Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/3970/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Худякова
А.М.,

суддів: Кочетова
Л.Г.,

Жигановської О.С.,

при секретарі судового засідання
Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м.Житомира
від 11 серпня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою
розпискою,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із вказаним позовом. В
обґрунтування позовних вимог зазначав,
що ОСОБА_2 у серпні 2010 року позичив у
нього грошові кошти у розмірі 21 500
доларів США. Вказана домовленість була
зафіксована письмовою розпискою.
Посилаючись на те, що відповідач на
його вимогу борг не повернув, позивач
просив стягнути з нього вказану суму
боргу та понесені судові витрати.

Рішенням Богунського районного
суду м.Житомира від 11 серпня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 21500
доларів США, а в разі неможливості це
зробити стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 борг у сумі 169635 грн., що станом на
20.08.2010 року по офіційному курсу НБУ
становить 21500 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 1717,85 грн. В решті
позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постановлене по
справі рішення та стягнути солідарно
суму боргу з нього та колишньої дружини
ОСОБА_4 Зокрема, апелянт вказує на те, що
позичені кошти були витрачені на
придбання автомобіля, який
використовувався в інтересах сім'ї.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та вивчивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Рішення суду про стягнення суми
боргу з ОСОБА_2 останнім не
оскаржується, тому його законність й
обґрунтованість в цій частині судом
апеляційної інстанції не
перевіряється.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції обґрунтовано
керувався фактом укладення сторонами
договору позики у вигляді розписки.
Оскільки ОСОБА_2 порушив грошове
зобов'язання та своєчасно не повернув
позивачу на його вимогу отримані кошти,
суд вірно стягнув суму боргу в сумі 169635
грн., що станом на 20.08.2010 року по
офіційному курсу НБУ становить 21500
доларів США.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду приймаючи до уваги
таке.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів або таку ж кількість
речей такого ж роду та такої ж якості.
Ця ж правова норма визначає, що договір
позики є укладеним з моменту
передавання грошей або інших речей.

Законодавець визначив, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який підтверджує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047
ЦК).

Суд встановив, що 20.08.2010 року між
сторонами був укладений договір позики
у письмовій формі, за яким ОСОБА_2
позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі
21500 доларів США, зазначивши про
обов'язок їх повернути по першій
вимозі, про що видав розписку(а.с.8).

Оскільки пред'явлена позикодавцем
боргова розписка містить вказані
обставини (в ній позичальник
власноручно зазначає про одержання в
борг грошей та зобов'язується їх
повернути по першій вимозі), суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що дана розписка є борговим
документом, яка підтверджує укладення
між сторонами договору позики, а тому
постановив обґрунтоване рішення про
стягнення боргової суми.

Доводи відповідача про
необхідність стягнення суми боргу
солідарно з ОСОБА_4 безпідставні,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив з тих доказів, які
містяться в матеріалах справи.
Відповідно до ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оскільки у борговій розписці
позичальником виступає лише одна особа
- ОСОБА_2, відсутні підстави вважати про
отримання коштів іншою особою.
Зазначення в реєстраційних документах
МРЕО ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказує лише на
право останніх керувати транспортним
засобом, проте в справі відсутні
належні та допустимі докази про
фактичне керування (користування тощо)
транспортним засобом вказаними
особами.

Крім того, ні в позовній заяві
позивач та в своїх запереченнях
відповідач не надали доказів про
наявність письмової згоди одного з
подружжя - ОСОБА_4 на укладення договору
позики відповідачем в інтересах сім'ї.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
підстав для скасування рішення, з
мотивів, наведених в скарзі, немає.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
м.Житомира від 11 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього ж дня на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді