Справа № 369/6929/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/6048/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

30 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 10 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні та компенсації втрати
частини доходів у зв»язку з порушенням
строків їх виплати,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з вищевказаним позовом та
просив ухвалити рішення про його
задоволення, посилаючись на те, що
06.05.2014 року Києво-Святошинським
районним судом Київської області
прийнято рішення по справі за його
позовом до ПАТ «АК «Київводоканал» про
стягнення нарахованої, але не
виплаченої заробітної плати та
середнього заробітку за весь час
затримки, яким позов задоволено в
повному обсязі. Рішенням Апеляційного
суду Київської області від 08.07.2014 року
рішення суду першої інстанції змінено
в частині визначення суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку, в
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Згідно вищезазначених судових
рішень стягненню підлягає середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні з 24.09.2013 року
по 06.05.2014 року загальною кількістю
робочих днів - 156.

16.05.2014 року на картковий рахунок
позивача від відповідача надійшли
кошти в розмірі 841,82 грн. як
заборгованість по заробітній платі за
вересень 2013 року.

У зв'язку з тим, що після ухвалення
рішення та до повного розрахунку
відповідача з ним пройшло 8 робочих
днів, ОСОБА_1 вважає, що з відповідача на
його користь підлягає стягненню
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні з
07.05.2014 року по 16.05.2014 року у розмірі 1219,04
грн. з розрахунку 152,38 грн.
(середньоденна заробітна плата) х 8
(кількість робочих днів).

Крім цього, ОСОБА_1 на підставі норм
Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв»язку з порушенням строків їх
виплати» просив суд стягнути з
відповідача на свою користь
компенсацію в розмірі 94,29 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 10
вересня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ПАТ «Акціонерна компанія
«Київводоканал» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку до повного
фактичного розрахунку в розмірі 914 грн.
28 коп. та компенсацію втрати частини
заробітної плати у зв»язку з
порушенням строків виплати в розмірі 62
грн. 29 коп., а всього 976 грн. 57 коп.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подав на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді
доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
що рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
06.05.2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до
ПАТ «АК «Київводоканал» та стягнуто на
користь ОСОБА_1 841 грн. 82 коп.
заборгованості із заробітної плати та
25 069 грн. 20 коп. середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, а всього
25 911 грн. 02 коп.

Рішенням Апеляційного суду
Київської області від 08.07.2014 року
рішення Києво-Святошинського
районного суду від 06.05.2014 року в частині
визначення суми середнього заробітку
за час затримки розрахунку змінено та
замість 25 069,20 грн. стягнуто з ПАТ
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
на користь ОСОБА_1 23 771,28 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку, а
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
06.05.2014 року в частині стягнення з ПАТ
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
на користь ОСОБА_1 841 грн. 82 коп.
заборгованості по заробітній платі
залишено без змін, з визначенням
загальної суми стягнення в розмірі 24
613,10 грн.

16.05.2014 року на картковий рахунок
позивача НОМЕР_1 від відповідача
надійшли кошти в розмірі 841,82 грн. як
заборгованість по заробітній платі за
вересень 2013 року.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з його
обґрунтованості, і колегія суддів
погоджується з такими висновками суду,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У відповідності до висновків
Верховного Суду України, викладених в
постановах, ухвалених за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 Цивільного процесуального
кодексу України, за II півріччя 2013 року
(постанови Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України: від 3
липня 2013 р. у справі № 6-60цс13; від 20
листопада 2013 р. у справі № 6-114цс13) щодо
спорів, що виникають із трудових
правовідносин, які згідно ст. 3607
Цивільного процесуального кодексу
України є обов'язковими для всіх
суб'єктів владних повноважень та для
всіх судів України, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а в разі
непроведення його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Відсутність коштів у
роботодавця не виключає його
відповідальності.

Також у відповідності до постанови
Верховного Суду України від 29.01.2014 року
у справі №6-144цс13, вирішуючи питання про
усунення розбіжностей у застосуванні
судом касаційної інстанції норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходила із такого.

Закон України "Про виконавче
провадження" визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку. Цим Законом
врегульовано лише правовідносини, що
виникають у процесі виконання судових
рішень.

Відповідно до частини 1 статті 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною 1
статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника
або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, тобто за
весь період невиплати власником або
уповноваженим ним органом належних
працівникові при звільненні сум.

На підставі наведеного, зважаючи на
недоведеність відповідачем того, що
невиплата належних позивачу сум
сталася не з його вини, законним та
обґрунтованим є висновок суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
на користь позивача середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за 6 робочих днів за період з 07.05.2014 року
по 16.05.2014 року в розмірі 914,28 грн. (152,38
грн. х 6 = 914,28 грн.)

Правильним є і висновок суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
на користь позивача компенсації втрати
частини доходів у зв»язку з порушенням
строків їх виплати в розмірі 62,29 грн., що
вбачається з наступного.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» від 19
жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи), а
саме у разі затримки на один і більше
календарних місяців виплати
нарахованих громадянам грошових
доходів: пенсії, соціальних виплат,
стипендії, заробітної плати (грошового
забезпечення) тощо. У зв'язку з цим
кошти, які підлягають нарахуванню в
порядку компенсації працівникам
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати, мають
компенсаторний характер. Як складові
належної працівникові заробітної
плати ці кошти спрямовані на
забезпечення реальної заробітної
плати з метою підтримання достатнього
життєвого рівня громадян та
купівельної спроможності заробітної
плати у зв'язку з інфляційними
процесами та зростанням споживчих цін
на товари та послуги.

Відповідно до частини першої статті 3,
частини першої статті 15 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, у тому числі тих,
що виникли із трудових відносин.
Працівники мають право, зокрема, на
звернення до суду для вирішення
трудових спорів незалежно від
характеру виконуваної роботи або
займаної посади, крім випадків,
передбачених законодавством (частина
друга статті 2 Кодексу).

Спір щодо стягнення не виплачених
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою сум
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати є трудовим спором, пов'язаним з
недотриманням законодавства про
оплату праці.

Як зазначив Конституційний Суд
України в абзаці п'ятому підпункту 2.1
пункту 2 мотивувальної частини Рішення
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, строки
звернення працівника до суду за
вирішенням трудового спору як складова
механізму реалізації права на судовий
захист є однією з гарантій
забезпечення прав і свобод учасників
трудових правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 233
Кодексу законів про працю України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, на підставі системного аналізу
наведених положень чинного
законодавства працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати як
складових належної працівнику
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком незалежно від того,
чи були такі суми нараховані
роботодавцем. Це право працівника
відповідає засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим конституційного принципу
верховенства права та не порушує
балансу прав і законних інтересів
працівників і роботодавців.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, як підставу для
скасування рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга відповідача
не містить.

Враховуючи викладене, з»ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
відповідача підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін, як
таке, що ухвалене на підставі повно та
всебічно встановлених обставин справи,
підтверджених доказами, перевіреними
судом.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 10
вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :