Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2412/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

30.10.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді: Суровицької Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Кіселика С.А.,

при секретарі: Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства

«Всеукраїнський Акціонерний Банк» на
рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 02 липня 2014 року у
справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які прибули в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» (далі - Банк)
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Банк зазначав, що 09 жовтня 2007 року між
ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
яке змінило назву на ПАТ, та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 268/2007/Ж,
відповідно до умов якого Банк надав
кредит на придбання нерухомого майна в
розмірі 41 000 доларів США з умовою сплати
13 % річних за користування кредитом та
строком повернення кредиту до 08 жовтня
2032 року. В забезпечення виконання умов
кредитного договору 09 жовтня 2007 року
між Банком та ОСОБА_4, було укладено
договір поруки, згідно якого
поручитель зобов'язався солідарно
відповідати перед Банком за повне
виконання позичальницею її боргових
зобов'язань за кредитним договором у
повному обсязі.

В порушення умов договору, ОСОБА_3 не
виконувала графік погашення кредиту,
тому станом на 19 грудня 2013 року
утворилась заборгованість в сумі 569 361
грн.09 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 314 572, 51 грн.; заборгованість
по відсоткам за користування кредитом -
214 356,99 грн.; комісія за розрахункове
обслуговування - 3 849,55 грн.; штраф за
несвоєчасне погашення кредиту - 36 582,04
грн.. Посилаючись на своє право
вимагати дострокового повернення
кредиту, Банк просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь вказану суму заборгованості та
розподілити судові витрати (а.с.2-3).

В ході розгляду справи ОСОБА_4 подав
зустрічний позов до Банку, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання договору поруки
недійсним, який ухвалою суду від 28
лютого 2014 року прийнято до спільного
розгляду з первісним позовом (а.с.42-43, 57).

Зазначав, що між Банком та
позичальницею було укладено
додатковий договір № 1 про зміну
процентної ставки до рівня процентної
ставки, за якою банк надає кредити
фізичним особам в межах аналогічного
стандарту банківського продукту. При
цьому не було конкретизовано розмір
процентної ставки. Крім того, п.2.1
договору поруки передбачено право
Банку списувати з рахунків поручителя
грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитним договором.
Посилаючись на те, що це положення є
незаконним, оскільки кредитор має
право звернути стягнення на грошові
кошти лише в судовому порядку, а не
самовільно, просив суд визнати
недійсним договір поруки від 09 жовтня
2007 року, укладений між Банком та ним і
ОСОБА_3 (а.с.42-43).

Рішенням Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 02 липня 2014 року позов
Банку задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь Банку
заборгованість за кредитним договором
в сумі 569 361,09 грн. та судовий збір в сумі
3 441 грн.

В частині стягнення заборгованості
за кредитним договором з ОСОБА_4,
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до Банку про визнання недійсним
договору поруки відмовлено (а.с.88-91).

В апеляційній скарзі публічне
акціонерне товариство «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» просить скасувати
рішення суду першої інстанції з
підстав порушення норм матеріального і
процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення позову (а.с.96-98).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник Банку підтримав
доводи апеляційної скарги, уточнив, що
рішення суду першої інстанції
оскаржується в частині відмови в
задоволенні позову Банку про
стягнення заборгованості з ОСОБА_4, як
поручителя, солідарно з ОСОБА_3

ОСОБА_4 та його представник
заперечили проти доводів апеляційної
скарги і просили рішення суду залишити
без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3
підтримав доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 09 жовтня 2007 року
між відкритим акціонерним товариством
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ВАТ
«ВіЕйБі Банк», нині - ПАТ) та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 268/2007/Ж, за
умовами якого Банк надав ОСОБА_3, як
позичальнику, кредит у сумі 41 000 доларів
США для проведення розрахунків по
договору купівлі-продажу від 09 жовтня
2007 року квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3
зобов'язалась повернути кредитні кошти
у строк не пізніше 08 жовтня 2032 року та
сплатити 13 % річних за користування
кредитними коштами. За обслуговування
кредиту встановлено договором
щомісячну плату в розмірі 62 грн.12 коп.,
що становить 0,03 % від суми кредиту.
Щомісячне повернення коштів
здійснюється позичальником відповідно
до графіка погашення заборгованості по
кредиту і відсотків, який є додатком до
кредитного договору (а.с.7-10).

В забезпечення виконання умов
вказаного кредитного договору 09
жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_4,
укладено договір поруки № 268/2007/Ж/П-1,
відповідно до якого ОСОБА_4, як
поручитель солідарно відповідає перед
Банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань
у повному обсязі за кредитним
договором та додаткових договорів до
нього, які можуть бути укладені в
майбутньому (а.с.20).

20 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_3
укладено додатковий договір до
кредитного договору, яким внесено
зміни у кредитний договір, а саме
передбачено, що за неналежне виконання
позичальником грошових зобов'язань з
погашення кредитної заборгованості,
якщо прострочення виконання таких
зобов'язань сталося більше ніж на 7
календарних днів від дати, визначеної
графіком як дата сплати чергового
платежу, позичальник сплачує Банку
штраф у розмірі, визначеному умовами
цього договору, який розраховується
від суми невиконаних зобов'язань, а
саме неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів та/або плати за
обслуговування кредиту, строк
виконання яких настав і які не виконані
станом на 8 календарний день
прострочення такого виконання.
Застосування цього пункту договору є
правом Банку.

Також 15 листопада 2008 року між Банком
та ОСОБА_3 укладено додатковий
договір № 1 до кредитного договору,
згідно якого передбачено, що підставою
для зміни Банком процентної ставки за
користування кредитом, наданим
позичальнику до рівня процентної
ставки, за якою на момент перегляду
ставки Банк надає кредити фізичним
особам в межах аналогічного стандарту
банківського продукту, є розірвання
трудових відносин Банка та
позичальника, встановлено порядок
повідомлення позичальника про новий
розмір процентної ставки у разі її
зміни (а.с.14).

Згідно зі ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Пунктом 3.2.4. кредитного договору
передбачено, що банк має право вимагати
від позичальника дострокового
виконання зобов'язань щодо повернення
кредиту, сплати процентів за
користування ним та інших платежів за
цим договором у випадку невиконання чи
неналежного виконання позичальником
та/або поручителем та/або майновим
поручителем своїх зобов'язань за цим
договором та/або договором іпотеки.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки, тобто
обсяг зобов'язання поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язання боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.

Згідно зі ст. 543 ЦК України у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-якого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконано в повному обсязі. Виконання
солідарного обов'язку у повному обсязі
одним із боржників припиняє обов'язок
решти солідарних боржників перед
кредитором.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позичальник ОСОБА_3
неналежно виконувала умови кредитного
договору, внаслідок чого утворилась
заборгованість за кредитним договором
станом на 19 грудня 2013 року в сумі 569 361
грн.09 коп., з яких: заборгованість за
тілом кредиту - 314 572, 51 грн.;
заборгованість зі сплати відсотків за
користування кредитом - 214 356,99 грн.;
комісія за розрахункове
обслуговування - 3 849,55 грн.; штраф за
несвоєчасне погашення кредиту - 36 582,04
грн..

20 листопада 2013 року Банк звернувся
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до умов
кредитного договору та договору поруки
із письмовим повідомленням-вимогою про
погашення кредитної заборгованості в
розмірі 569 361,09 грн. (а.с.15,16-18,19).

Згідно із пунктом 2.1. договору поруки
від 09 жовтня 2007 року поручитель
протягом 5-ти днів з моменту отримання
повідомлення кредитора про порушення
позичальником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором по
поверненню кредиту, сплати нарахованих
відсотків за користування кредитом
зобов'язується погасити основну суму
кредиту, суму процентів згідно з
кредитним договором, суми штрафів,
пені, комісій, збитків, витрат по
зверненню стягнення на предмет застави
та інші платежі, передбачені кредитним
договором (а.с.20).

Суд ухвалив рішення про стягнення
вказаної заборгованості на користь
Банку лише з позичальника ОСОБА_3
(а.с.88-91).

Зазначене рішення ОСОБА_3 не
оскаржила.

Відмовляючи у задоволенні позову
Банку до поручителя ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідно до наданого позивачем
розрахунку заборгованості за
кредитним договором, платежі
здійснювались позичальником по
листопад 2008 року включно.

Оскільки позивач у передбачений
ст.ст.256,257 ЦК України строк не пред'явив
позовні вимоги до ОСОБА_4, не навів
поважні причини пропуску строку
позовної давності, правові підстави
для задоволення позовних вимог до
ОСОБА_4 відсутні.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки суд прийшов до них з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку і
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником (ч.1
ст.553 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами
(ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної
події, яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в
ньому не встановлено строку, після
якого порука припиняється, оскільки
умовами цього договору встановлено, що
він діє до повного припинення усіх
зобов'язань боржника за кредитним
договором.

Згідно зі ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором,
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги до поручителя є
пред'явлення до нього позову.

Тому, пред'явивши 20 листопада 2013 року
до позичальника та поручителя вимогу
про повне дострокове погашення
заборгованості за кредитом, процентів
за користування кредитом, комісії за
розрахункове обслуговування та штрафу
за несвоєчасне погашення кредиту,
кредитор відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК
України, змінив строк виконання
основного зобов'язання і зобов'язаний
пред'явити позов до поручителя
протягом шести місяців з цієї дати
(правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-125 цс14 від 17 вересня 2014 року).

Як свідчать матеріали справи, після
зміни строку виконання основного
зобов'язання, Банк до суду із позовом
звернувся 19 грудня 2013 року, тобто у
межах шестимісячного строку від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту
порушеного права, це строк існування
самого зобов'язання поруки (правова
позиція, викладена в постанову ВСУ у
справі № 6-6цс14 від 17 вересня 2014 року).

Відповідно до ч.2 ст.555 ЦК України
поручитель має право висунути проти
вимоги кредитора заперечення, які міг
би висунути сам боржник, за умови, що ці
заперечення не пов'язані з особою
боржника. Поручитель має право
висунути ці заперечення також у разі,
якщо боржник відмовився від них або
визнав свій борг.

Як свідчать матеріали справи, в суді
першої інстанції ОСОБА_4 надав письмову
заяву про застосування наслідків
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову Банку про стягнення
з ОСОБА_4 заборгованості солідарно з
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач пропустив строк
позовної давності на звернення до суду,
передбачений ст.257 ЦК України.

Проте, до такого висновку суд прийшов
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права та інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч.4 ст.267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється у три роки (ст.257 ЦК
України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч.5 ст.261ЦК).

За змістом цієї норми початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення в зацікавленої
сторони права на позов, тобто
можливості реалізувати своє право в
примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що згідно
кредитного договору позичальник
зобов'язана здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) у розмірі та в строки,
визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, частину кредиту та плату за
обслуговування кредиту.

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Оскільки умовами договору
передбачені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення кредиту частинами,
процентів за користування кредитом та
плати за обслуговування кредиту
повинно здійснюватись позичальником
до 20 числа кожного місяця, то початок
перебігу позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань (правова позиція,
висловлена у постанові Верховного Суду
України у справі № 6-20цс14 від 19 березня
2014 року).

Як встановлено судом і
підтверджується матеріалами справи
останній платіж ОСОБА_3 здійснила 20
листопада 2008 року, після чого
перестала виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення процентів з а
користування кредитом, з погашення
кредиту та внесення плати за
обслуговування кредиту, у зв'язку з чим
з 21 грудня 2008 року у неї утворилась
заборгованість за кредитним договором.
Банк звернувся до суду з позовом до неї
та до поручителя 19 грудня 2013 року.

Застосовуючи наслідки пропуску
позивачем строку позовної давності і
повністю відмовляючи у задоволенні
позову до поручителя, суд першої
інстанції не врахував, що підставою для
звернення 19 грудня 2013 року Банком до
суду з позовом про дострокове
повернення кредиту виявився факт
порушення позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором, а
саме припинення з 20 грудня 2008 року
виплат з погашення кредиту, процентів
та плати за обслуговування кредиту.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено як ст.1050
ЦК України так і умовами кредитного
договору.

Відповідно до положень ст.ст.261, 530, 631
ЦК України, у разі порушення боржником
строків сплати чергових платежів,
передбачених договором, відповідно до
ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом
всього часу - до закінчення строку
виконання останнього зобов'язання - 08
жовтня 2032 року, вправі заявити вимоги
про дострокове повернення тієї
частини позики, що підлягає сплаті
разом з нарахованими процентами, а
також стягнути несплачені до моменту
звернення кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі (з процентами) в
межах позовної давності щодо кожного
із платежів.

Матеріали справи свідчать, що Банк
пропустив строк позовної давності за
період з 21 грудня 2008 року по 21 грудня 2011
року.

За період з 22 грудня 2011 року і по 19
грудня 2013 року строк позовної давності
Банком не пропущено.

Тому, за таких обставин, Банк має
право на стягнення з поручителя
заборгованості в межах строку
позовної давності до звернення з
позовом до суду та щодо вимог, строк
виконання по яких ще не настав
(дострокове стягнення), тобто починаючи
з 22 грудня 2011 року, тому позов Банку до
поручителя підлягає задоволенню
частково.

З урахуванням виключення із
розрахунку Банку заборгованості за
кредитом за період з 21 грудня 2008 року по
21 грудня 2011 року, до стягнення з ОСОБА_4
солідарно з ОСОБА_3 підлягає 307 772 грн.51
коп. - заборгованості за кредитом; 193 503
грн. - заборгованості за відсотками та 2
236 грн.32 коп. - комісія за розрахункове
обслуговування.

Також задоволенню підлягає вимога
Банку про стягнення з ОСОБА_4 солідарно
з ОСОБА_3 штрафу за неналежне виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Штрафом є неустойка, що обчислюється
у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч.2
ст.549 ЦК України).

Розмір штрафу обраховано позивачем
відповідно до умов кредитного договору
і правильність його обрахунку
відповідачем не спростовано.

Тому з ОСОБА_4 підлягає до стягнення
солідарно з ОСОБА_3 штраф в сумі 36 582
грн.04 коп., а всього 540 043 грн.87 коп..

Для запобігання подвійного стягнення
заборгованості за кредитним договором
з ОСОБА_3, колегія суддів вважає за
необхідне скасувати рішення суду
повністю і ухвалити нове рішення про
стягнення на користь Банку
заборгованості за кредитним договором
від 09 жовтня 2007 року в сумі 29 317 грн.22
коп. з ОСОБА_3 та солідарно з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 540 043 грн.87 коп., яка визначена
станом на 19 грудня 2013 року, з яких: 307 772
грн.51 коп. - заборгованість за кредитом;
193 503 грн. - заборгованість за
відсотками, 2 236 грн.32 коп. - комісія за
розрахункове обслуговування, 36 582 грн.04
коп. - штраф за несвоєчасне погашення
кредиту.

У разі, якщо апеляційний суд, ухвалює
нове рішення, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат згідно з
правилами, передбаченими статтею 88 ЦПК
України.

При повному або частковому
задоволенні позову майнового
характеру до кількох відповідачів
судовий збір, сплачений позивачем,
відшкодовується ним пропорційно до
розміру задоволених судом позовних
вимог до кожного з відповідачів.

Тому, з урахуванням того, що Банк при
подачі позову сплатив судовий збір в
сумі 3441 грн. та часткового задоволення
позову, на користь Банку підлягає до
стягнення судовий збір в сумі 2000 грн. з
ОСОБА_3 та 1441 грн. з ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
ст.309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.319 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 02 липня 2014 року
скасувати.

Позов ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про
стягнення солідарно з ОСОБА_3
заборгованості за кредитним договором,
задовольнити частково.

Стягнути на користь публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 268/2007/Ж від 09 жовтня 2007 року в сумі 29 317
грн.22 коп. з ОСОБА_3 та солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 540 043 грн.87 коп. , яка
утворилась станом на 19 грудня 2013 року в
сумі 307 772 грн.51 коп. - заборгованості за
кредитом; 193 503 грн. - заборгованість за
відсотками; 2 236 грн.32 коп. - комісія за
розрахункове обслуговування; 36 582 грн.04
коп. - штраф за несвоєчасне погашення
кредиту.

Стягнути на користь публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
судовий збір в сумі 2000 грн. з ОСОБА_3 та
1441 грн. з ОСОБА_4.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: