22-ц/775/275/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Ухвала

Іменем України

12 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

Головуючого -
Песоцька Л.І.

Суддів -
Ткаченко Т.Б., Мальцева Є.Є.

При секретарі
- Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Управління
пенсійного фонду України в Жовтневому
районі міста Маріуполя про стягнення
моральної шкоди за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та Управління
пенсійного фонду України в Жовтневому
районі міста Маріуполя на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 12
грудня 2013 року,

В с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
даним позовом до Управління пенсійного
фонду України в Жовтневому районі
міста Маріуполя (далі - УПФУ), просила
стягнути з відповідача на її користь у
відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Посилалась на те, що з квітня 2011 року
вона мала право на отримання пенсії,
однак з вини відповідача не могла його
реалізувати. Рішення відповідача про
відмову у призначенні пенсії вона
оскаржувала в суді. Постановою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 травня 2012
року дії відповідача були визнані
протиправними, скасовано рішення УПФУ
№ 300 від 25 травня 2011 року та зобов'язано
відповідача призначити пенсію по
вислузі років з 06 квітня 2011 року,
врахувавши в спеціальний стаж період
роботи у медичному центрі
«Лінда-Мульєр» з 01 березня 2004 року по 14
лютого 2005 року. Вказане рішення до
цього часу не виконано. Однак
відповідач постановив нове рішення за
№ 355 від 25 червня 2012 року, яким скасував
призначення пенсії та призначив її
вдруге з 04 травня 2012 року.

Неправомірними діями їй заподіяно
моральну шкоду, оскільки знаходилась в
стані пригнічення та дискомфорту,
повинна була вийти на роботу за
спеціальністю, щоб допрацювати період,
який відповідач не зарахував у
спеціальний стаж. Всі дії утворились у
складний для її сім'ї період, оскільки
тяжко хворів чоловік, який потребував
догляду, а вона не могла його надавати
та не мала коштів на його лікування.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 12 грудня 2013 року
зазначений позов задоволено частково.

Стягнуто з УПФУ в Жовтневому районі
м.Маріуполя на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду 400 грн.

В задоволенні решти вимог про
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
порушення норм процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, позивачка просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення її позову про
відшкодування моральної шкоди у
повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
порушення норм матеріального права,
відповідач просить апеляційний суд
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивачки, яка підтримала
доводи своєї апеляційної скарги,
просила скасувати рішення суду і
ухвалити нове про задоволення її
позову в повному обсязі та заперечення
позивачки на апеляційну скаргу
відповідача, пояснення представника
відповідача - Азжеурова В.А., який
підтримав доводи апеляційної скарги
УПФУ, просив рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову позивачки та
заперечення на апеляційну скаргу
позивачки, дослідивши у межах
апеляційного оскарження матеріали
справи і доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги позивачки та УПФУ підлягають
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 213, ч.2 ст. 308 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним,
обґрунтованим і справедливим.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
а, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому досліджені наявних у
справі доказів у їх сукупності.

На виконання вимог зазначених норм
процесуального права суд першої
інстанції з достатньою всебічністю,
повнотою та об'єктивністю дослідив
безпосередньо у судовому засіданні всі
наявні у справі докази в їх сукупності,
дав їм належну оцінку, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, рішенням УПФУ № 300
від 23 травня 2011 року ОСОБА_2 відмовлено
у призначенні пенсії, відповідно до
ст.55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» та розділу І постанови
КМУ № 990 від 04 листопада 1993 року «Про
перелік закладів і установ охорони
здоров'я, освіти та соціального захисту
і посад, робота на яких дає право на
пенсію за вислугу років», оскільки
період роботи на посаді медсестри в
приватному підприємстві «Центр «Лінда
- Мульєр» з 01 квітня 2004 року по 21 вересня
2004 року не може бути зарахованим до
стажу роботи за вислугу років, та якщо
викреслити цей стаж зі стажу, то ОСОБА_2
бракує необхідних 25 років, які потрібні
для призначення пенсії за вислугу
років (а.с.9).

Постановою Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 22 грудня 2011 року
дії УПФУ були визнані протиправними.
Рішення УПФУ № 300 від 25 травня 2011 року
було скасоване та зобов'язано УПФУ
прийняти рішення відповідно до діючого
законодавства.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду Донецької
області від 25 травня 2012 року постанова
Жовневого районного суду м.Маріуполя
від 22 грудня 2011 року була скасована.
Позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені
у повному обсязі: рішення УПФУ № 300 від
23 травня 2011 року про відмову у
призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу
років визнано протиправним та
скасовано. УПФУ зобов'язано
призначити ОСОБА_2 з 06 квітня 2011 року
пенсію за вислугу років з зарахуванням
до спеціального стажу періоду роботи в
приватному медичному закладі «Центр
«Лінда-Мульєр» з 01 березня 2004 року по 14
лютого 2005 року. Постанова набрала
законної сили 25 травня 2012 року (а.с.7- 8).

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно із ч. ч. 2,3 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Дійшовши висновку про часткове
задоволення позову про стягнення
моральної шкоди, суд виходив з того, що
мається рішення суду, яке набрало
законної сили і дії відповідача
визнані протиправними.

Позивачкою не доведено суду, що у
зв'язку з несвоєчасним виконанням
рішення суду остання відчувала
моральні страждання, які оцінює на 10 000
грн. Будь - яких медичних довідок про
погіршення стану здоров'я позивачки не
представлено. Також суду не надано
доказів того, що погіршення стану
здоров'я її чоловіка має
причинно-наслідковий зв'язок з діями
УПФУ.

Враховуючи засади розумності,
виваженості та справедливості суд
дійшов висновку щодо стягнення з
відповідача на користь позивачки
моральну шкоду в сумі 400 грн., оскільки
позивачці тривалим невиконанням
судового рішення було завдано
моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального права,
а доводи відповідача щодо відсутності
правової норми, яка дає позивачці
підстав на відшкодування моральної
шкоди являються необґрунтованими,
оскільки судом встановлено, що
неправомірними діями відповідача було
порушено право позивачки на отримання
пенсії, чим їй заподіяно моральної
шкоди.

Не обґрунтованими є і доводи
відповідача щодо звернення позивачки з
даним позовом в порядку цивільного
судочинства.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про: порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, чи
інтересів, які виникають з цивільних,
житлових, земельних, сімейних, трудових
відношень; інших правовідносин, за
винятком, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Згідно ч.2 ст. 21 КАС України вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єкта публічно -
правових відносин, розглядаються
адміністративним судом, якщо вони
заявлені в одному провадженні з
вимогою вирішити публічно - правовий
спір. Інакше вимоги про відшкодування
шкоди вирішуються судами в порядку
цивільного або господарського
судочинства.

Оскільки позивачка звернулась з
позовом до суб'єкта владних
повноважень лише про відшкодування
моральної шкоди та не заявляє інших
вимог, які розглядаються за правилами
адміністративного судочинства,
погодитися з доводами УПФУ відносно
того, що даний позов повинен
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства не
можна.

Представник відповідача в
апеляційному суді не заперечував, що
після зарахування періоду роботи
позивачки в приватному підприємстві
«Центр «Лінда» - Мульєр» з 01 квітня 2004
року по 21 вересня 2004 року до стажу
роботи за вислугу років, вона отримала
право для призначення пенсії за
вислугу років. Неправомірні дії
відповідача були встановлені судовим
рішенням, а тому посилання відповідача
на те, що перевіркою, проведеною
прокуратурою Жовтневого району
м.Маріуполя не знайдено порушень
чинного законодавства, являються
неспроможними.

Враховуючи характер та обсяг
страждань, яких зазнала позивачка,
характер немайнових втрат, їх
тривалості, можливості відновлення,
тяжкість вимушених змін у її життєвих
стосунках, час та зусилля, необхідні
для відновлення порушеного права, а
також виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості, колегія
суддів погоджується з розміром
відшкодування моральної шкоди,
визначеного судом першої інстанції.

Позивачка ані суду першої інстанції
ані апеляційному суду не надала
доказів щодо заподіяння їй моральної
шкоди, визначеної нею у розмірі 10000 грн.

Як пояснили сторони, позивачці була
призначена пенсія за вислугу років, а в
той період, коли вона вимушена була
вийти на роботу та допрацьовувати
необхідний стаж роботи після відмови
УПФУ у призначенні пенсії з 06 квітня 2011
року, вона отримувала заробітну плату
та мала кошти для існування.

Посилання позивачкою в апеляційній
скарзі на те, що суд, обґрунтовуючи
рішення безпідставно послався на те, що
вона не надала будь-яких медичних
довідок про погіршення свого здоров'я
та що погіршення здоров'я її чоловіка
має причино - наслідковий зв'язок з
діями УПФУ, не приводить судову
колегію до висновку про скасування або
зміну рішення, так як воно не привело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки позивачкою не доведені ті
обставини, що суд видалився до нарадчої
кімнати, не оголосив орієнтовний час
його проголошення, а після виключення
технічного запису, суд роз'яснив, що про
рішення суду вона може дізнатися через
п'ять днів в телефонному режимі,
погодитися з доводами апеляційної
скарги щодо порушення судом норм
процесуального права, не можливо.

Як вбачається з журналу судового
засідання від 12 грудня 2013 року, саме в
цей день о 17 - 05 годин, була проголошена
вступна та резолютивна частина
рішення, позивачка присутньою не була.

Як вбачається з її пояснень під час
розгляду судом зауважень позивачки на
технічний запис та журнал судового
засідання, вона після видалення суду до
нарадчої кімнати покинула приміщення
суду.

Не роз'яснення судом під запис
орієнтовного часу проголошення
рішення, не дає підстав вважати, що
судом ухвалено рішення у порушення
норм процесуального права.

Крім того, відповідно до ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або його
зміни є : неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглянув справу.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Отже, доводи апеляційних скарг не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду позивачкою та УПФУ не надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції або його
зміни не вбачає, у зв'язку з чим
апеляційні скарги позивачки та УПФУ
підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У х в а л и л
а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Управління пенсійного фонду України в
Жовтневому районі міста Маріуполя
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
12 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді
Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева