Справа № 162/982/14-ц
Провадження № 2/162/262/2014
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді Глинянчука В.Д.,

при секретарі Оласюк Л.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

встановив:

23 вересня 2014 року до
Любешівського районного суду
Волинської області з цивільним позовом
до ОСОБА_2 звернулась ОСОБА_1. Просить
ухвалити рішення, яким виселити
відповідача з належного їй житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2, який
був її зятем, систематично порушує
правила співжиття: постійно зловживає
спиртними напоями, погрожує, нищить
належне позивачу майно, вчиняє
насильство щодо її доньки ОСОБА_3 та
онуків, чим створює неможливі умови для
спільного проживання.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання
позов підтримала, вказала про численні
випадки насильства з боку відповідача,
погрози тощо.

Відповідач проти позову заперечив.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК) суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60, частини 1 статті
212 ЦПК кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім наявності підстав
звільнення від доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, проаналізувавши письмові
докази, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 116
Житлового кодексу Української РСР
(далі - ЖК), на яку покликається позивач,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, цивільно-правова
відповідальність за статтею 116 ЖК
настає при руйнуванні чи псуванні
житлового приміщення, або використанні
його не за призначенням, або
систематичному порушенні правил
співжиття. Під систематичністю
розуміється вчинення двох і більше
правопорушень. При цьому необхідно, щоб
така поведінка винної особи була
предметом розгляду органів місцевого
самоврядування, міліції, прокуратури,
суду, громадських організацій тощо, а
застосовані заходи попередження,
громадського впливу виявились
безрезультатними.

На підтвердження позовних вимог
позивачем подано наведені нижче
докази.

Довідкою Зарудчівської сільської ради
Любешівського району Волинської
області № 1533 від 08 вересня 2014 року
стверджено те, що позивач ОСОБА_1 є
власницею житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Відповідно до відомостей будинкової
книги, довідки про склад сім'ї
відповідач зареєстрований та проживає
у будинку АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Любешівського
районного суду Волинської області від
18 березня 2005 року відповідач у період з
23 листопада 2002 року по 19 квітня 2005 року
перебував у шлюбі з донькою позивача
ОСОБА_3.

З витягу з Журналу реєстрації заяв і
повідомлень Любешівського РВ УМВС
України у Волинській області
вбачається, що 26 березня 2014 року о 19
годині 40 хвилин у міліцію надійшло
повідомлення від чергової медсестри
Любешівської центральної районної
лікарні про доставлення малолітнього
ОСОБА_4 (онук позивача та син
відповідача) з забоєм черевної стінки.
Зазначено, що ці тілесні ушкодження
дитина отримала внаслідок удару
кулаком у живіт ОСОБА_2.

Постановою слідчого про закриття
кримінального провадження від 07 квітня
2014 року по вказаному вище факту
констатовано, що ОСОБА_4 отримав
тілесні ушкодження у момент коли
ОСОБА_2 у вітальній кімнаті будинку
сідав на диван та з власної
необережності його штовхнув.

Суду не подано відомостей про те, що
згадану постанову слідчого у
кримінально-процесуальному порядку
скасовано.

Отже, проаналізувавши подані позивачем
докази, суд констатує відсутність
жодної з передбачених статтею 116 ЖК
підстав для виселення відповідача та
необхідність відмови у позові за
недоведеністю вимог.

Питання про розподіл судових витрат
слід вирішити відповідно до положень
статті 88 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку з
відмовою у позові понесені позивачем
судові витрати стягненню з відповідача
не підлягають.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215,
217 ЦПК, на підставі статті 116 ЖК суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення оскаржуваного судового
рішення.

Головуючий: суддя
В.Д. Глинянчук