Справа № 442/1486/14
Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/5506/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Федоришина А.В.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
позивача ОСОБА_2,

представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 13 червня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 13 червня 2014
року задоволено частково позов ОСОБА_2
до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, з участю
третьої особи - Органу опіки та
піклування виконкому Дрогобицької
міської ради, про відшкодування шкоди,
завданою неповнолітньою особою.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_2 3637,77 (три
тисячі шістсот тридцять сім гривень 77
коп.) гривень заподіяної матеріальної
шкоди та 1000,00 (одна тисяча) моральної
шкоди.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначають, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Вважають, що суд
першої інстанції неповно з'ясував усі
фактичні обставини справи, не дослідив
та не надав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам. Вказують, що
суд помилково вважав доведеною вину
ОСОБА_6 у заподіянні шкоди. Крім того,
зазначають, що судом було порушено
вимоги ст.1179 ЦК України, так як не
встановлено винну поведінку батьків і
відсутність майна у неповнолітньої
особи. Вважають, що позивачем належними
доказами доведено придбання ліків на
суму лише 438 грн., а не доведено того, що
неповнолітній ОСОБА_7 у зв'язку з
отриманою травмою потребував
посиленого харчування, якого саме і що
на нього витрачено 3000 грн. Не
погоджуються з оскаржуваним рішенням і
в частині стягнення з них моральної
шкоди у розмірі 1000 грн., вважаючи, що
такий розмір є необґрунтованим і
моральна шкода може бути відшкодована
і в інший спосіб, а не грошовий.

Просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити частково позов
ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в
рівних частках 468 грн. 65 коп. заподіяної
майнової шкоди, а в задоволенні решти
позовних вимог - відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Районним судом встановлено, що позивач
ОСОБА_2 є матір'ю неповнолітнього
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - матір'ю і батьком
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також встановлено, що ухвалою
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 27.02.2014 року до
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
застосовано примусовий захід
виховного характеру у виді передачі
під нагляд батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у
зв'язку із вчиненням ним
суспільно-небезпечного діяння,
передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Зокрема в ухвалі вказано, що 12
листопада 2013 року неповнолітній ОСОБА_6
близько 14.30 год., перебуваючи у коридорі
приміщення ЗОШ №14 в м. Дрогобичі, на
ґрунті особистих неприязних стосунків,
вчинив конфлікт з неповнолітнім
ОСОБА_7, під час якого наніс останньому
правою рукою близько трьох ударів в
область голови та ока з лівого боку, чим
спричинив йому тілесні ушкодження у
вигляді закритої черепно-мозкової
травми - струсу головного мозку, синця
на лівому оці, які згідно висновку
експерта №756 від 26.11.2013 року
відносяться до категорії легких
тілесних ушкоджень, що викликали
короткочасний розлад здоров'я.

Згідно з ст.3 та ст.4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених, не
визнаних або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів, а здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено,
що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1179 ЦК України
неповнолітня особа (у віці від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років)
відповідає за завдану нею шкоду
самостійно на загальних підставах. У
разі відсутності у неповнолітньої
особи майна, достатнього для
відшкодування завданої нею шкоди, ця
шкода відшкодовується в частці, якої
не вистачає, або в повному обсязі її
батьками (усиновлювачами) або
піклувальником, якщо вони не доведуть,
що шкоди було завдано не з їхньої
вини.

Оскільки ОСОБА_6 народився 24 серпня 1999
року, то це свідчить про те, що на час
подання ОСОБА_2 даного позову до суду
йому було більше 14-и років.

Необґрунтованими, на думку судової
колегії, є твердження апелянтів про
те, судом не перевірено відсутність
майна у неповнолітньої особи (ОСОБА_8.),
достатнього для відшкодування
завданої ним шкоди, оскільки ними не
подано жодних доказів, які б
спростовували дані обставини.

Крім того, в судовому засіданні
апеляційного суду представник
відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4 ствердила,
що неповнолітній ОСОБА_8 не має у
власності жодного майна.

Диспозиція ч.1 ст.1179 ЦК України
передбачає, що неповнолітня особа
відповідає за завдану шкоду самостійно
на загальних підставах, тобто за
наявності вини. Однак, при цьому діє
презумпція вини, яку неповнолітня
особа має право спростувати.

Відтак, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги про те, що помилковою є позиція
районного суду щодо доведеності вини
ОСОБА_6 у заподіянні тілесних ушкоджень
ОСОБА_7 та заподіяння у зв'язку з цим
шкоди.

Колегія суддів вважає безпідставними
твердження апелянтів і у тій частині,
що судом було порушено вимоги ст.1179 ЦК
України, так як не встановлено винну
поведінку батьків неповнолітнього
ОСОБА_6, оскільки вчинення ним
суспільно небезпечного діяння,
передбаченого ч.2 ст.125 КК України,
вчинене щодо малолітньої особи
свідчить про недостатність його
виховання батьками - відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Відсутність у матеріалах справи
доказів того, що відповідачів
притягували до адміністративної
відповідальності за ст.184 КУпАП, не
може бути підставою для звільнення їх
від відшкодування шкоди, заподіяної їх
неповнолітнім сином.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок
втрати чи зменшення професійної
або загальної працездатності, а також
відшкодувати додаткові витрати,
викликані необхідністю посиленого
харчування, санаторно-курортного
лікування, придбання ліків,
протезування, стороннього догляду .

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що належними
доказами позивачкою не доведено того,
що внаслідок отриманих 12.11.2013 року
тілесних ушкоджень її син ОСОБА_9
потребував посиленого харчування і
якого саме(раціон такого харчування не
був розроблений лікарем -дієтологом),
на протязі якого часу він потребував
такого харчування, так як лише висновок
лікаря спеціаліста, який міститься на
а.с. 6, таким доказом бути не може. Також
у даному висновку зазначено, що крім
отриманих у листопаді 2013 року тілесних
ушкоджень, ОСОБА_7 знаходиться на «Д»
обліку з приводу ф.кардіопатії та не
вказано, що покращеного харчування він
потребує саме у зв'язку з отриманими
ушкодженнями.

А відтак і довідка КП «Дрогобицький
Ринок» №24 від 25.02.2014 року про те, що
ОСОБА_2 закупляла продукти харчування
та фрукти у підприємців КП
«Дрогобицький Ринок» на суму 3000 грн. та
закупівельні акти за період з 16.11.2013
року по 21.02.2014 року не можуть бути
достатньою підставою для задоволення
цієї частини позовних вимог.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення у
частині задоволення позову про
стягнення витрат на покращене
харчування у розмірі 3000 грн. слід
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_2

Разом з тим, на думку судової колегії,
необґрунтованими є доводи апелянтів
щодо незаконності задоволення судом
першої інстанції решти позовних вимог.

У зв'язку з отриманими ушкодженнями
ОСОБА_7 перебував на стаціонарному
лікуванні в Дрогобицькій міській
лікарні №1 в період з 13 по 19 листопада
2013 року з діагнозом закрита
черепно-мозкова травма - струс
головного мозку, забій обличчя (медична
карта стаціонарного хворого №07909).

Згідно призначень лікарів, які
містяться в медичні карті №07909 та
представлених позивачкою квитанцій,
останньою було придбано ліків для
лікування неповнолітнього ОСОБА_7 на
суму 637,77 грн., а тому районний суд
правильно задовольнив позов про
стягнення цих витрат.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовуються
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4
Постанови Пленуму Верховного суду
України "Про судову практику у справах
про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди " №4 від
31.03.1995 року (із змінами та доповненнями),
у позовній заяві про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно - правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями(бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України,
роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№4 (з наступними змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» висновки
суду щодо розміру відшкодування
моральної шкоди в повній мірі
відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
судової колегії, є правильними, а
відтак рішення і у цій частині не
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 13 червня 2014
року у частині задоволення позову про
стягнення витрат на покращене
харчування у розмірі 3000 грн. скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, з участю
третьої особи - Органу опіки та
піклування виконкому Дрогобицької
міської ради, про стягнення майнової
шкоди у вигляді витрат на покращене
харчування у розмірі 3000 грн.,
визначивши, що із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню
майнова шкода у розмірі 637,77 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: