У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 06 червня 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що він дав у
борг ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 28
000,00 грн, які вона зобов'язалась
повернути через місяць, що
підтверджується розпискою від 31
березня 2011 року. Оскільки ОСОБА_7
до цього часу грошові кошти не
повернула, він просив стягнути з неї
крім суми боргу 28 000,00 грн ще й пеню в
розмірі 17 640,00 грн.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова від 26
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 06 червня 2014
року, позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 кошти за
договором позики в розмірі 28 000,00 грн та
17 640,00 грн пені, а всього 45 640,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанцій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6
суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору, тому на підставі ст. ст. 526, 1046,
1049, 150 ЦК України ОСОБА_7 зобов'язана
повернути суму позики та пеню.

Однак, з такими висновками судів
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 31 березня 2011 року
ОСОБА_7 взяла у ОСОБА_6 в борг 28 000,00 грн,
та зобов'язалась повернути їх до 01
травня 2011 року, що підтверджується
оригіналом розписки.

Зазначеною розпискою передбачено, що у
випадку прострочення повернення
вказаної суми грошей до 01 травня 2011
року, ОСОБА_7 зобов'язувалась сплатити 3
% від всієї суми за кожен місяць.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

ОСОБА_7 стверджувала, що грошові кошти
від ОСОБА_6 не отримувала та зміст
розписки друкувала не вона, а підпис на
розписці може належати їй, однак вона
могла підписати чистий аркуш паперу
без тексту, у зв'язку з чим вона просила
призначити по справі судову
почеркознавчу експертизу для
встановлення часу написання
друкованого тексту розписки та часу
здійснення підпису у розписці.

Крім того, ОСОБА_7 зверталася до
апеляційного суду із заявою про
зупинення провадження у справі до
розгляду по суті справи за її позовом
про визнання договору позики
недійсним.

Апеляційний суд відхилив вказані
клопотання, посилаючись на те, що
відсутні підстави для призначення по
справі судової почеркознавчої
експертизи для з`ясування належності
підпису ОСОБА_7 у борговій розписці,
оскільки вона зазначала, що підпис на
вказаній розписці може належати їй, але
вона могла підписати чистий аркуш
паперу. Крім того, оспорювання ОСОБА_7 в
іншому судовому провадженні
зазначеного договору, у зв'язку з його
«безгрошовістю», також засвідчує
підписання нею зазначеної розписки.

Отже, суд апеляційної інстанції
позбавив відповідача права надати на
докази на підтвердження своїх
заперечень.

Разом з тим, з'ясування справжньої
правової природи розписки від 31
березня 2011 року є передумовою
встановлення наявності або
відсутності у позивача права вимагати
від позичальника виконання боргового
зобов'язання.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
апеляційним судом норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 212, 214, 303, 316 ЦПК
України) не встановлені фактичні
обставини справи, рішення апеляційного
суду необхідно скасувати відповідно до
ст. 338 ЦПК України, а справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 06 червня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук