Номер провадження: 22-ц/785/8367/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19 серпня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4, про визнання особи такою, що
втратила право на проживання та
користування житлом, зобов`язання
відшкодувати витрати за комунальні
послуги, зняття з реєстраційного
обліку -

В С Т А Н О В
И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
Київського районного суду м. Одеси з
позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право на проживання та
користування квартирою АДРЕСА_1 у м.
Одесі, виселити відповідача з
зазначеної квартири, зобов`язати
відділ внутрішніх справ Київського
району м. Одеси зняти ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку по спірній
квартирі, зобов`язати відповідача
відшкодувати витрати за комунальні
послуги за період з жовтня місяця 2013
року по лютий місяць 2014 року в сумі 2635,36
грн., мотивуючи це тим, що їй та її сину
ОСОБА_4 на праві приватної, спільної
сумісної власності належить
двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого 17.05.1994 року УЖКГ
виконкому Одеської міськради. Крім
власників у зазначеній квартирі з 2004
року зареєстрований та проживає
колишній чоловік позивача - ОСОБА_3 Шлюб
між позивачем та відповідачем
розірвано 01.04.1986 року. Як стверджує
позивачка, ОСОБА_3 порушує правила
соціального співжиття і робить
неможливе спільне проживання в одній
квартирі: не прибирає, образливо
ставиться до неї, не сплачує комунальні
послуги, борг за які складає 2635 гривень
36 копійок. ОСОБА_2, як власник квартири,
вважає, що ОСОБА_3 внаслідок його
поведінки втратив право на проживання
і користування квартирою, тому
підлягає виселенню з квартири, з
підстав, визначених ст.116 ЖК України та
ст.405 ЦК України.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 14.04.2014 року залучено у якості
третіх осіб ОСОБА_4 та Київський РОВД
ОМУ МВС України в Одеській області.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 19.08.2014 року закрито
провадження у справі в частині
зобов"язання органів міграційної
служби Київського району м.Одеси
оформити зняття ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку по спірній
квартирі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 серпня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду
Одеської області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 серпня 2014 року та ухвалити
нове, яким задовольнити позов позивача,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при ухваленні рішення норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних стосунків і закон, який їх
регулює.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову про стягнення заборгованості
за кредитним договором, суд першої
інстанції виходив з того, що належних
доказів щодо руйнування або псування
відповідачем квартири, використання
квартири не за призначенням,
систематичного порушення відповідачем
правил соціального проживання, не
представлено. Позивач не довела
належними доказами про сплату нею
комунальних послуг за період з жовтня
2013 року по лютий 2014 року в сумі 2635,36 грн.,
про відшкодування яких заявила вимоги
до відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи,
засновані на законі і є правильними.

Судом першої інстанції встановлено,
що:

- двокімнатна квартира АДРЕСА_2
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (мати і син)
на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 17.05.1994 року
УЖКГ виконкому Одеської міськради;

- у квартирі зареєстрований і проживає
з 2004 року ОСОБА_3 - шлюб між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 розірваний у 1986 році.

Також з матеріалів справи вбачається,
що між сторонами склалися неприязні
стосунки, які час від часу переростають
у конфліктні ситуації, наслідком яких
стають виклики міліції, складання
адміністративних протоколів як щодо
позивача так і щодо відповідача,
передача їх до суду.

Протоколи про адміністративні
правопорушення складаються за ст. 173-2
ч.1 КпАП України, яка передбачає
адміністративну відповідальність за
умисне вчинення насильства у сім`ї.

При цьому необхідною ознакою для
наявності складу адміністративного
проступку є наявність сім`ї, член якої
скоює дії фізичного, психологічного та
економічного характеру.

Сторони не проживають однією сім`єю (не
підтримують шлюбні стосунки, не ведуть
спільне господарство, не мають
спільного бюджету, не перебувають у
зареєстрованому шлюбі та взагалі мають
відношення які не притаманні сім`ї у
розумінні ст. 3 СК України або фактичним
сімейним відносинам, як передбачає ст.
74 СК України).

В суді першої інстанції ОСОБА_3
пояснив, що після розірвання шлюбу у 1986
році вони з ОСОБА_2 поновили сім`ю і у 2004
році він оформив реєстрацію за місцем
постійного проживання - квартира
АДРЕСА_1 у якості члена сім`ї ОСОБА_2
Оформлення реєстрації було проведено
відповідно до вимог закону: за
письмовою згодою співвласників
квартири. Конфлікти в квартирі
провокує ОСОБА_2 з метою виселити його з
квартири, зокрема ОСОБА_2 усіляко
перешкоджає йому у користуванні
квартирою: не пускає в квартиру, для
чого змінила замки на вхідних дверях,
не дозволяє користуватися кухнею,
ванною, вимагає сплачувати комунальні
послуги тільки за його - відповідача -
рахунок. У двокімнатній квартирі
АДРЕСА_3 проживає сім`я дочки у складі 6
осіб: дочка, зять і 4 онуків, а в спірній
квартирі фактично проживають вони
вдвох: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (син проживає і
працює в іншому місці).

В суді першої інстанції третя особа у
справі- інший співвласник квартири
ОСОБА_4 пояснив, що сторони по справі є
його батьками. Він проти задоволення
позову заявленого його матір`ю до
батька і не заперечує, щоб батько і
надалі проживав у квартирі, де він є
співвласником ? частини. Він надасть
батькам матеріальну допомогу на оплату
боргів за комунальні
послуги.Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК
України якщо наймач, члени його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого
жилого приміщення.

Під систематичністю необхідно
розуміти скоєння двох і більше таких
правопорушень. При цьому необхідно, щоб
до винної особи попередньо були
застосовані міри попередження
суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і
систематичне порушення правил
суспільного співжиття, чим створюють
неможливі умови для проживання інших в
одній квартирі чи одному домі.

Виселення без надання іншого
помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ,
допускається у випадках: протиправної
винної поведінки особи, що створює
своїми діями неможливість спільного
проживання в одній квартирі або цілому
будинку; систематичного характеру
таких дій; безрезультатності заходів
попередження або суспільного впливу і
продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це
навмисні дії особи, безпосередньо
пов'язані не тільки з явною неповагою
до звичайних правил спільного
проживання (скандали, дебоші, образи,
заподіяння тілесних ушкоджень), але
також навмисне ігнорування
встановлених правил користування
житловими і підсобними приміщеннями,
невиконання вимог про дотримання тиші
в квартирах і на подвір'ї а також інші
навмисні дії, що перешкоджають
нормальному проживанню в квартирі або
житловому будинку.

Виселення через неможливість
спільного проживання може мати місце
лише при систематичному порушенні
винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз'яснив пленум
Верховного Суду України у п. 17 своій
Постанові "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України", №2 від 12
квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985
року), при розгляді справ про виселення
на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що
систематично порушують правила
суспільного співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або житловому будинку,
варто виходити з того, що при
антигромадському поводженні, що
продовжується, виселення винного може
бути й у випадку повторного порушення,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або суспільного впливу не дали
позитивних результатів. Доказом
застосування мір попередження і
громадського впливу можуть служити
постанови про притягнення до
адміністративної відповідальності,
офіційні застереження, рішення суду
або третейського суду про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення у
відповідні органи зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Виселення без надання іншого житлового
помешкання обумовлено ще і
безрезультатністю застосованих до
винної особи заходів попередження і
суспільного впливу.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 р., є,
зокрема, міри попередження,
застосовувані судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також міри суспільного
впливу, прийняті на зборах мешканців
будинку або членів ЖБК, трудових
колективів та інших громадських
організацій за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих указівок щодо можливого
виселення).

Систематичне порушення правил
суспільного співжиття може призвести
не тільки до виселення із займаного
житла. Це крайня міра. Закон допускає,
щоб до особи, яка систематично порушує
загальнолюдські правила співжиття,
були застосовані й інші санкції.

Таким чином законодавством
встановлений чіткий порядок для
виселення інших осіб, які проживають
разом з власниками житла.

У той же час, згідно з ч. 2 ст. 405 ЦКУ член
сім'ї власника житла втрачає право
користування житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним та власником
житла або законом.

Верховний Суд України в п. 10 Постанови
від 12.04.1985 року зазначив, що в разі
поважності причин відсутності наймача
або члена його сім'ї (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк. Якщо
особа була тимчасово відсутньою понад 6
місяців (як із поважної, так і з
неповажної причини), але повернулася на
житлову площу за згодою всіх членів
сім'ї, то її не можна вважати такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням.

Як вже зазначалося Постановою
Київського районного суду м. Одеси
відповідача один раз було притягнуто
до адміністративної відповідальності
за скоєння насильства в сім`ї.

В іншому випадку справу було закрито за
відсутністю складу адміністративного
проступку.

Також було один раз закрито справу про
скоєння насильства в сім`ї і щодо
самого позивача.

При таких обставинах судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
виселення відповідача у відповідності
до ст. 116 ч.1 ЖК України.

Правильним є і висновок суду про
відмову у задоволенні вимог про
відшкодування відповідачем позивачу
житлово-комунальних послуг з
посиланням на те, що позивач не
представила доказів сплати нею
комунальних послуг за період вказаний
у позові.

При цьому судом правильно враховано
позицію іншого співвласника квартири -
сина сторін у справі ОСОБА_4, який
заперечував проти виселення з кватири
батька і заявив що надасть батькам
гроші для сплати комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом неповно встановлені обставини
справи, зокрема не враховано, що
відповідач двічі (повторно) притягався
до адміністративної відповідальності
та що позивач сплачувала за комунальні
послуги є неспроможними, оскільки не
відповідають встановленим у справі
обставинам і зведені до фактичної
переоцінки доказів, яким судом надано
належну оцінку.

Інших доводів в апеляційній скарзі не
наведено.

Судова колегія доходить висновку, що
суд першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування рішення
суду, при вирішенні справи не допустив,
а наведені в скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова