РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м.Харків

Московський районний суд
м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Єгоровій К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення права
користування жилим приміщенням,
зобов'язання вчинити дії та вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом, в якому зазначив, що в період з
13.11.2010 року по 15.02.2012 року позивач
перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, з яким вони
мають двох малолітніх дітей ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження
дітей і до вересня 2011 року позивач
разом з дітьми проживали у АДРЕСА_2, яка
на праві приватної власності належить
матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4, та в якій
зареєстрований ОСОБА_2 Після
розірвання шлюбу діти разом з
позивачем проживають окремо від ОСОБА_2
в квартирі АДРЕСА_1. З цих підстав
позивач просить суд встановити право
малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на користування жилим
приміщенням вказаної квартири;
зобов'язати СГІРФО Московського РВ ХМУ
ГУМВСУ в Харківській області
зареєструвати місце проживання дітей
за адресою вказаної квартири; вселити
позивача та її малолітніх дітей у
вказану квартиру.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав та пояснив про
обставини, зазначені у позові.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому
засіданні позов не визнав та у
письмових запереченнях просив в
задоволенні позову відмовити, оскільки
ні власник спірної квартири, ні члени
його сім'ї не давали згоди на вселення
позивача в квартиру.

Інші відповідачі в судове
засідання не з'явились, але подали
письмові заперечення, в яких просили в
задоволенні позову відмовити, оскільки
ні власник спірної квартири, ні члени
його сім'ї не давали згоди на вселення
позивача в квартиру.

Дослідивши докази, суд вважає, що
в задоволенні позову слід відмовити з
таких підстав.

Судом встановлено, що в період з
13.11.2010 року по 15.02.2012 року позивач
перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, з яким вони
мають двох малолітніх дітей ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження
дітей і до вересня 2011 року позивач
разом з дітьми проживали у АДРЕСА_2, яка
на праві приватної власності належить
матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4, та в якій
зареєстрований ОСОБА_2 Після
розірвання шлюбу діти разом з
позивачем проживають окремо від ОСОБА_2
в квартирі АДРЕСА_1.

Ці обставини підтверджуються
рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 15.02.2012 року, свідоцтвами
про народження дітей, довідками ОСББ
«Чайка» про склад зареєстрованих та
проживаючих у спірній квартирі осіб,
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від ІНФОРМАЦІЯ_3,
рішенням Московської районної ради
м.Харкова від 12.12.2006 року №432/40.

Відповідно до ст.156 ЖК України,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються
в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Ч.2 ст.64 ЖК України передбачає, що до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивач не довела тієї
обставини, що вона та її малолітні діти
зі згоди власника квартири ОСОБА_4
вселилися в спірну квартиру, постійно
проживали разом з ОСОБА_4 та вели з нею
спільне господарство.

Так, у своїх письмових запереченнях
ОСОБА_4 зазначає, що ніколи не надавала
згоди на вселення позивача в спірну
квартиру.

Позивач як докази надав суду численні
скарги та заяви до правоохоронних
органів та інших органів влади на дії
відповідачів, медичні документи про
стан здоров'я дітей, документи про
несплату аліментів ОСОБА_2, документи
про право власності позивача на житло
та інші документи.

Разом з тим, ці документи, надані
позивачем, ніяким чином не свідчать про
те, що позивач та її малолітні діти
вселилися в спірну квартиру зі згоди
власника квартири ОСОБА_4, постійно
проживали разом з ОСОБА_4 та вели з нею
спільне господарство.

Тому суд відмовляє в задоволенні
позову в частині встановлення права
дітей позивача на користування спірною
квартирою.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», для
реєстрації особа або її законний
представник зобов'язаний подати,
зокрема, документи, що підтверджують
право на проживання в житлі.

Оскільки судом не встановлено право
дітей на користування спірною
квартирою, суд не має права покласти
обов'язок про їх реєстрацію в цій
квартирі.

Крім того, оскільки право на вселення є
похідним правом від права користування
жилим приміщенням, суд також відмовляє
в задоволенні позову і в частині
вселення позивача та її дітей до
спірної квартири.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 214, 215 ЦПК
України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Суддя

04.11.2014