Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Попової С.А.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі справу за
позовом

Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» (далі ПАТ
«Родовід Банк») до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором

за зустрічними позовами ОСОБА_1
до ПАТ «РодовідБанк» про захист прав
споживачів, визнання недійсним
кредитного договору та договору
застави, зобов'язання вчинити певні
дії; ОСОБА_3 до ПАТ «РодовідБанк», треті
особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2; ОСОБА_2 до ПАТ
«Родовід Банк», треті особи: ОСОБА_1,
ОСОБА_3, про визнання договору поруки
припиненим

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ВАТ «Родовід
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«Родовід Банк», звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № Д150/АА-012.07.1 від 1 лютого 2007
року та додатковою угодою № 1 до
кредитного договору № Д150/АА-012.07.1. від 1
жовтня 2008 року, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
відповідач ОСОБА_1 отримав у позивача
кредитні кошти на придбання автомобілю
у розмірі 10 227,33 доларів США та
зобов»язався використати їх за
цільовим призначенням, сплатити
проценти за користування кредитними
коштами в розмірі 12,5% річних, та
повернути кредит Банку в порядку та у
строки, визначені кредитним договором
- до 31 січня 2012 року.

1 жовтня 2008 року між ВАТ
«Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено
Додаткову угоду № 1 до кредитного
договору, відповідно до умов якої
внесено зміни до п.3.8 цього договору
щодо збільшення відсоткової ставки
та змінено розмір пені.

З метою забезпечення
зобов»язань боржника перед банком, 1
лютого 2007 року між ВАТ «Родовід Банк»
та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договори
поруки, відповідно до умов яких
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язалися
солідарно відповідати перед банком у
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання зобов'язань ОСОБА_1 за
кредитним договором.

Також для забезпечення
зобов'язання за кредитним договором
між банком та ОСОБА_1 1 лютого 2007 року
укладено договір застави
транспортного засобу № Д150/АА-012/1.07.1

У зв'язку з неналежним
виконанням кредитних зобов»язань
боржником виникла заборгованість, яка,
станом на 29 квітня 2013 року, складається
з: заборгованості за кредитом - 6714,24
доларів США; заборгованості за
процентами - 596,10 доларів США; пені за
прострочення виконання грошових
зобов'язань - 1 112 412,74 грв., які позивач
просив стягнути в солідарному порядку
з відповідачів. Крім того, на підставі
ст. 625 ЦК України, позивач просив
стягнути з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 суму індексу інфляції в
розмірі 5725,13 гривень та витрати на
оплату судового збору в розмірі 3 441,00
гривень.

У липні 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зустрічним позовом
до ПАТ «Родовід Банк» про захист прав
споживачів, визнання недійсним
кредитного договору та договору
застави, зобов'язання вчинити певні
дії, посилаючись на те, що під час
укладення кредитного договору банк не
виконав умови ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів», а саме, не повідомив про
всі суттєві умови договору, сукупну
вартість кредитних коштів, яку він
повинен буде сплатити за весь час дії
кредитного договору, а тому, ввів його в
оману, з метою спонукання до укладання
кредитного договору на невигідних для
нього умовах. Також під час укладення
додаткової угоди № 1 від 1 жовтня 2008
року, Банком було встановлено пеню у
розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості, внаслідок чого, розмір
неустойки в десятки разів перевищує
суму кредиту, що також є
несправедливими умовами договору та
підставою для визнання його недійсним.
В рахунок погашення кредитних коштів
він передав банку заставний автомобіль
у 2011 році, який банк не реалізував до
теперішнього часу і тим самим збільшив
розмір заборгованості. Просив визнати
недійсними кредитний договір
Д150/АА-012.07.1 від 1 лютого 2007 року,
додаткову угоду до нього від 1 жовтня 2008
року, договір застави Д150/АА-012/1.07.1 від 1
лютого 2007 року транспортного засобу -
автомобілю ГАЗ 31105-101, застосувавши
наслідки недійсності даних правочинів.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також
звернулися до суду з зустрічним
позовом до ПАТ «Родовід Банк» про
визнання припиненими договорів
поруки від 1 лютого 2007 року. В
обгрунтування заявлених позовних
вимог посилалися на те, що банк в
односторонньому порядку змінив умови
кредитного договору, а саме, уклав з
ОСОБА_1 1 жовтня 2008року Додаткову
угоду, чим збільшив обсяг
відповідальності поручителів та
письмово не повідомив їх про зміну
умов договору. Про існуючу суму
заборгованості банк не повідомляв їх,
як поручителів, у письмовому вигляді.
Строк дії кредитного договору від 1
лютого 2007 року до 31 січня 2012 року. Тому,
банк повинен був протягом
встановленого законом 6 місячного
строку звернутися до поручителів з
вимогою про погашення суми
заборгованості, однак банк цього не
зробив. Просили а відмовити ПАТ
«Родовід Банк» у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення суми
заборгованості з них, як поручителів.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 листопада 2013 року
позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк»
задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого в АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на
користь ПАТ «Родовід Банк»,
зареєстрованого в місті Києві по
вулиці Північно - Сірецькій, будинок 1-3,
ЄДРПО 14349442, МФО 321712, рахунок 1 в ГУ
НБУ по Києву та Київській області,
заборгованість за кредитним договором
№ Д150/АА-012.07.1 від 1 лютого 2007 року та
додатковою угодою № 1 до кредитного
договору № Д150/АА-012.07.1 від 1 жовтня 2008
року, яка утворилася, станом на 29 квітня
2013 року, та становить: 6714,24 доларів США -
заборгованість за кредитом; 596,10
доларів США, - заборгованість за
процентами; 29 215,78 гривень - пеня за
прострочення виконання грошових
зобов'язань; витрати на оплату
судового збору - 876,46 гривень, а всього
7310 ( сім тисяч триста десять) доларів
США 34 цента та 30092 (тридцять тисяч
дев'яносто дві) гривні 26 копійок.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про
визнання недійсним кредитного
договору та договору застави
відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задоволені. Визнано припиненими
договори поруки № Д150/АА-012/2.07.1 та №
Д150/АА-012/3.07.1 від 1 лютого 2007 року,
укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та
Публічним Акціонерним Товариством
«Родовід Банк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи просив рішення суду
скасувати в частині задоволення позову
ПАТ «Родовід Банк» та відмовити у
задоволенні його зустрічного позову
і ухвалити нове рішення про
задоволення його позову та відмову у
позові банку. Зокрема, вказує, що суд у
своєму рішенні не дав оцінки тій
обставині, що відповідачем при
укладенні кредитного договору були
порушені вимоги ст.ст. 11,18 Закону
України „Про захист прав споживачів".
Під час укладання договору банк
приховав від нього повну інформацію
щодо сукупної вартості кредиту, який
фактично підлягав виплаті, чим ввів
його в оману. Всупереч вимогам ст. 18
Закону України „Про захист прав
споживачів" банк включив в договір
умови, які є несправедливими, а саме,
сплата неустойки, яка перевищує суму
кредиту в десятки разів, що також є
підставою недійсності кредитного
договору. При ухваленні рішення суд
безпідставно не врахував положення ст.
267 ЦК України - сплив позовної давності,
про застосування якої було заявлено в
суді першої інстанції, що є підставою
для відмови у позові. Також відповідач
вказує на те, що у суду не було підстав
для стягнення з нього пені, оскільки
в рахунок погашення кредитних коштів
він передав банку заставний автомобіль
у 2011 році, який банк не реалізував до
теперішнього часу і тим самим як
кредитор сприяв збільшенню розміру
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, не вжив заходів щодо їх
зменшення, що є, відповідно до ст. 616 ЦК
України, підставою для звільнення його
від сплати пені, або зменшення розміру
неустойки.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги
та просили її задовольнити,
заперечення проти скарги представника
ПАТ «Родовід Банк», Ващенко О. Р., яка
просила скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішення суду першої інстанції
оскаржується в частині задоволення
позову ПАТ «Родовід Банк» та відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання договорів недійсними. Тому,
перевіряючи законність рішення,
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в
межах апеляційного оскарження, колегія
суддів не перевіряє справу в частині
задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2
про визнання припиненим договору
поруки із-за відсутності апеляційних
скарг в зазначеній частині.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
1 лютого 2007 року між ВАТ «Родовід банк»,
правонаступником якого є ПАТ « Родовід
Банк», та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № Д 150/АА-012.07.1,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
отримав кредит в сумі 10 227,33 доларів
США, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,5
% річних, з кінцевим терміном
повернення 31 січня 2012 року (а.с. 5-7).

На забезпечення виконання
умов договору, 1 лютого 2007 року між ВАТ
«Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено
договір застави, предметом якого є
автомобіль марки ГАЗ 31105-101, 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2,
вартість заставного автомобілю - 51 648,00
грв., що за офіційним курсом
Національного Банку України на дату
укладення договору складає 10 227,33
доларів США (а.с. 91-93).

1 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_1, було укладено
Додаткову угоду № 1 до Кредитного
договору № Д 150/АА-012.07.1, відповідно до
умов якої було збільшено процентну
ставку за кредитом до 14,5% річних та
встановлено пеню в розмірі 1,6 % від суми
простроченої заборгованості за кожен
день прострочення строків повернення
кредитних коштів ( а.с.9).

Згідно з розрахунком банку,
станом на 29 квітня 2013 року, за
кредитним договором утворилася
заборгованість, яка складається з:
заборгованості за кредитом - 6714,24
доларів США; заборгованості за
процентами - 596,10 доларів США; пені за
прострочення виконання грошових
зобов'язань - 1 112 412,74 грв.

Відмовляючи ОСОБА_1 у
задоволенні позову про визнання
кредитного договору та договору
застави недійсними, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідач був повідомлений про всі
умови договору, який укладено в
письмовій формі, волевиявлення
учасника правочину було вільним та
відповідало його внутрішній волі,
правочин був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, зміст договору не
суперечить вимогам закону і не порушує
прав ОСОБА_1, як споживача, позивачем не
наведено підстав та не надано належних
і допустимих доказів на підтвердження
недійсності даних правочинів.

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір в цій частині, суд
повно всебічно і об'єктивно перевірив
доводи сторін, дав правильну оцінку
наданим доказам, правильно застосував
норми матеріального права і дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні даного позову ОСОБА_1

Статтею 203 ЦК України
передбачені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Воля сторін щодо
змісту правочину має бути вільною і
відповідати їх внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та має бути
спрямований на настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності з положеннями
ч.ч.1.2 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені 4.1,2,3,5,6 ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ст.11 Закону України
"Про захист прав споживачів", договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана
процедура укладання договору, яка
включає питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.

Як вбачається зі змісту
оспорюваного кредитного договору,
сторони передбачили усі істотні умови
договору, відповідно до вимог чинного
на той час законодавства та інших
нормативно-правових актів, і дійшли
згоди щодо усіх умов, на яких він
укладався. Вся необхідна інформація
про умови отримання кредиту, тип
відсоткової ставки, валютні ризики,
процедура виконання договору тощо,
які передують укладенню договору була
надана позичальнику, що вбачається з
умов кредитного договору. Тому,
посилання в апеляційній скарзі на
порушення вимог Закону України "Про
захист прав споживачів" при укладанні
кредитного договору є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що 1
лютого 2007 року ОСОБА_1, до моменту
укладання договору в письмовій формі
був повідомлений про всі умови
кредитування, передбачені п.2 ст.11
Закону України « Про захист прав
споживачів» , про що власноручно
зробив запис на бланку кредитного
договору ( а.с. 7). Тому, твердження
відповідача про ненадання банком
інформації щодо вартості кредиту та
умов кредитування, є
необґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1, як на підставу
недійсності кредитного договору, на
вимоги ст.230 ЦК України, колегія суддів
вважає безпідставними.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

На підтвердження своїх доводів
ОСОБА_1, відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60
ЦПК України, не надав ніяких належних
та допустимих доказів.

У зв»язку з викладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що кредитний договір є дійсним,
укладено цей договір на законних
підставах, за добровільним
волевиявленням сторін, відповідно до
вимог Цивільного Кодексу України та
інших актів цивільного законодавства;
що умови кредитного договору норм
Закону України «Про захист прав
споживачів» не порушують; доказів
того, що ОСОБА_1 було введено було в
оману, що банком порушені права
ОСОБА_1, як споживача, не надано. У
зв»язку з відсутністю підстав для
визнання недійсним кредитного
договору, немає підстав і для визнання
недійсним договору застави.

Рішення суду в цій частині
мотивоване та обґрунтоване вимогами
законів і інших нормативно-правових
актів.

Оскільки в апеляційній скарзі
ОСОБА_1 наведені підстави щодо
недійсності кредитного договору, на
які він посилався в позовній заяві та
які були предметом розгляду суду
першої інстанції і їм надана судом
відповідна оцінка, з якою апеляційний
суд погодився, підстав для задоволення
апеляційної скарги в зазначеній
частині, колегія суддів не вбачає.

У зв»язку з викладеним, рішення
суду в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання недійсними
кредитного договору та договору
застави підлягає залишенню без зміни.

Частково задовольняючи позов
ПАТ « Родовід Банк» про стягнення з
ОСОБА_1 заборгованості за кредитним
договором, суд виходив з того, що
відповідач не виконує свої
зобов»язання перед банком, чим порушує
його майнові права, а тому,
заборгованість за тілом кредиту та
процентами підлягає стягненню з
відповідача в повному в повному
обсязі. Враховуючи неспівмірність
суми основного боргу з розміром
нарахованої банком пені, суд зменшив її
розмір до 29 215,78 грв.

Колегія суддів не може
повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з"ясування судом
обставин, що мають значення для справи
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов»язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов»язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона ( боржник)
зобов»язана вчинити на користь
другої сторони ( кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов»язку.

Згідно зі ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від виконання
зобов»язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язані встановлено строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Статтею 536 цього Кодексу
передбачено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник
зобов»язаний сплачувати проценти.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного судочинства.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у
разі порушення зобов»язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як вбачається з тексту п. п.1.3.,1.5
кредитного договору від 1 лютого 2007
року, для обліку виданих кредитів та
обліку нарахованих процентів за
користування кредитом, банк відкрив
позичальнику відповідні рахунки.
Порядок нарахування процентів
передбачено розділом 4 кредитного
договору.

Відповідно до п.3.1, 3.2 та 3.3
кредитного договору від 1 лютого 2007
року, позичальник зобов'язується,
починаючи з місяця наступного за
звітним, щомісяця до 10 числа включно
кожного календарного місяця, частково
погашати заборгованість за кредитом в
сумі 170,46 доларів США на рахунок
вказаний у пункті 1.3 Кредитного
договору, шляхом внесення готівки чи
перерахування зі свого поточного
рахунку. Сплачувати Банку нараховані
проценти за користування кредитами
щомісяця до 10 числа кожного
календарного місяця, наступного за
звітним, а також 31 січня 2012 року або в
день повного дострокового погашення
заборгованості за кредитами. Датою
сплати заборгованості за процентами є
день зарахування коштів на рахунок,
вказаний у пункті 1.6 цього Договору.

Пунктом 3.4 договору
передбачено, що позичальник
зобов»язується уточнити суму
нарахованих процентів за користування
кредитами, які повинні бути сплачені в
строк, вказаний в п.3.3 І цього договору (
а. с. 5-7).

Згідно з положеннями п. п. 3.7 та 5.2
кредитного договору, банк набуває
право вимагати від позичальника
достроково повернути заборгованість
за кредитами та сплатити проценти за
користування ними, а також пеню та
штрафи, передбачені цим Договором, у
разі невиконання зобов»язань,
передбачених у п.п.3.5 та 3.6 цього
договору; право дострокового
розірвання договору, повернення
одержаних кредитів, нарахованих
процентів, відшкодування збитків,
заподіяних Банку внаслідок
невиконання або неналежного виконання
позичальником умов цього Договору.

Пунктом 3.9 кредитного договору
передбачено, що у разі порушення
позичальником строків повернення
кредитів чи сплати процентів,
позичальник зобов»язаний сплачувати
Банку за кожний день пеню у розмірі
подвійної процентної ставки,
встановленої у п. 1.5 цього ж Договору
від суми простроченого платежу.

З позовної заяви банку та доданих
до неї матеріалів вбачається, що ПАТ
«Родовід Банк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконав, надав
позичальнику грошові кошти у сумі та
валюті, зазначеній в договорі, а
відповідач, як позичальник, свої
зобов'язання, передбачені кредитним
договором, належним чином не виконує,
тому, станом на 29 квітня 2013 року,
утворилася заборгованість.

Фактичний розмір внесених
позичальником сум на погашення
кредиту та відсотків підтверджений
квитанціями про оплату кредиту,
наданими ОСОБА_1.( а. с. 100-132) та випискою
з особового рахунку, які не містять
розбіжностей (а. с. 23-26).

З урахуванням встановлених
обставин, наданих доказів та вимог
закону, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції зробив
обґрунтований висновок про те, що
порушення ОСОБА_1 умов договору є
підставою для стягнення з нього суми
заборгованості за кредитом на суму 6
714,24 доларів США та простроченими
процентами на суму 596,10 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на те, що не згодний з
висновком суду про обґрунтованість
нарахованої банком суми
заборгованості, оскільки, згідно з
Графіком погашення заборгованості,
сума щомісячного платежу становить 170,
46 доларів США. які повинні
спрямовуватися на погашення тіла
кредиту. Фактично банк із щомісячного
платежу утримував в першу чергу суму
процентів і тільки залишок коштів
зараховував на тіло кредиту, що
суперечить умовам додатку №1 до
кредитного договору.

Колегія суддів не приймає ці доводи
до уваги, оскільки п. 3.8 кредитного
договору передбачена послідовність
погашення заборгованості, відповідно
до положень якого, в першу чергу
погашається заборгованість за
процентами за користування кредитом, а
решта суми зараховується на
погашення тіла кредиту та інші платежі.

Як вбачається з розрахунку суми
заборгованості, в якому відображений
порядок фактичного нарахування тіла
кредиту і відсотків за користування
кредитом та фактичне погашення цих сум
позичальником, кошти, сплачені ОСОБА_1
розподілялися на погашення процентів,
нарахованих відповідно до умов
договору, а решта сум зараховувалася
на погашення тіла кредиту (а. с. 98) .
Таким чином, оскільки умовами договору
встановлений порядок і графік
погашення кредиту, який був узгоджений
та підписаний сторонами, колегія
суддів вважає доводи апеляційної
скарги в цій частині необґрунтованими.

Не погоджується колегія суддів і з
доводами апелянта про застосування
строків позовної давності.

Як вбачається з розрахунку банку,
заборгованість за тілом кредиту в
розмірі 6714,24 доларів США утворилася
за період з 11 липня 2007 року по 29 квітня
2013 року (а. с. 17-18). Заборгованість за
відсотками в сумі 596,10 доларів США - з
16 серпня 2007 року по 10 квітня 2013 року ( а.
с. 18-19). Кінцева дата повернення кредиту
31 січня 2012 року . Відповідач вважає, що
оскільки банку стало відомо про
наявність боргу у липні 2007 року,
позовна давність повинна
розраховуватися в межах трирічного
строку за період з червня 2010 року по 31
січня 2012 року, а тому, сума боргу за цей
період за тілом кредиту буде становити
в межах строку позовної давності
-тобто, за 1 рік 7 місяців - 3 238,74 доларів
США.

Колегія суддів не погоджується з
цими доводами апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею боргу або
іншого обов»язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

З платіжних квитанцій про сплату
коштів на погашення заборгованості,
наданих відповідачем, розрахунку
заборгованості та даних особового
рахунку вбачається, що банк
розподіляв кошти, сплачені
відповідачем в рахунок виконання
грошових зобов»язань, відповідно до
умов договору, тобто в першу чергу
кошти зараховувалися в повній сумі на
проценти і такий порядок було
узгоджено з боржником в договорі. Тим
самим, боржник визнавав наявність суми
заборгованості за тілом кредиту.
Тому, підстав вважати що строк
позовної давності банком пропущений,
немає.

Між тим, колегія суддів не може
повністю погодитися з висновками суду
щодо стягнення з відповідача пені в
сумі 29 215,78 гривень.

Як вбачається з розрахунків банку,
станом на 29 квітня 2013 року, розмір пені
становить 1 112 412,74 гривень, з яких 898 110,84
грв. - пеня за порушення строків
повернення кредиту, яка нарахована за
період з 11 липня 2007 року по 29 квітня 2013
року; 214 301,90 грв. - пеня за порушення
строків сплати процентів, яка
нарахована за період з 16 серпня 2008 року
по 29 квітня 2013 року( а.с. 17-19).

В межах річного строку, як це
передбачено ст.258 ЦК України, розмір
пені становить 352 222,89 грв., з яких:
314 273,49 грв. - пеня за порушення строків
повернення кредиту за період з 29 квітня
2012 року по 29 квітня 2013 року; 37 949,40 грв. -
пеня за порушення строків сплати
відсотків за користування кредитом за
цей же період ( а. с. 96-97).

Колегія суддів вважає, що
суд не в повній мірі врахував
обставини справи, які мають значення
при вирішенні питання щодо розміру
пені, яка підлягає стягненню з
боржника.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.616 цього
Кодексу, суд має право зменшити розмір
збитків та неустойки, які стягуються з
боржника, якщо кредитор умисно або з
необережності сприяв збільшенню
розміру збитків, завданих порушенням
зобов»язання або не вжив заходів щодо
їх зменшення.

Згідно з роз»ясненнями, які
містяться у п.27 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних та кримінальних
справ» №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
положення ч.3 ст.551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються, як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу. При цьому, проценти, які
підлягають сплаті згідно з положеннями
ст.ст.1054,1056-1 ЦК України, у такому
порядку не підлягають зменшенню через
неспівмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в
розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов»язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов»язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу( наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов»язання тощо).

Положення ст.616 ЦК України
передбачають право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно - правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Як вбачається з матеріалів справи,
1 лютого 2007 року сторони уклали між
собою договір застави транспортного
засобу - автомобілю марки ГАЗ 31105-101.
Відповідно до положень п.2.1.4 та 3.1.1
даного договору заставодержатель має
право у випадку невиконання чи
неналежного виконання заставодавцем
основного зобов»язання звернути
стягнення на предмет застави в
порядку, передбаченому розділом 3
даного договору, та задовольнити свої
вимоги, визначені на момент фактичного
задоволення, за рахунок предмета
застави в повному обсязі, враховуючи
суму заборгованості за кредитом, плату
за користування кредитними коштами
неустойки, штрафів, пені, іншої
заборгованості та витрат, пов»язаних
з пред»явленням вимоги за основним
зобов»язанням та зверненням стягнення
на предмет застави.

1 липня 2011 року, за актом прийому -
передачі заставного майна, ОСОБА_1
передав ПАТ «Родовід Банк», в особі
начальника Маріупольського відділення
№1 ПАТ «Родовід Банк» - Ромашко Ю.А., а
представник банку прийняв заставний
автомобіль марки ГАЗ 31105-101,
реєстраційний номер НОМЕР_2 для
реалізації і зарахування виручених
коштів на погашення заборгованості за
кредитним договором ( а. с. 65).

Згідно з довіреністю від 1 липня 2011
року, посвідченою приватним
нотаріусом Маріупольського
нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий номер 3047- ОСОБА_1
уповноважив представників банку -
начальника Маріупольського відділення
№1 ПАТ «Родовід Банк» - Ромашко Ю.А. та
його заступника Грекова В.В.
розпоряджатися заставним автомобілем,
в тому числі, продавати, міняти, здавати
в оренду тощо ( а. с. 64).

Вирішуючи спір щодо визначення
розміру пені, суд не врахував ту
обставину, що на момент передачі банку
автомобіля у 2011 році в порядку
позасудового врегулювання спору,
боржник вже мав прострочену
заборгованість, як за тілом кредиту з 1
липня 2007 року так і за відсотками з 16
серпня 2007 року. Між тим, банк, який за
умовами договору, мав право прийняти
заходи для реалізації заставного
автомобіля, вартість якого визначена
була за договором застави в розмірі 51
648 грв., не здійснив жодної дії для
реалізації предмета застави та
зменшення розміру збитків та
неустойки.

В результаті таких дій
відповідача зростання розміру
неустойки відбулося на суму понад 1
мільйон гривень.

Крім того, суд не врахував
майновий стан боржника, який має на
утриманні малолітню дитину,
ІНФОРМАЦІЯ_4, дружину, яка знаходиться
у відпустці по догляду за дитиною та
матір - ОСОБА_3, яка хворіє на
онкологічне захворювання і потребує
матеріальної підтримки відповідача.
Сам відповідач працює у ПАТ
«Маріупольгаз» слюсарем і має
незначну заробітну плату.

Крім того, як вбачається з
особового рахунку ОСОБА_1, розрахунку
суми заборгованості, наданої банком (а.
с. 98), відповідач не ухилявся від
погашення кредиту і щомісячно вносив
платежі з березня 2007 року по липень 2011
року і з отриманих 10 227 доларів США
погасив 8 887,06 доларів США .

На думку колегії суддів, наведені
обставини у сукупності свідчать про
неспівмірність розміру пені з
основним боргом, що є,з урахуванням
доводів апеляційної скарги підставою
для зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню з боржника.

Посилання представника ПАТ
«Родовід Банк» в судовому засіданні
апеляційного суду на те,що що банк не
повинен реалізовувати автомобіль,
переданий відповідачем, оскільки він
переданий за добровільним
волевиявленням боржника і не для
реалізації, про що свідчить
відсутність такої вказівки в
оригіналі тексту акту приймання -
передачі від 1 липня 2011 року, колегія
суддів вважає безпідставними,
оскільки сам факт передачі автомобіля
боржником банку з видачею довіреності
на право його продажу посадовим особам
банку, не може свідчити про те, що
боржник відмовився від автомобіля на
користь банку без отримання будь - якої
компенсації для зарахування її на
погашення кредитного боргу.

Про це свідчать і звернення
відповідача до керівництва ПАТ
«Родовід банк» 6 серпня 2012 року, 21 січня
2013 року ( а. с. 66,67) щодо прийняття
заходів для реалізації заставного
автомобіля, який знаходиться на
зберіганні у банку в неналежних умовах
та зарахування виручених коштів на
погашення заборгованості та
відповідь ПАТ « Родовід Банк»
боржнику від 21 лютого 2013 року про те, що
у випадку непогашення боржником
заборгованості, стягнення її буде
здійснено в порядку, передбаченому
умовами договору застави та чинного
законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині розміру пені
підлягає зміні - стягненню з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Родовід Банк» пені в
сумі 10 000 грв.

Таким чином, з відповідача на
користь ПАТ «Родовід Банк» підлягає
стягненню заборгованість за кредитним
договором від 1 липня 2007 року, яка
утворилася станом на 29 квітня 2013 року,
і складається з: заборгованості за
тілом кредиту - 6714,24 доларів США,
заборгованості за процентами - 596,10
доларів США, пені за прострочення
виконання грошового зобов»язання -10 000
грв.

У зв»язку зі зміною рішення не
може залишатися без зміни і рішення в
частині стягнення судового збору, у
відповідності з вимогами ст.88 ЦК
України.

Враховуючи, що загальна сума
стягнення з боржника на користь ПАТ «
Родовід Банк» становить: 6 714,24 доларів
США або 53666,92 грв. - сума основного боргу;
596,10 доларів США або 4 764,63 доларів США -
проценти за користування кредитними
коштами; 10 000 грв. - пеня, а всього 68 431,55
грв., сума витрат на оплату судового
збору, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь банка буде
становити 684,32 грв.

У зв»язку з зазначеним, з
резолютивної частини рішення підлягає
виключенню вказівка про стягнення 30
092,26 грв.

Керуючись ст.ст. 307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 листопада 2013 року в
частині розміру пені та судового збору
змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» пеню за кредитним
договором від 1 лютого 2007 року в сумі 10
000 грв. та витрати на оплату судового
збору в сумі 684,32 грв.

Виключити з резолютивної
частини рішення вказівку про
стягнення 30 092,26 грв.

В решті частини рішення суду
залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді