Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року Подільський
районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Богінкевич С. М. ,

при секретарі - Власюк М. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
про визнання права власності на
спадкове майно за заповітом, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
вищезазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер
ОСОБА_3, який за життя був
зареєстрований та проживав у належній
йому на праві власності квартирі
АДРЕСА_1.

Вказує, що згідно заповіту, складеному
ОСОБА_3 05.07.2013 року, посвідченому
приватним нотаріусом КМНО - ОСОБА_4, та
зареєстрованому в реєстрі за №2393, все
належне йому на день смерті майно
останній заповів їй, у тому числі на
квартиру АДРЕСА_1

Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 вона в
установленому законом порядку 07.08.2013
року звернулась в Четверту Київську
Державну нотаріальну контору із заявою
про прийняття спадщини, однак листом
вих. №923/01-16 від 13.08.2013 року завідувач 4-ї
Київської державної нотаріальної
контори Пушняк М.О., повідомила, що в
зв'язку з ліквідацією нотаріальної
контори, спадкова справа не може бути
заведена.

У зв'язку з вищевикладеним, вона
змушена була звернутися із заявою про
прийняття спадщини до приватного
нотаріуса, де її заяву було прийнято та
зареєстровано в реєстрі 20.09.2013 року,
однак пізніше їй випадково стало
відомо те, що, всупереч вимогам закону,
право власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано на ім'я відповідачки -
ОСОБА_2, на підставі договору довічного
утримання, укладеного 19.07.2003 року між
відповідачкою та ОСОБА_3

Зазначає, що ухвалою Подільського
районного суду м. Києва від 28.02.2007 року
по справі за позовом прокуратури
Подільського району м. Києва в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
розірвання вищезазначеного договору
довічного утримання від 19.07.2003 року
було затверджено мирову угоду між
сторонами, в якій зазначено, що ОСОБА_2
зобов'язується сплатити ОСОБА_3 4 000
доларів США до 20.03.2007 року включно та
зобов'язується не претендувати на
проживання за адресою: АДРЕСА_1 після
підписання мирової угоди сторони
взаємних претензій один до одного не
матимуть.

Крім того, 22.02.2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_2
та ОСОБА_6 в зв'язку з неможливістю
ОСОБА_2 подальшого виконання умов
договору від 09.07.2003 року, обов'язки по
довічному утриманню ОСОБА_3 були
передані ОСОБА_6

Вказує, що рішенням Подільського
районного суду м.Києва від 12.06.2013 року
позовну заяву прокуратури
Подільського району м. Києва,
заявленого в інтересах ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа - Головне
Управління юстиції м. Києва про
розірвання вищезазначених договорів
було задоволено частково та вирішено
розірвати договір від 22.02.2007 року,
укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
у задоволенні позову про розірвання
договору довічного утримання від 19.07.2003
року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було відмовлено, у зв'язку з тим, що
підстави для його розірвання відсутні.

У зв'язку з вищевикладеним, оскільки
відповідачка на думку ОСОБА_1 не мала
законних підстав для реєстрації після
смерті ОСОБА_3 права власності на
вищезазначену квартиру, вона змушена
була звернутись до суду з даним позовом
та просить визнати за нею право
власності за заповітом після смерті
ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1

У судовому засідання позивачка та її
представник підтримали позов та
просили його задоволити повністю з
підстав, викладених в ньому.

У судовому засіданні представник
відповідачки позов не визнав та просив
у його задоволенні відмовити повністю,
мотивуючи тим, що він безпідставно
заявлений та не доведений жодним
належним доказом.

Представник третьої особи - Головного
управління юстиції у м. Києві в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином, про причини неявки суду
не повідомив, у зв'язку з чим, з
урахуванням вимог ст.169 ЦПК України, суд
приходить до висновку про можливість
проведення судового розгляду у його
відсутності на підставі доказів,
долучених до матеріалів справи.

Представник третьої особи -
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином, про причини неявки суду
не повідомив, у зв'язку з чим, з
урахуванням вимог ст.169 ЦПК України, суд
приходить до висновку про можливість
проведення судового розгляду у його
відсутності на підставі доказів,
долучених до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення позивачки, її
представника та представника
відповідачки, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання (догляд)
одна сторона (відчужувач) передає
другій стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувана утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 751 ЦК України,
матеріальне забезпечення, яке
щомісячно має надаватися відчужувачу,
підлягає грошовій оцінці. Така оцінка
підлягає індексації у порядку,
встановленому законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.07.2003 року між ОСОБА_3 та відповідачкою
ОСОБА_2 було укладено договір довічного
утримання (а.с.136-137), умовами якого
передбачалось:

-п.1- ОСОБА_3 передав у власність, а
ОСОБА_2 прийняла квартиру за адресою:
АДРЕСА_2, яка складається з трьох жилих
кімнат, загальною площею 74.08 кв.м, у тому
числі жилою площею 52 кв.м;

-п.5- ОСОБА_2 зобов'язалась довічно
утримувати ОСОБА_3, надаючи йому
комплекс медичних послуг, допомогу по
веденню господарства, підтримку
належного стану квартири та зберігаючи
за ним право довічного безкоштовного
мешкання у вищезазначеній квартирі;

-п.6- вартість матеріального
забезпечення була визначена сторонами
у розмірі 738 гривень на місяць, у
випадку інфляції ця сума збільшується
згідно встановленого державою
коефіцієнту індексації доходів
населення.

Судом встановлено, що ухвалою
Подільського районного суду м. Києва
від 28.02.2007 року по справі за позовом
прокурора Подільського району м.Києва
в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання від 19.07.2003 року (а.с.161) було
затверджено мирову угоду між
сторонами, за умовами якої остання
зобов'язалася виплатити ОСОБА_3 4 000
доларів США до 20.04.2007 року включно та не
претендувати на проживання у квартирі
за адресою: АДРЕСА_1 Крім того, слід
зазначити, що умови вказаної мирової
угоди сторонами були виконані, що
підтверджується ухвалою Апеляційного
суду М.Києва від 18.03.2014 року (а.с.80-83).

Відповідно до ч.1 ст.752 ЦК України у разі
неможливості подальшого виконання
фізичною особою обов'язків набувача за
договором довічного утримання
(догляду) з підстав, що мають істотне
значення, обов'язки набувача можуть
бути передані за згодою відчужувача
члену сім'ї набувача або іншій особі за
їхньою згодою.

Як вбачається з матеріалів справи,
22.02.2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7
було укладено договір про заміну
набувача та збільшення матеріального
забезпечення відчужувача за
вищезазначеним договором довічного
утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 у
зв'язку з неможливістю дальшого
виконання своїх обов'язків за
договором довічного утримання від
19.07.2003 року відповідно до ст. ст. 751, 752 ЦК
України передала свої обов'язки за
договором ОСОБА_6 (а.с.158-159).

Відповідно до рішення Подільського
районного суду м. Києва від 12.05.2013 року
по справі за позовом прокурора
Подільського району м.Києва в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про
розірвання вищезазначених договорів
було задоволено частково, а саме -
розірвано договір від 22.02.2007 року,
укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 про заміну набувача та
збільшення матеріального забезпечення
відчужувача за договором довічного
утримання, у зв'язку з неналежним
виконанням його умов ОСОБА_7 В
задоволенні решти позовних вимог судом
було відмовлено, а саме - у розірванні
договору довічного утримання від 19.07.2003
року, у зв'язку з відсутністю підстав
для цього, мотивуючи відсутністю у
сторін взаємних претензій (а.с.76-79). Крім
того, слід зазначити, що відповідно до
ухвали Апеляційного суду М.Києва від
18.03.2014 року вищезазначене рішення
набрало законної сили (а.с.80-83).

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач
стає власником майна, переданого йому
за договором довічного утримання
(догляду), відповідно до статті 334 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом, а за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню право власності на майно
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення. Якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації, що
здійснюється відповідним органом, який
зобов'язаний надавати інформацію про
реєстрацію та зареєстровані права в
порядку, встановленому законом.

Закон України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" від 01.07.2004 року № 1932-1V
визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.2 вищезазначеного
Закону України № 1952-1V державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державною реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Крім того, слід зазначити, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян щодо актового запису про
смерть від 07.10.2013 року (а.с.106), який за
життя був зареєстрований та проживав у
належній йому на праві власності
квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою КП «Центральний від 07.08.2014
року №1066 (а.с. 103).

Як вбачається з матеріалів справи,
державним реєстратором прав на
нерухоме майно ОСОБА_8 було прийнято
заяву відповідачки від 17.10.2013 року
(а.с.149) та 23.10.2013 року прийнято рішення №
7090876 про проведення державної
реєстрації права приватної власності
на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.148), що також
підтверджується витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності (а.с.151).

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності (а.с.122) станом на 24.07.2014 року
власником вищезазначеної квартири є
відповідачка - ОСОБА_2, на підставі
договору довічного утримання від
19.07.2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка, у підтвердження своїх
позовних вимог щодо визнання за нею
права власності на вищезазначену
квартиру, посилається на те, що
померлим ОСОБА_3 05.07.2013 року було
складено заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом КМНО - ОСОБА_4, та
зареєстрований в реєстрі за №2393,
відповідно до якого все належне йому на
день смерті майно останній заповів їй
(а.с.6).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218 та 1220 ЦК України
передбачено, що до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті. Спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1235 ЦК України
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Відповідно до ст.1236 ЦК України
заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно ст.ст.1269, 1270 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини протягом шести
місяців з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи,
після смерті ОСОБА_3 позивачка
звернулась до Четвертої Київської
державної нотаріальної контори про
прийняття спадщини (а.с.91), однак їй було
відмовлено, мотивуючи тим, що у зв'язку
з ліквідацією державної нотаріальної
контори, спадкова справа не може бути
заведена, що підтверджується листом
від 13.08.2-013 року №923/01-16 (а.с.93).

Судом встановлено, що у подальшому
позивачка звернулась до приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_9 Як вбачається з
матеріалів справи, спадкову справу за
№2/2013 після померлого ОСОБА_3 було
відкрито, що підтверджується листом
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_9 від
26.09.2013 року за №165/02-14 (а.с.100).

Крім того слід зазначити, що відповідно
до матеріалів спадкової справи у
ОСОБА_3 на момент смерті були відсутні
правовстановлюючі документи на
вищезазначену квартиру, що
підтверджується листом приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_9 від 18.10.2013 року
№168/02-14 (а.с.107).

У зв'язку з вищевикладеним су приходить
до висновку, що підстави визнання права
власності за заповітом на квартиру
АДРЕСА_1 позивачкою відсутні, оскільки
право власності на спірну квартиру
виникло у відповідачки правомірно
після державної реєстрації на підставі
діючого договору довічного утримання.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, та враховуючи те, що
позивачкою жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
своїх позовних вимог щодо визнання
права власності за заповітом, а саме -
порушення її прав з боку відповідачки у
розумінні положень ст.ст.57-59 ЦПК
України не подано, у зв'язку з чим
обставини, на які вона посилається як
на підставу задоволення позовних
вимог, не знайшли свого підтвердження в
ході судового розгляду, не ґрунтуються
на вимогах чинного Законодавства
України, а тому не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 182, 744,
386-387, 751-752, 756, 1216, 1218, 1220, 1230, 1236, 1247, 1268-1270ЦК
України, керуючись ст. 10, 11, 57-60, 209, 212,
214-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
про визнання права власності на
спадкове майно за заповітом -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва,
шляхом подачі в десятиденний строк з
дня його проголошення апеляційної
скарги.

Суддя С. М. Богінкевич