22-ц/775/1511/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока Г.П.,
суддів - Супрун М.Ю.,
при секретарі - Бєльченко
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної
шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк» на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 серпня 2014 року,-

В С Т А
Н О В И Л А :

21 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ
«ПриватБанк») про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
злочином. В обґрунтування позовних
вимог посилався на те, що 24 вересня 2001
року він вніс до каси Маріупольської
філії ПАТ КБ «ПриватБанк» 400 тисячі
доларів США для зарахування на
депозитні рахунки на його ім'я та на
ім'я доньки ОСОБА_6 по 200 тисяч доларів
США. 26 вересня 2001 року між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено договір про
спеціальний вклад №792, який підписаний
директором ОСОБА_4 Проте, при зверненні
до банку щодо повернення суми вкладу
йому було відмовлено, оскільки грошові
кошти ним не вносились. У зв'язку з цим,
вважає, що належні йому грошові кошти
злочинним шляхом були привласнені
директором ОСОБА_4 та головним
бухгалтером ОСОБА_5, тому на підставі
ст.441 ЦК Української РСР просив
стягнути з відповідача 400 тисяч доларів
США у рахунок відшкодування майнової
шкоди, що по курсу НБУ на день подання
позову становить 3 196 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 10
червня 2013 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 02 вересня 2013 року, у
задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 грудня 2013 року
рішення Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 10
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 02 вересня 2013
року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами повторного розгляду
справи рішенням Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
27 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_2 200 000 доларів США, що
еквівалентно 1 598 000 грн. на день подачі
позову. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 09 вересня 2014
року виправлено описку в судовому
рішенні Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
27.08.2014 року, зазначено в резолютивній
частині рішення суду - стягнути з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь держави
судовий збір у розмірі 3441 грн.00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та прийняти
нове рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі та
стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його
користь 400 000 доларів США, що на день
винесення рішення еквівалентно 5556000
грн. При цьому посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не
погодився з рішенням суду в частині
задоволення позову, в апеляційній
скарзі просить рішення суду в цій
частині скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позові в повному обсязі. При цьому
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення, порушення і
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилися, про причини
неявки суду не повідомили, ніяких заяв
не подали, про час та місце судового
засідання були повідомлені, що
підтверджується поштовим
повідомленням про отримання ОСОБА_5
виклику до суду, та поверненням за
закінченням терміну зберігання
судового виклику на ім'я ОСОБА_4, яка
згідно матеріалів справи перебуває у
розшуку за вчинення злочину, тому вона
теж вважається повідомленою про час та
місце судового засідання. За таких
обставин, керуючись положеннями ст.305,
ч.4 ст.169 ЦПК України, з урахуванням
думки учасників процесу та враховуючи
те, що неявка належним чином
повідомленої сторони та інших осіб, які
беруть участь у справі, в судове
засідання не перешкоджає апеляційному
розгляду справи, колегія суддів дійшла
до висновку про можливість розгляду
справи у відсутності третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7, які
доводи апеляційної скарги позивача
підтримали та просили апеляційну
скаргу задовольнити, скасувати рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог, в
цій частині ухвалити нове рішення про
повне задоволення позову та стягнення
з відповідача матеріальної шкоди у
розмірі 400 000 доларів США по курсу НБУ
України на час ухвалення рішення, також
просили апеляційну скаргу відповідача
відхилити, пояснення представника ПАТ
КБ «ПриватБанк» Шишелової Н.В., яка
доводи апеляційної скарги відповідача
підтримала, просила рішення суду в
частині задоволення позову скасувати
та в цій частині ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову, а
апеляційну скаргу позивача просила
відхилити, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню, а апеляційна
скарга відповідача підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
договору про спеціальний строковий
вклад №791 від 26.09.2001 року ОСОБА_10
вносить до каси Маріупольської філії
КБ "ПриватБанк" 200 000 доларів США, а банк
зобов'язувався через 6 місяців
повернути суму вкладу та сплатити 24%
річних. Даний договір підписаний
директором ОСОБА_4 на підставі
довіреності №3878 від 26.10.2000 р. (т.1 а.с.15,17).

Згідно прибуткового касового ордеру
№14 від 24.09.2001 року ОСОБА_2 вніс до каси
Маріупольської філії КБ "ПриватБанк" 400
000 доларів США (т.1 а.с.16).

Згідно Акту КРВ в м. Маріуполі від 02.04.2002
року документальної перевірки
фінансової діяльності в МФ ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (на теперішній час ПАТ КБ
«ПриватБанк»), встановлено, що відсутні
документи, які підтверджують факт
надходження коштів в сумі 400000 доларів
США від ОСОБА_2 Вказана сума, незважаючи
на наявність ордеру №14 від 24.09.2001 року,
не оприбутковувалась (т.2 а.с.20-29).

Постановою Ленінського районного суду
м.Донецька від 07 червня 2006 року про
застосування відносно ОСОБА_5
примусових заходів медичного
характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння за ст. 191
ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в
редакції 2001 року та ст.166 ч.3 в редакції
КК України 1960 року встановлено, що
ОСОБА_4, відносно якої оголошено розшук,
і ОСОБА_5 за попереднім зговором,
вийшовши за межі наданих їм службових
повноважень, розробили і склали бланк
договору про спеціальний строковий
вклад, що не відповідав типовим
бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ
"ПриватБанк" відповідно до наказів від
22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада
2000 року № 1278 та використали його для
укладення спеціальних договорів, у
тому числі і з ОСОБА_2, незаконним
шляхом отримали грошові кошти, які у
касу банку не надходили, чим спричинили
останньому матеріальну шкоду у розмірі
200 000 доларів США (т.1 а.с.26-32). Вказаною
постановою встановлено, що ОСОБА_5 як
головним бухгалтером Маріупольської
філії ПАТ КБ "ПриватБанк" за
попередньою змовою з ОСОБА_4 як
керівником Маріупольської філії ПАТ КБ
"Приватбанк" вчинені службові злочини,
якими спричинено майнову шкоду
фізичним особам, у тому числі і ОСОБА_2,
а також юридичній особі ЗАТ КБ
"ПриватБанк", внесенню в касу якого
підлягали грошові кошти, які належали
фізичним особам, в тому числі позивачу
на суму 200 000 доларів США.

Згідно постанов старшого слідчого
прокуратури Донецької області ОСОБА_2
був визнаний по даній кримінальній
справі потерпілим та цивільним
позивачем на суму 200 000 доларів США (т.1
а.с.19).

За таких обставин, виходячи з того, що
вчиненими суспільно-небезпечними
діяннями головного бухгалтера
Маріупольської філії ЗАТ КБ
«ПриватБанк» ОСОБА_5 за попередньою
змовою з ОСОБА_4 як керівником
Маріупольської філії ПАТ КБ
"ПриватБанк" під час виконання ними
своїх службових обов'язків була
спричинена шкода позивачеві, суд
першої інстанції обґрунтовано дійшов
до висновку про покладання на ПАТ КБ
«ПриватБанк» обов'язку по
відшкодуванню матеріальної шкоди в
сумі вкладу у розмірі 200 000 доларів США.

Такий висновок суду випливає з
обставин справи та відповідає нормам
матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до ст.440 ЦК України в
редакції 1963 року, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин,
шкода заподіяна особі або майну
громадянина підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі. Аналогічні положення
встановлені і ст.1166 ЦК України в
редакції 2003 року.

Згідно з положеннями ст.441 ЦК України в
редакції 1963 року організація повинна
відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її
працівників під час виконання ними
своїх трудових (службових) обов'язків.
Аналогічні положення встановлені ч.1
ст.1172 ЦК України 2003 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в п.5
постанови №6 від 27 березня 1992 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» (з наступними змінами) при
розгляді справ про відшкодування
шкоди за ст.441 ЦК суди повинні мати на
увазі, що крім загальних підстав,
передбачених ст.440 ЦК, відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли особа, з вини якої заподіяна шкода,
знаходиться з даною організацією в
трудових відносинах і шкода, заподіяна
нею у зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Господарські (підприємницькі)
товариства, кооперативи відповідають
за шкоду на підставі ст.441 ЦК у випадках
її заподіяння як їхнім учасником
(членом) під час здійснення ним
підприємницької або іншої діяльності
від їх імені, так і особами, які
виконують роботу за трудовим
договором.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в п.3
постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» за вимогами інших
осіб, що ґрунтуються на неналежному
виконанні працівником своїх трудових
обов'язків (відшкодування шкоди їх
майну, здоров'ю, виплаченої пенсії,
допомоги по соціальному страхуванню та
ін.), в силу ст.441 ЦК, відповідає
підприємство, перед яким винний
працівник несе матеріальну
відповідальність в порядку регресу за
нормами трудового законодавства.

З матеріалів справи вбачається що 26
вересня 2001 року між Маріупольською
філією КБ «ПриватБанк» (на теперішній
час ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було
укладено договір про спеціальний
строковий депозитний вклад на суму 200 000
доларів США з виплатою 24% річних
строком на 6 місяців. Договір від імені
відповідача підписала директор
Маріупольської філії КБ «ПриватБанк»
ОСОБА_4 та скріпила печаткою банку в
приміщені банку та в робочий час.
Грошові кошти позивач вніс у касу
банку, що підтверджується касовим
ордером №14 від 24.09.2001 року, скріплений
підписом головного бухгалтера ОСОБА_5,
але по касі банку не були проведені на
розрахунковий рахунок не зараховані.

Наведені обставини підтверджуються
договором про спеціальний строковий
вклад №791 від 26.09.2001 року (т.1 а.с.15),
прибутковим касовим ордером №14 від
24.09.2001 року (т.1 а.с.16), висновком експерта
№156 від 04.04.2002 року про належність
підпису у прибутковому касовому ордері
ОСОБА_5 (т.1 а.с.18), постановою старшого
слідчого прокуратури Донецької
області про визнання ОСОБА_2 цивільним
позивачем у кримінальній справі
стосовно ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на суму
вказаного строкового депозитного
вкладу (т.1 а.с.19), цивільним
відповідачем визнано ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (т.1 а.с.26), постановою
Ленінського районного суду м.Донецька
від 07.06.2006 року про застосування
стосовно ОСОБА_5 примусових заходів
медичного характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння,
вчиненого за попереднім зговором
групою осіб з ОСОБА_4 як керівником
Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк», стосовно якої оголошено
розшук, тобто вчинення службових
злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, 365 ч.3,
366 ч.2 КК України, внаслідок яких
спричинено матеріальну шкоду фізичним
та юридичним особам, в тому числі
ОСОБА_2 завдано матеріальну шкоду у
розмірі 200 000 доларів США (т.1 а.с.26-32).

Перебування у трудових відносинах
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з банком під час
укладання договору про спеціальний
строковий вклад з позивачем та
приймання від нього грошей у
приміщенні Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» сторонами не оспорюється.

Ні суду першої інстанції, ні
апеляційному суду відповідачем та його
представником не надано жодних доказів
на спростування наведених позивачем та
встановлених постановою Ленінського
районного суду м.Донецька від 07.06.2006
року обставин щодо укладання з
позивачем договору про спеціальний
строковий вклад, отримання
працівниками банку в приміщенні банку
та в робочий час грошових коштів в
обумовленій у договорі сумі.

За таких обставин, з урахуванням
наведених норм права колегія суддів
вважає, що правильно встановивши, що
неправомірними діями працівників
банку ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які зловживаючи
своїм службовим становищем та
перевищуючи свої службові обов'язки,
після укладання від імені відповідача
договору про спеціальний строковий
вклад, прийняті від позивача кошти за
даним вкладом не внесли в касу на
банківський рахунок та за перебігом
строку дії договору не повернули
позивачу, чим останньому спричинили
матеріальну шкоду, суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що відповідальність по
відшкодуванню цієї шкоди у розмірі 200 000
доларів США за вказані дії працівників
банку повинен нести відповідач, з яким
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у трудових
відносинах, вказані дії вчинили в
робочий час в приміщенні банку та,
діючи від імені банку.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду в частині
визначення суми шкоди в національній
валюті по курсу НБУ на день
пред'явлення позову.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з положеннями ст.1192 ЦК України
розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в
п.14 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільних справах» у
разі пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземній валюті суду
слід навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим НБУ на день
ухвалення рішення. Суд має право
ухвалити рішення про стягнення
грошових коштів в іноземній валюті з
правовідносин, які виникли при
здійсненні валютних операцій, у
випадках і в порядку встановлених
законом.

Однак, на дані вимоги матеріального
закону суд першої інстанції уваги не
звернув та стягнув з відповідача на
користь позивача 200 000 доларів США за
курсом НБУ на час подачі позову до суду
на загальну суму 1598000грн., не навівши в
мотивувальній частині рішення ніяких
розрахунків, хоча за період розгляду
справи (позов подано до суду 21.11.2012 року)
офіційний курс долара США до
національної валют и України значно
змінився. На час ухвалення рішення
судом першої інстанції на 27.08.2014 року
офіційний курс НБУ долара по
відношенню до національної валюти
України становив: 1 долар США = 13,8910грн.,
тому на час розгляду справи 200 000
доларів США по курсу НБУ відповідало
2778200грн. (200000Х13,8910). Тому рішення суду в
цій частині не може бути визнане
законним та підлягає зміні.

Станом на час розгляду справи в
апеляційному суді, на 11.11.2014 року,
офіційний курс НБУ долара США до
національної валюти України становить:
100 доларів США = 1480,4225грн., тобто 1 долар
США =14,804225грн. (1480,4225:100), відповідно, 200 000
доларів США відповідає 2960845грн.
(200000Х14804225).

З урахуванням наведеного рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
грошових коштів підлягає зміні та з ПАТ
КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на
користь позивача у відшкодування шкоди
200 000 доларів США, що за офіційним курсом
НБУ станом на 11.11.2014 року становить 2 960
845грн.

Підстав для скасування чи зміни
рішення суду в іншій частині колегія
суддів не вбачає.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на необґрунтованість рішення
суду в частині відмови в задоволенні
позову про стягнення з відповідача
іншої частини матеріальної шкоди в
розмірі 200 000 доларів США, що суд без
уваги залишив те, що він передав банку
400 000 доларів США згідно прибуткового
касового ордеру, а тому йому злочинними
діями заподіяна шкода саме на цю суму,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки, як вбачається зі справи,
позивач пред'явив до суду позов до
відповідача про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої злочином.
В ході розслідування кримінальної
справи стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4
позивач був визнаний потерпілим та
цивільним позивачем на суму заподіяної
злочинними діями цих осіб шкоди у
розмірі 200 000 доларів США. Постановою
Ленінського районного суду м.Донецька
від 07.06.2006 року про застосування
примусових заходів медичного
характеру стосовно ОСОБА_5 встановлено,
що її злочинними діями за попередньою
змовою з ОСОБА_4 позивачу завдана
матеріальна шкода на суму 200 000 доларів
США. Жодних доказів про те, що
злочинними діями працівників ПАТ КБ
«ПриватБанк» позивачу заподіяна
матеріальна шкода в розмірі 400 000
доларів США суду не надано. Крім того,
позивач стверджував що внесені за
прибутковим касовим ордером від 24.09.2001
року грошові кошти в сумі 400 000 доларів
США були розподілені за двома
депозитними договорами на ім'я
позивача - 200 000 доларів США та на ім'я
його доньки ОСОБА_6 в сумі 200 000 доларів
США, яка також визнана потерпілою та
цивільним позивачем по кримінальній
справі стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги відповідача
про недоведеність обставин, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення і неправильне застосування
норм матеріального права колегія
суддів вважає безпідставними.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» в
апеляційній скарзі на те, що банк не
повинен нести відповідальність за дії
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вони діяли з
перевищенням своїх повноважень у в
своїх власних інтересах, є
безпідставними, оскільки як
встановлено судом і це не спростовано
відповідачем і його представником,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в трудових
відносинах з банком, діяли від імені
банку, в приміщенні банку та в робочий
час. Крім того, договір був укладений
від імені банку і грошові кошти в
обумовленій у договорі сумі були
передані позивачем посадовій особі
банку, а та обставина, що ОСОБА_5 не
оформила внесення коштів в касу банку
на депозитний рахунок вкладника, як і
те, що у позивача відсутній фінансовий
документ про передачу грошових коштів
в день укладення договору, не може бути
підставою для звільнення відповідача
від відповідальності за дії його
працівників, оскільки факт вчинення
службовими особами відповідача
суспільно-небезпечного діяння за
попереднім зговором групою осіб
встановлено постановою Ленінського
районного суду м.Донецька від 07.06.2006
року у кримінальній справі, яка є
належним письмовим доказом і на їх
спростування жодних доказів не надано.
Та обставина, що стосовно ОСОБА_4, щодо
якої оголошено розшук, кримінальна
справа не розглянута та обвинувальний
вирок не винесено, не спростовує
правильність висновків суду першої
інстанції, оскільки стосовно ОСОБА_2
службові злочини вчинені ОСОБА_5 за
попереднім зговором з ОСОБА_4 і
обставини цих злочинів встановлені
вказаною вище постановою суду у
кримінальній справі, яка фактично має
юридичну силу обвинувального вироку,
бо примусові заходи медичного
характеру відповідно до вимог
кримінального процесуального
законодавства застосовуються лише при
доведеності факту вчинення особою
суспільно-небезпечного діяння, тобто
злочину.

Також безпідставними вважає колегія
суддів доводи апеляційної скарги
відповідача про неправильність
висновків суду щодо строку позовної
давності, оскільки з урахуванням того,
що ОСОБА_2 в ході проведення досудового
слідства у кримінальній справі
стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявив позов
про відшкодування шкоди та був
визнаний потерпілим і цивільним
позивачем, суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
переривання строку позовної давності
відповідно до вимог ст.79 ЦК України в
редакції 1963 року і до закінчення
розгляду по суті кримінальної справи
стосовно ОСОБА_4, яка оголошена в
розшук, та, враховуючи те, що стосовно
неї розгляд кримінальної справи не
закінчився, не закінчився і перебіг
строку позовної давності для
пред'явлення позивачем вимог до
відповідача про відшкодування шкоди в
порядку цивільного судочинства. З
огляду на наведене суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про відсутність підстав для
застосування строків позовної
давності у цивільній справі.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
необхідність зміни рішення суду в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача грошових коштів у
зв'язку з невідповідністю в цій частині
рішення вимогам матеріального права, а
в решті частини рішення підлягає
залишенню без зміни, у зв'язку з чим
апеляційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню, а апеляційна
скарга відповідача підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 серпня 2014 рокупро стягнення з
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_2 грошових коштів
змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 200 000
(двісті тисяч) доларів США, що станом на
11 листопада 2014 року по курсу
Національного банку України
еквівалентно 2 960 845 (два мілліона
дев'ятсот шістдесят тисяч вісімсот
сорок п'ять) гривень 00 копійок.

В решті частини рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Супрун М.Ю.

Мироненко І.П.