Справа № 495/5578/14-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2014 року
Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання:
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5578/14-ц
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності та
розподіл майна подружжя
30.07.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач-1), ОСОБА_3 (далі по
тексту - відповідач-2) та ОСОБА_4 (далі по
тексту - відповідач-3) про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання права власності та розподіл
Так, позивач просить суд:
- визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна № 825/Б
від 07.07.1997 року, який був укладений у
Білгород-Дністровському відділенні
Одеської товарної біржі, у
відповідності до якого ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 продали ОСОБА_2. двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,80
кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
- визнати за ОСОБА_2 право власності на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 51,80 кв.м., житловою
площею 27,9 кв.м., яка складається з
наступних приміщень: 1 - коридор, 2 -
комора, 3, 4 - житлові кімнати, 5 - кухня, 6 -
комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 - лоджія;
- визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,80 кв.м.,
житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
- визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 51,80 кв.м., житловою
площею 27,9 кв.м., яка складається з
наступних приміщень: 1 - коридор, 2 -
комора, 3, 4 - житлові кімнати, 5 - кухня, 6 -
комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 - лоджія.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.09.1995
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне
прізвище ОСОБА_2) було зареєстровано
шлюб. 07.07.1997 року у
Білгород-Дністровському відділенні
Одеської товарної біржі між ОСОБА_2 (яка
ще не змінила своє дошлюбне прізвище
ОСОБА_2), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна за реєстраційним № 825/Б, згідно
якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а
ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2)
купила нерухоме майно (двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,80
кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія). Сторони дійшли згоди по усім
істотним умовам договору та виконали
їх в повному обсязі, що є підставою для
визнання такого договору дійсним та
визнання права власності. Дана
квартира була куплена під час
сумісного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
спільні кошти, але була зареєстрована
лише на дружину. На даний час сторони
припинили шлюбні відносин, але вказана
квартира і до сих пір зареєстрована
лише за ОСОБА_2 (ОСОБА_2).
Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання
03.11.2014 року не з'явився, але подав до
суду заяву, згідно якої заявлені
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, просить їх задовольнити та
розглянути справу без його участі.
Проти заочного розгляду справи не
Відповідач-1 - ОСОБА_2 та відповідач-2 -
ОСОБА_3, відзив, заперечення або
пояснення на позов ОСОБА_1 до суду не
надали та в судові засідання 17.09.2014
року, 10.10.2014 року та 03.11.2014 року не
з'явилися без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомили,
будь-яких клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце судового розгляду.
Так, ухвала суду та повістки про
призначення слухання справи на 17.09.2014
року, 10.10.2014 року та 03.11.2014 року, а також
копії позовної заяви ОСОБА_1 з
додатками до неї були надіслані на
ОСОБА_3 (АДРЕСА_2), які наявні в
матеріалах справи та за якими вони
зареєстровані. Між тим, усі документи з
зазначених адрес були повернуті до
суду у зв'язку з закінченням терміну
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
повістка разом із розпискою, а у
випадках, встановлених цим Кодексом,
разом з копіями відповідних документів
надсилається поштою рекомендованим
листом із повідомленням або через
кур'єрів за адресою, зазначеною
стороною чи іншою особою, яка бере
участь у справі. У разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
такою адресою, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення вручене
Відповідач-3 - ОСОБА_4, відзив,
заперечення або пояснення на позов
ОСОБА_1 до суду не надав та в судові
засідання 17.09.2014 року, 10.10.2014 року та
03.11.2014 року не з'явився без поважних
причин, про причини неявки суд не
повідомив, будь-яких клопотань не
заявляв, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце судового
розгляду, про що свідчать наявні в
матеріалах справи відповідні поштові
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
повторної неявки в судове засідання
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Згідно із ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми
чинного законодавства та ті факти, що
відповідачі в жодне судове засідання
не з'явилися, будь-яких пояснень не
надали та клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце проведення судових
засідань, позивач в судове засідання не
з'явився, але просив розглянути справу
за його відсутності та проти винесення
заочного рішення не заперечував, строк
розгляду справи, відповідно до ст.157
Цивільного процесуального кодексу
України, закінчився і ніхто із сторін
не заявив клопотання про його
подовження, суд вважає за можливе і
необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169,
ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального
кодексу України розглянути справу за
відсутності учасників судового
процесу, на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, суд дійшов до наступних
висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
07.07.1997 року у Білгород-Дністровському
відділенні Одеської товарної біржі між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 (Продавці) та ОСОБА_2.
(Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна
(реєстраційний номер 825/Б), відповідно
до умов якого продавці продали, а
покупець купив об'єкт нерухомості: 2-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 51,80 кв.м., житловою площею 27,9
кв.м., яка складається з наступних
приміщень: 1 - коридор, 2 - комора, 3, 4 -
житлові кімнати, 5 - кухня, 6 - комора, 7 -
туалет, 8 - ванна, 9 - лоджія. Дане
домоволодіння належало ОСОБА_3, ОСОБА_4
на підставі свідоцтва про право
власності видане на підставі
розпорядження № 1049 від 01.08.1996 року
органу приватизації
Білгород-Дністровської птахофабрики.

Зазначений вище Договір
купівлі-продажу нерухомого майна
зареєстрований в журналі реєстрації
біржових угод, реєстраційний № 825/Б від
07.07.1997 року та в КП
«Білгород-Дністровське МБТІ» 09.07.1997
року, реєстраційний номер 2-47,
інвентарна справа № 334.

Між тим, такий договір сторонами
нотаріально посвідчений не був,
оскільки, по-перше, чинним
законодавством не було передбачено
нотаріальне посвідчення такого
договору, а, по-друге, пунктом 8 договору
було встановлено, що договір,
відповідно до ст.227 Цивільного кодексу
України, підлягає реєстрації лише у
Бюро технічної інвентаризації за
місцем розташування об'єкта
нерухомості.

Відповідно до виготовленого 09.07.1997 року
технічного паспорту, інвентарний №334,
реєстровий № 2-47, власником квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 51,80 кв.м.,
житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія, є ОСОБА_2

Згідно із ст.1 Закону України «Про
товарну біржу», діяльність товарної
біржі здійснюється у відповідності з
цим Законом та діючим законодавством
України, статутом біржі, правилами
біржової торгівлі.

Розділом 4 Закону України «Про товарну
біржу» визначені основні принципи
правил ведення біржової торгівлі та
здійснення біржових операцій, якими,
зокрема, встановлено, що біржовою
операцією вважається тільки та угода,
яка відповідає сукупності умов, які
передбачені ч.1 ст.15 Закону, а саме: якщо
вона представляє собою
купівлю-продажу, поставку, обмін
товару, що допущені до обміну на
товарній біржі; якщо її учасники ї
членами товарної біржі; якщо угода
надана до реєстрації та зареєстрована
на біржі не пізніше наступного за
здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не
підлягають нотаріальному посвідченню,
угода вважається укладеною з моменту
її реєстрації на біржі (частини 2, 4
статті 15 Закону України «Про товарну
біржу»).

Отже, при укладенні договору
купівлі-продажу нерухомості від 07.07.1997
року за реєстровим № 825/Б сторонами
були дотримані всі умови, яких
необхідно дотримуватися при укладенні
договорів на товарній біржі, у
відповідності до ст.15 Закону України
«Про товарну біржу».

Крім того, у відповідності до пункту 2
Постанови Кабінету Міністрів України
№1030 від 31.08.1996 року «Про врегулювання
сплати державного мита при відчуженні
об'єктів нерухомого майна», яка діяла
на момент укладення договору
купівлі-продажу нерухомості від 07.07.1997
року за реєстровим № 825/Б, будь-які
угоди про відчуження об'єктів
нерухомого майна, які укладаються на
біржах, в агентствах нерухомості тощо,
прирівнюються до нотаріального
посвідчення цих договорів.

За твердженням ОСОБА_1, сторонами
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 07.07.1997 року за реєстровим №
825/Б було виконано усі його умови в
повному обсязі. Так, покупець сплатив
продавцям 10 153 грн. (усю суму,
передбачену договором), ОСОБА_3, ОСОБА_4
після відчуження проданої квартири
виселилися із неї та знялися з
реєстраційного обліку, ОСОБА_2 разом із
чоловіком ОСОБА_1 вселилися в квартиру,
користуються нею в повному обсязі,
сплачують комунальні та інші послуги.

Між тим, на даний час не має можливості
розпоряджатися квартирою, в тому числі
відчужувати її, оскільки чинне
законодавство передбачає нотаріальне
посвідчення договорів, пов'язаних з
відчуженням нерухомого майна.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.220 Цивільного кодексу
України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Частина 2 ст.220 Цивільного кодексу
України надає суду право визнати
дійсним нотаріально не посвідчений
договір, якщо сторони домовилися про
усі його істотні умови, підтверджені
письмовими доказами і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від
нотаріального посвідчення такого
договору (недобросовісна сторона). Таке
рішення може бути прийняте судом на
вимогу добросовісної сторони, яка
виконала повністю або частково
договір. Зміст положень ч.2 дає підстави
тлумачити їх таким чином, що вони не
поширюються на випадки ухилення від
нотаріального посвідчення договору
усіх його сторін. Під ухиленням від
нотаріального посвідчення договору
має розумітися як активна протидія
цьому, так і пасивне небажання вчинити
цю дію.

Якщо суд задовольнить вимогу
добросовісної сторони про дійсність
нотаріально не посвідченого договору,
то після набрання чинності рішення
суду такий договір вважатиметься
дійсним з моменту його укладення.
Наступне нотаріальне посвідчення
такого договору не вимагається. Судове
рішення в цьому випадку замінює
нотаріальне посвідчення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при
розгляді справ про визнання правочинів
дійсними суди повинні з'ясувати чи
підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи не втрачена така можливість. У
зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених ст. 218 та 220
Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони при укладені 07.07.1997 року
договору купівлі-продажу нерухомого
майна за реєстровим № 825/Б досягли
згоди з усіх істотних умов такого
договору та виконали усі умови цього
договору, але чинним на час укладання
договору законодавством не було
передбачено нотаріальне посвідчення
такого договору та пунктом 8 вказаного
договору було встановлено, що договір,
відповідно до ст.227 Цивільного кодексу
України, підлягає реєстрації лише у
Бюро технічної інвентаризації за
місцем розташування об'єкта
нерухомості.

Суд вважає, що наведені обставини є
підставою, відповідно до ч.2 ст.220, ст.638
Цивільного кодексу України та п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9, для визнання
договору купівлі-продажу нерухомого
майна за реєстровим № 825/Б від 07.07.1997
року дійсним.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право власності є
непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до ст.334 Цивільного
кодексу України, право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майно, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили рішення
суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно із ст.398 Цивільного кодексу
України, право володіння виникає на
підставі договору з власником або
особою, якій майно було передане
власником, а також на інших підставах,
встановлених законом.

Враховуючи вищезазначені обставини,
норми чинного законодавства та ті
факти, що, по-перше, сторони при
укладені договору купівлі-продажу
нерухомого майна за реєстровим № 825/Б
від 07.07.1997 року досягли згоди з усіх
істотних умов такого договору та
виконали усі умови цього договору,
по-друге, чинним на час укладання
договору законодавством та самим
договором не було передбачено
нотаріальне посвідчення такого
договору, по-третє, такі дії не
суперечать закону і не порушують права,
свободи чи інтереси інших осіб та
держави, суд дійшов до висновку про
законність, обґрунтованість та
правомірність позовних вимог ОСОБА_1
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності.

Крім того, матеріалами справи
встановлено, що 23.09.1995 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2)
було зареєстровано шлюб Виконкомом
Сергіївської селищної ради народних
депутатів Одеської області, про що
зроблено відповідний актовий запис за
№ 53, що підтверджується свідоцтвом про
одруження НОМЕР_2.

Як було вище зазначено, під час шлюбу
сторонами на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
07.07.1997 року зареєстрованого в реєстрі
за № 825/Б було придбано 2-х кімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,80
кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія.

Дану квартиру було зареєстровано на
ОСОБА_2 (тобто на дошлюбне прізвище
ОСОБА_2), про що свідчить, зокрема,
виготовлений 09.07.1997 року КП
«Б-Дністровське МБТІ» технічний
паспорт (інвентарний № 334, реєстровий №
2-47), за яким власником вказаної
квартири дійсно є ОСОБА_2

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року по справі № 495/4921/147-ц
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
розірвано.

За твердженням ОСОБА_1, в добровільному
порядку ОСОБА_2 відмовляється від
поділу майна (спільно придбаної
квартири), що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, а, в свою
чергу, намагається її продати без згоди
на це ОСОБА_1

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобою, тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Закон закріплює існування двох видів
права спільної власності: з
визначенням часток учасників - спільна
часткова і без визначення таких часток
- спільна сумісна. Центральним у їх
розмежуванні є те, що частка
співвласників у праві спільної
часткової власності є вираженою
арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість
частка учасника спільної сумісної
власності у спільному майні завчасно
не визначена. Остання встановлюється
при поділі майна між співвласниками, а
також при виділі частки когось із них.

Однією з підстав набуття права
спільної сумісної виступає факт
укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60
Сімейного кодексу України поширює
правовий режим спільної сумісної
власності на майно, набуте подружжям за
час шлюбу, що є продовженням загальної
норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними, або
шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не
передбачає визначення часток
учасників, а поширюється на усе майно,
при здійсненні поділу такого майна
слід виходити з презумпції рівності
часток. Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 2-х
кімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною
площею 51,80 кв.м., житловою площею 27,9
кв.м., яка складається з наступних
приміщень: 1 - коридор, 2 - комора, 3, 4 -
житлові кімнати, 5 - кухня, 6 - комора, 7 -
туалет, 8 - ванна, 9 - лоджія, придбана
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період спільного
шлюбу. Але і на даний час єдиним
власником зазначеної квартири є ОСОБА_2
(у договорі купівлі-продажу та
технічному паспорті зазначено її
дошлюбне прізвище ОСОБА_2), яка в
добровільному порядку ухиляється від
поділу квартири з ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1,
відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України має право на отримання
частки на квартиру АДРЕСА_1, придбану
сторонами в період спільного шлюбу.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи
рівність сторін перед судом, суд не
вбачає ніяких порушень цивільних прав
відповідача - ОСОБА_2, у разі
задоволення таких позовних вимог
ОСОБА_1

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про правомірність
та обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1, на підставі чого позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності та
розподіл майна подружжя підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 207-209, 220,
316-317, 321, 328, 334, 368, 398, 638, 655, 657 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169,
197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності та розподіл майна
подружжя - задовольнити.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна № 825/Б
від 07.07.1997 року, який був укладений у
Білгород-Дністровському відділенні
Одеської товарної біржі, у
відповідності до якого ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 продали ОСОБА_2 двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,80
кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,80 кв.м.,
житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,80 кв.м.,
житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія;

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
власності на ? частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,80
кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., яка
складається з наступних приміщень: 1 -
коридор, 2 - комора, 3, 4 - житлові кімнати,
5 - кухня, 6 - комора, 7 - туалет, 8 - ванна, 9 -
лоджія.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
В.В. Мишко