,2 р.д. * 6 р.д. );
за липень 2010 року - 2861,64 грн. (( 2611,44 грн. :
21,2 р.д.*6 ) + (2812,32 грн. : 21,2 р.д. * 16 )); за
серпень 2010 року - 4094, 86 грн. (4200 : 21,2 р.д. *20
+132,66 ); за вересень 2010 року - 4200 грн.; за
жовтень 2010 року - 4200 грн.; за листопад 2010
року - 4200 грн.; за грудень 2010 року - 4200 гр.;
за січень 2011 року - 4200 грн. ; за лютий 2011
року - 4200 грн.; за березень 2011 року - 4200
грн.; за квітень 2011 року - 4200 грн.; за
травень 2011 року - 4200 грн.; за червень 2011
року - 4200 грн.; за липень 2011 року - 4084,87
грн. (( 4200 грн. : 21,2 р.д. *13 р.д. ) + ( 4000 грн. :
21,2 р.д. * 8 р.д.)); за серпень 2011 року - 4000
грн.; за вересень 2011 року - 4000 грн.; за
жовтень 2011 року - 4000 грн.; за листопад 2011
року - 3773,60 грн. ( 4000 грн. : 21,2 р.д. * 20 р.д. ).

Разом з тим, колегія суддів, при
визначенні суми заборгованості, не
може взяти до уваги надані позивачем
розрахунки ( а.с. 13-47 ), оскільки не
зрозуміло, ким затверджена така форма
нарахувань, хто їх провів, на підставі
якої первинної документації ДП,
підписи посадових осіб та печатки на
розрахунках відсутні.

Згідно зі ст.ст. 116-117 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. В разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суд
України « Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці
» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Окрім того, положенням статті 233 КЗпП у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу, були надані
офіційні тлумачення Рішенням
Конституційного Суду України від 22.02.2012
р. №4-рп/2012, в аспекті конституційних
звернень громадян, Суд зазначив, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався

Як було встановлено під час розгляду
справи, позивачу не були виплачені
належні йому від ДП суми в день
звільнення, а саме 10 грудня 2011 року,
дані обставини не заперечуються
відповідачем. Доказів на підтвердження
того, що виплати не були проведені не з
вини відповідача ним не надано.
Відсутність коштів на підприємстві не
звільняє його від відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідності до п. 2) постанови КМУ «
Про затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати » від 08.02.1995
р. №100, середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту уточненої
позовної заяви від 22 липня 2014 року ( а.с.
245-248 ), позивач просить стягнути
з відповідача середній заробіток за
час затримки розрахунку за період з 29
листопада 2011 року по 22 липня 2014 року.
Проте, як зазначалося вище, згідно з
наказом, днем звільнення ОСОБА_4 є 10
грудня 2011 року, а не 29 листопада 2011 року.
Отже, період затримки розрахунку при
звільнення необхідно рахувати з
наступного робочого дня, а саме з 12
грудня 2011 року і по 22 липня 2014 року.

З урахуванням викладеного, середній
заробіток за період затримки
розрахунків при звільненні, з 12 грудня
2011 року по 22 липня 2014 року становить 121
304 грн. 60 коп. ( 8000 грн. : 43 р.д. *
652 р.д. ).

Окрім того, з листа непрацездатності
від 09 грудня 2011 року слідує, що
період з 29 листопада 2011 року по 09
грудня 2011 року ОСОБА_4 перебував на
лікарняному ( а.с. 263 ).

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням »,
допомога по тимчасовій
непрацездатності надається
застрахованій особі у
формі матеріального забезпечення, яке
повністю або частково компенсує втрату
заробітної плати (доходу), у разі
настання тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або
травми, не пов'язаної з нещасним
випадком на виробництві. Оплата перших
п'яти днів тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві, здійснюється за рахунок
коштів роботодавця у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Допомога по тимчасовій
непрацездатності виплачується
застрахованим особам залежно від
страхового стажу в таких розмірах: 60
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) - застрахованим особам, які
мають страховий стаж до п'яти років; 80
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) - застрахованим особам, які
мають страховий стаж від п'яти до
восьми років; 100 відсотків середньої
заробітної плати (доходу) -
застрахованим особам, які мають
страховий стаж понад вісім років ( ст. 37
вказаного Закону ).

Порядок обчислення середньої
заробітної плати ( доходу ) для
розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням затверджений
постановою КМУ від 26.09.2001 року №1266.
Даний порядок також визначає правила
обчислення середньої заробітної плати
для оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності за рахунок коштів
підприємств, установ, організацій.

Пунктом 4) вказаного Порядку
встановлено, що розрахунковим періодом
для застрахованих осіб (включаючи осіб,
які працюють неповний робочий день
(робочий тиждень) та добровільно
застрахованих осіб) є останні 6
календарних місяців (з 1 до 1-го числа),
що передують місяцю, в якому настав
страховий випадок (для страхування на
випадок безробіття - в якому припинено
дію трудового договору або особа
знялася з обліку у державного
реєстратора як суб'єкт підприємницької
діяльності).

З копії трудової книжки ( а.с. 362-372 )
слідує, що трудовий стаж ОСОБА_4
перевищує 8 років, отже допомога по
тимчасовій непрацездатності становить
100% середньої заробітної плати.
Враховуючи викладене, позовні вимоги
про стягнення допомоги по тимчасовій
непрацездатності за період з 29
листопада 2011 року по 09 грудня 2011 року
підлягають частковому задоволенню, а
саме за перші п'ять днів
непрацездатності в сумі 979 грн.
40 коп. ( 24 484, 87 грн. : 125 р.д. * 5 днів )
підлягають стягненню саме з
відповідача, а починаючи з шостого дня
непрацездатності виплачується Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Колегія суддів погоджується з
доводами апеляційної скарги в тій
частині, що у зв»язку з порушенням
права позивача на одержання плати за
свою працю, відповідач завдав йому
моральної шкоди, оскільки фактично
позбавив єдиного джерела доходу та
позбавив можливості задовольняти
необхідні життєві потреби про що
позивачем зазначено у позовній заяві.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Отже, виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості,
заявлені позивачем вимоги про
відшкодування моральної шкоди
підлягає задоволенню в сумі 500 грн.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку про необхідність
скасування рішення суду першої
інстанції та, у відповідності до п.п.
3) та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, ухвалення
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог : стягнення
з ДП на користь позивача 69 554 грн. 05 коп. -
заборгованості по заробітної плати, 121
304 грн. 60 коп. - заборгованість з
невиплаченої допомоги по тимчасовій
непрацездатності, 979 грн. 40 коп. -
допомоги по тимчасовій
непрацездатності та 500 грн. моральної
шкоди. При виплаті заробітної плати,
підлягають утриманню податки та інші
обов'язкові платежі.

У відповідності до п. 1) ч. 1 ст. 5 Закону
України « Про судовий збір », позивача
звільнено від сплати судового збору.

Згідно до ч.ч. 3 та 5 ст. 88 ЦПК України,
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не
передаючи справу на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Оскільки позов ОСОБА_4 було задоволено
частково, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
користь держави пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, 1930 грн. 56
коп. судового збору за розгляд справи в
суді першої інстанції ( 1918,38 грн. +
( 243,60 грн. * 5% )).

З урахуванням часткового задоволення
апеляційної скарги позивача, з
відповідача на користь держави
належить стягнути 968 грн. 25 коп.
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції ( 959,19 грн. + 9,06
грн. ).

Окрім того, враховуючи обсяг правової
допомоги та складність справи, на
підставі ст.ст. 84 та 88 ЦПК
України, з ДП на користь позивача
належить стягнути 1350 грн. в рахунок
відшкодування понесених по справі
витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 14 серпня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4
задовольнити частково.

Стягнути з Державного
підприємства « Сумиторф » на користь
ОСОБА_4 заборгованість по заробітній
платі в сумі 69 554 гривні 05 копійок,
допомоги по тимчасовій
непрацездатності в сумі 979 гривень 40
копійок, середній заробіток за час
затримки розрахунків при звільненні
в сумі 121 304 гривні 60 копійок, 500 гривень
00 копійок на відшкодування моральної
шкоди та 1350 гривень 00 копійок витрат на
правову допомогу, а разом 193 688 гривень 05
копійок. При виплаті заробітної плати
здійснити утримання податків та інших
обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного
підприємства « Сумиторф » на користь
держави судовий збір в сумі 1930 гривень
56 копійок за розгляд справи в суді
першої інстанції.

Стягнути з Державного підприємства «
Сумиторф » на користь держави судовий
збір в сумі 968 гривень 25 копійок за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -