22-ц/775/1451/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції Троян Л.Г.
Суддя-доповідач Мироненко
23 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Мальцевої Є.Є., Супрун М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 18 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Донецька залізниця» в
особі філії - відокремленого
підрозділу Вагонного депо Донецьк, про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, середнього
заробітку за час затримки при
поновленні на роботі, компенсації за
роботу в вихідні дні, нічні чергування,
відрядження та моральної шкоди, -

в с
т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з даним позовом
посилаючись на те, що з 1991 року
перебуває у трудових відносинах з
відповідачем, з 17 травня 2011 року займав
посаду заступника начальника депо по
експлуатації керівництва вагонного
депо Донецьк по переводу з Управління
ДП «Донецька залізниця». Наказом
начальника Вагонного депо Донецьк №
107/ОС від 17 липня 2013 року його було
звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України за
систематичне невиконання без поважних
причин службових обов'язків. Рішенням
Апеляційного суду Донецької області
від 16 грудня 2013 року, яким було
скасовано рішення Волноваського
районного суду від 22 жовтня 2013 року,
його було поновлено на роботі, з
відповідача стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 17 липня 2013 року по 22 жовтня 2013
року в сумі 13 155 грн. 28 коп. Проте,
відповідачем наказ про поновлення його
роботі було видано майже через три
місяці після ухвалення рішення суду, 11
березня 2014 року. 18 березня 20214 року він
звернувся до відповідача із заявою про
виплату середнього заробітку за період
з 23 жовтня 2013 року по 11 березня 2014 року,
який у добровільному порядку виплачено
не було.

Крім того, ОСОБА_3 посилався на те, що за
період роботи у відповідача з липня 2011
року по липень 2013 року йому не
виплачувалася компенсація за роботу
(чергування) у вихідні та святкові дні
(21 день), нічні чергування (22 ночі), 3
відрядження (7 діб). Оскільки
компенсація не виплачувалась і не
надавалися додаткові вихідні, оплата
підлягає у подвійному розмірі.

З урахуванням уточнень, позивач ОСОБА_3
просив стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за
вимушеного прогулу за період з 23 жовтня
2013 року по 16 грудня 2013 року в сумі 7351
грн. 48 коп.; середній заробіток за час
затримки при поновлені на роботі за
період з 17 грудня 2013 року по 11 березня
2014 року в сумі 10 446 грн. 84 коп.;
компенсація за роботу у вихідні і
святкові дні за 2011 рік 6536 грн.42 коп., за
2012 рік 7732 грн.56 коп., за 2013 рік 22 647 грн. 84
коп.; витрати на відрядження за 7 діб в
сумі 420 грн.

В рахунок відшкодування моральної
шкоди, заподіяної незаконним
звільненням, позивач просив стягнути з
відповідача 35 000 грн.

Рішенням (заочним) Волноваського
районного суду Донецької області від 18
липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Донецька залізниця» Вагонного депо
Донецьк на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 23 жовтня 2013 року по 16 грудня 2013
року в сумі 7351 грн. 48 коп.; середній
заробіток за час затримки при
поновленні на роботі за період з 17
грудня 2013 року по 11 березня 2014 року в
сумі 10 446 грн. 84 коп. без утримання
прибуткового податку з громадян й
інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Державного підприємства
«Донецька залізниця» Вагонного депо
Донецьк на користь ОСОБА_3 моральну
шкоду в сумі 2000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за
необґрунтованістю.

Стягнуто з Державного підприємства
«Донецька залізниця» Вагонного депо
Донецьк в дохід держави судовий збір в
сумі 365 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись
на порушення норм процесуального права
та неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду в частині відмови в задоволенні
позову скасувати і ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на те, що суд надав
доказам неправильну оцінку, зокрема не
врахував надані позивачем докази, а
саме:

- лист за підписом начальника Вагонного
депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» з
наданням графіків чергувань, яким
також підтверджено чергування
позивача у зазначені періоди часу, що
відповідно до ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягало;

- акт перевірки державного інспектора з
питань праці, яким було встановлено
порушення роботодавця у ведені табеля
обліку робочого часу і для стягнення
компенсації позивачу було
запропоновано звернутися до суду;

- акти перевірок потягів та
розпорядження начальника вагонного
депо Донецьк про знаходження ОСОБА_3 у
відрядженні у вихідні та святкові дні.

Відповідач зі свого боку не надав
доказів, як це передбачено ст. 60 ЦПК
України, що він належним чином виконав
свої обов'язки по оплаті праці
позивача.

Судом не було взято до уваги вимоги п.
4.13 Колективного договору відповідача.
Висновки зроблено з порушенням ст. ст.
71, 72, 107, 108 КЗпП України, ст. ст. 14, 15, 21-24 ЗУ
«Про оплату праці».

Рішення суду в частині стягнення
середнього заробітку та відшкодування
моральної шкоди сторонами не
оскаржується.

Позивач ОСОБА_3, його представник
ОСОБА_4, представник відповідача ДП
«Донецька залізниця», будучі належним
чином повідомленими про час і місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явилися. Представник позивача ОСОБА_4
надав заяву про розгляд справи без його
участі, апеляційну скаргу підтримує в
повному обсязі.

Відповідно до положень ч.5 ст. 76, ч.2 ст. 305
ЦПК України апеляційний суд розглянув
справу за відсутності осіб, що не
з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 72 КЗпП України, робота у
вихідний день може компенсуватися, за
згодою сторін, наданням іншого дня
відпочинку або у грошовій формі у
подвійному розмірі.

Положеннями п. 4.13 Колективного
договору ДП «Донецька залізниця»
Вагонне депо Донецьк на 2007-2008 роки
(пролонгованого на 2009-2013 роки)
визначено, що за чергування у вихідні
або святкові дні оплата здійснюється в
одинарному розмірі з наданням впродовж
найближчих 10 днів іншого вихідного дня
той же тривалості, що і чергування.

Відповідно до вимог ст. 107 КЗпП України
робота у святковий і неробочий день (ч.4
ст. 73 КЗпП України) оплачується у
подвійному розмірі: працівникам, які
одержують місячний оклад, у розмірі
одинарної годинної або денної ставки
зверх окладу, якщо робота у святковий і
неробочий день провадилася у межах
місячної норми робочого часу, і в
розмірі подвійної годинної або денної
ставки зверх окладу, якщо робота
проводилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі
провадиться за години, фактично
відпрацьовані у святковий і неробочий
день.

На бажання працівника, який працював у
святковий і неробочий день, йому може
бути наданий інший день відпочинку.

Згідно ст.108 КЗпП України робота у
нічний час (ст.54 КЗпП України)
оплачується у підвищеному розмірі,
встановленому генеральною, галузевою
(регіональною) угодами та колективним
договором, але не нижче 20 відсотків
тарифної ставки (окладу) за кожну
годину роботи у нічний час.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, що при перевірці за
зверненням позивача ОСОБА_3
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Донецькій області
табелів обліку робочого часу було
встановлено, що надані табелі не
містять даних про чергування позивача
ОСОБА_3 як у робочі так і у святкові, не
робочі, та вихідні дні, та роботи у
нічний час.

Враховуючи, що зазначені обставини не
дають підстав змоги достовірної оцінки
можливого порушення вимог ст.ст. 107, 108
КЗпП України, п. 4.13 Колективного
договору, позивачу було рекомендовано
звернутися до суду з позовом про
встановлення факту роботи у святкові
та неробочі дні, вихідні дні, у нічний
час та відповідно отримання оплати за
виконану роботу в ці дні.

Отже, можливе припущення порушення
відповідачем положень ч.2 ст. 30 Закону
України «Про оплату праці», без
встановлення факту роботи у зазначений
період, унеможливлює задоволення
позову в цій частині, адже підставою
для нарахування заробітної плати за
всіма видами є табель, який повинен
відображати фактичні дані з днями та
часами роботи кожного працівника.

При цьому, самі по собі графіки
чергувань, на які позивач посилається
на підтвердження своїх вимог, не можуть
бути підставою обліку робочого часу,
оскільки затверджуються на передодні
звітного періоду і можуть бути змінені
у зв'язку з певними обставинами.

Посилання апелянта на положення ч.1 ст.
61 ЦПК України є неспроможним, оскільки
представником відповідача ДП
«Донецька залізниця» Пархоменко Є.О.,
діючого на підставі довіреності,
виданої 30 грудня 2013 року, факт
чергування позивача у зазначені
періоди часу не визнавався, про що 16
липня 20154 року було надано письмові
заперечення проти позову ОСОБА_3 (а.с.
174-177).

Лист від 11 червня 2014 року за № 1090,
підписаний особами із зазначенням
керівних посад Вагонного депо Донецьк,
не є в розумінні ст. 61 ЦПК України
визнанням обставин, а додана до нього
довідка, за підписом керівника
вагонного депо Донецьк про дати
чергування позивача, не скріплена
печаткою підприємства. До того ж, ця
довідка має відмінності від
затверджених графіків чергувань.

За таких підстав, суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв ці докази до
уваги.

Відповідно до ст. 121 КЗпП України
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку зі
службовим відрядженнями.

Працівникам, які направляються у
відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відряджені, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлених
законодавством.

За відрядженими працівниками
зберігаються протягом усього часу
відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове
відрядження, оплата праці за виконану
роботу здійснюється відповідно до
умов, визначених трудовим або
колективним договором, і розмір такої
оплати праці не може бути нижчим
середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги щодо не
неправильної оцінки наданих позивачем
на підтвердження своїх доводів актів
перевірок потягів та розпорядження
начальника Вагонного депо про
знаходження ОСОБА_3 у відрядженні є
необґрунтованими.

Само по собі розпорядження № 79 від 22
червня 2013 року про доручення позивачу
здійснити раптову перевірку потягів №
47 сполученням Донецьк - Севастополь від
ст. Донецьк до ст. Запоріжжя та потягу
№ 48 сполученням Севастополь - Донецьк
від ст. Запоріжжя до ст. Донецьк не є
підставою для проведення виплат за
відрядження, а наданий на його
підтвердження маршрутний лист № 831 за
червень 2013 року (а.с.152) в графі
«прибуття», «відправлення» підписи
посадових осіб не скріплені штемпелем
станції.

Що стосується ксерокопій актів
перевірок вагонів №№ 11,12,13,14 потягу №
277/278 сполученням Донецьк - Сімферополь
від 21 червня 2012 року, то суд першої
інстанції обґрунтовано не взяв їх до
уваги, оскільки з них не вбачається на
підставі чого позивач перебував у
відрядженні та скільки часу (а.с. 48, 51-53),
а наданий маршрутний лист № 950
датований липнем 2012 року (а.с. 153). До
того ж, з цього листа не вбачається з
якої станції і коли позивач відбув та
коли і на яку станцію прибув.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується із судовим рішенням в
частині відмови у задоволені позову.
Надані сторонами докази оцінені судом
належним чином, відповідно до ст.212 ЦПК
України, порушень норм матеріального
права не встановлено.

Нових доказів чи обставин, які не були
предметом розгляду суду першої
інстанції стороною позивача
апеляційному суду надано не було.

Таким чином, переглядаючи справу в
межах апеляційного оскарження та
заявлених позовних вимог, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 18 липня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді: