Справа № 497/1645/14-ц
Провадження № 2/497/645/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2014 року. Болградський
районний суд Одеської області в складі:

Головуючої - судді Калібової М.М.

За участю секретаря - Войтової С.І.

У відкритому судовому засіданні в м.
Болград, розглянув цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» (надалі ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України») про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому просить
поновити його на посаді директора
філії ПАТ «Державна продовольча
зернова корпорація України» «Одеський
зерновий термінал», посилаючись на те,
що 26.05.2014 року його було звільнено з
вказаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41
КЗпП України. Позивач зазначав, що
вважає звільнення незаконним, так як з
20 травня 2014 року перебував на
лікарняному, а наказ про його
звільнення не містить вказівки, за яке
одноразове грубе порушення він був
звільнений, і йому не пропонувалося
написати пояснення з приводу
порушення.

Позивач також просив стягнути з
відповідача заробітну плату за час
вимушеного прогулу з моменту
звільнення з роботи по день поновлення
його на посаді директора філії ПАТ
«Державна продовольча зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал».

Крім того, позивач зазначав, що
незаконним звільненням з роботи йому
заподіяна моральна шкода у сумі 110000
грн., яку він просив стягнути з ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України».

Представник відповідача ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» в суді підтвердив,
що дійсно позивач з 21.01.2011 року
працював на посаді директора філії ДП
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал», тепер філія ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал», і був звільнений з
роботи 26.05.2014 року за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України. Представник відповідача позов
не визнав, посилаючись на те, що під час
перевірки, яка мала місце в травні 2014
року, були виявлені допущені позивачем
порушення в роботі, що були вказані в
звіті про перевірку
виробничо-господарської діяльності
філії ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Одеський зерновий термінал»,
які і були у подальшому підставою для
звільнення його з роботи.

Суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді директора філії ДП
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» з 21.01.2011 року, а
потім на посаді директора філії ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» (а.с.33).

Наказом голови правління ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» Вовчука П.В. від
26.05.2014 року ОСОБА_1 звільнено із
займаної посади з 26 травня 2014 року за
одноразове грубе порушення трудових
обов'язків на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України (а.с.10).

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України трудовий договір може бути
розірваний у разі одноразового грубого
порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, організації,
установи усіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення, іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, його заступниками, а
також службовими особами митних
органів, державних податкових
інспекцій, яким присвоєно персональні
звання, і службовими особами державної
контрольно-ревізійної служби та
органів державного контролю за цінами,
тобто пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП
України передбачено звільнення з
ініціативи роботодавця керівників
певних категорій за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків, а не
триваючого порушення зокрема
неналежного виконання своїх
обов'язків.

Важливим моментом застосування
п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України є звільнення
керівника за порушення, яке має містити
чітко сформульоване одноразове
порушення, яке стало підставою
звільнення керівника. За своїм змістом
наказ про звільнення не повинен
містити цілу систему порушень, за які
був звільнений позивач, а лише
одноразове грубе порушення
конкретних трудових обов'язків.

У п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року роз'яснено, що,
вирішуючи питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку
завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Однак, в наказі голови правління
ПАТ «Державна продовольча зернова
корпорація України» від 26 травня 2014
року про звільнення ОСОБА_1 не
зазначено, за яке саме одноразове
грубе порушення трудових обов'язків
був звільнений з роботи позивач.

Наданий відповідачем звіт про
перевірку виробничої господарської
діяльності філії ПАТ «Державна зернова
продовольча корпорація» «Одеський
зерновий термінал» від 23.05.2014 року не
містить даних про одноразове грубе
порушення позивачем трудових
обов'язків, а містить фіксацію
недоліків у роботі зазначеного
підприємства.

Протягом розгляду справи судом
представником відповідача не було
надано доказів, які підтверджують
вчинення позивачем одноразового
грубого порушення трудових обов'язків.

Доводи представника відповідача про
те, що одноразовим грубим порушенням
позивачем своїх трудових обов'язків є
порушення, вказані в звіті про
перевірку виробничої господарської
діяльності філії ПАТ «Державна зернова
продовольча корпорація» «Одеський
зерновий термінал» від 23.05.2014 року, а
саме:

1.збитковість роботи підприємства,
керівником якого є позивач;

2.незадовільне виконання протокольних
рішень Економічної Ради;

3.невиконання п.4 наказу ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України» від 27.06.2013 року № 64 «Про
затвердження тарифів на послуги»;

4.незадовільний рівень фінансової
дисципліни;

5.незадовільний рівень підготовки
матеріально-технічної бази до нового
2014/2015 маркетингового року;

6.наявність розбіжностей по
інвентаризації зерна, наданими
підприємством до Корпорації на
виконання наказу № 35 від 13.03.2014 року,
суд вважає безпідставними, оскільки, як
вказано в самому звіті, вище
викладене є недоліками в діяльності
підприємства (а.с. 8-9), і це не було
підставою для звільнення позивача.

Посилання в звіті на те, що на
підприємстві відсутні тепловоз,
автокран і автомобіль «Тойота Авадон»
не можуть бути покладені у вину
позивача, так як в судовому засіданні
встановлено, що згідно акту приймання -
передачі основних засобів,
нематеріальних активів,
товаро-матеріальних цінностей від 17
лютого 2014 року (а.с.109-152; 168-190) на
виконання наказу ПАТ «Державна зернова
корпорація України» від 27 січня 2014
року №11 щодо заходів реорганізації
філії ПАТ «ДПЗКУ» "Одеський зерновий
термінал" директор філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Одеський зерновий термінал» ОСОБА_1
передав, а директор філії ПАТ «ДПЗКУ
«Одеський комбінат хлібопродуктів»
Одольський О.Є. прийняв основні засоби,
нематеріальні активи та
товаро-матеріальні ціності, в тому
числі тепловоз ТГМ -23В (порядковий № 754,
а.с. 129; 178), та автокран КС-35075,ОВ-00357
(порядковий № 1, а.с. 139; 184).

Автомобіль «Тойота Авадон» на час
перевірки, проведеної на виконання
наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 21 травня 2014
року, знаходився у ремонті, що
підтверджується показаннями позивача,
а також довідкою, виданою
підприємством, що здійснив ремонт
вказаного автомобілю (а.с. 167 ).

Представником відповідача також
не було надано суду документів, які
підтверджують виконання роботодавцем
при прийнятті рішення про звільнення
позивача вимог ст. 149 КЗпП України.

Звільнення працівника з роботи за
пунктом 1 частини 1 ст. 41 КЗпП України
вважається дисциплінарним стягненням,
тому власником або уповноваженим
органом мають бути додержані правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, що передбачені ст.149 КЗпП
України: до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.
Стягнення оголошується в наказі і
повідомляється працівникові. Власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в
статті 116 КЗпП України. У разі
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, він зобов'язаний також у день
звільнення видати йому копію наказу
про звільнення з роботи.

В порушення цих вимог закону у
ОСОБА_1 до застосування
дисциплінарного стягнення не
витребувано письмових пояснень, з
наказом про звільнення позивача не
ознайомлено під розписку. Викладене
підтверджується поясненнями позивача,
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, копіями листів
непрацездатності (а.с. 16), а також
іншими матеріалами справи.

Частиною третьої статті 41 КЗпП
України визначено, що розірвання
договору у випадках, передбачених
частинами першою і другою цієї статті,
провадиться з додержанням вимог
частини третьої статті 40 КЗпП України,
згідно якої не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

З наданих суду позивачем доказів
встановлено, що з 20 по 29 травня 2014 року
та з 30 травня по 13 червня 2014 року
позивач хворів, у зв'язку з чим йому
були надані листки тимчасової
непрацездатності (а.с. 16).

Отже, позивач був звільнений у
період тимчасової непрацездатності, що
є порушенням вимог ст. 40 ч.3 КЗпП
України.

Представник відповідача,
заперечуючи проти позову, вказувала на
те, що позивач своєчасно не повідомив
відповідачу про те, що він з 20 травня 2014
року знаходився на лікарняному. В
табелі робочого часу підприємства,
починаючи з 19 травня проставлено запис
«НЗ» (не з'ясовані причини); на
теперешній час на підприємстві не має
підтвердження причини відсутності
позивача на роботі за період з 19 по 26
травня 2014 року, а також відомостей щодо
дійсності лікарняного та його
наявності. Лише 10 червня 2014 року
відповідачем отримано лист б/н, в якому
позивач повідомив, що він ніби то
знаходиться на стаціонарному
лікуванні.

Ці доводи представника
спростовуються показаннями позивача,
листками непрацездатності ОСОБА_1
серії АГЕ №510534 та серії АГЕ №533649 (а.с.
16), а також показаннями свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які суду пояснили, що
20 травня 2014 року позивач зателефонував
ім та повідомив, що захворів і
знаходиться на лікарняному, про що вони
повідомили керівництво підприємтсва.
Крім того, позивач пояснив, що він
також по телефону повідомив відділ
кадрів ПАТ «ДЗКУ» одразу 20 травня 2014
року про те, що він, ОСОБА_1,
знаходиться на лікарняному.

Вказані показання позивача та
свідків представник відповідача
об'єктивними доказами не спростував.

Враховуючи викладене, суд
приходить до висновку про порушення
вимог трудового законодавства при
звільненні позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовій спір.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього
заробітку судом враховуються
положення Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08 лютого 1995
року про те, що обчислення середньої
заробітної плати для оплати вимушеного
прогулу проводиться виходячи з виплат
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Якщо протягом
останніх двох календарних місяців
працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи.

З наданих суду документів та
довідки про заробітну плату позивача,
встановлено, що у травні 2014 року
позивач не працював повний місяць
(а.с.31,32), тому суд проводить розрахунки,
виходячи із заробітної плати позивача
за березень та квітень 2014 року.

Кількість днів вимушеного
прогулу за період з 14.06.2014 року по 06.11.2014
року складає 102 робочих дня: червень - 10
робочих днів; липень - 23 робочих дня;
серпень - 20 робочих днів; вересень - 22
робочих дня; жовтень - 23 робочих дня і
листопад - 4 робочих дня.

Нарахована заробітна плата за
попередні два календарних місяця
березень та квітень 2014 року згідно
довідки роботодавця складає: березень
2014 року - 19974 грн. 60 коп.; квітень 2014 року -
13668 грн. 88 коп., а всього - 33643 грн. 48 коп.

Кількість робочих днів: у березні
- 20, у квітні - 21, всього 41 робочий день.

Таким чином, середньоденна
заробітна плата позивача становить 820
грн. 57 коп. (33643, 48 : 41).

З 14 червня 2014 року по 06 листопада
2014 року вимушений прогул становить 102
робочих дня, тому виплаті підлягає 83698
грн. 14 коп., а саме:

За червень 2014 року - 8205 грн. 70 коп (820,57 х
10);

За липень 2014 року - 18873грн. 11 коп (820,57 х
23);

За серпень 2014 року - 16411 грн. 40 коп. (820,57 х
20);

За вересень 2014 року - 18052 грн. 54 коп. (820,57
х 22);

За жовтень 2014 року - 18873грн. 11 коп . (820,57 х
23).

За листопад 2014 року - 3282 грн. 28 коп. (820, 57
х 4).

Статтею 237 -1 КЗпП України
передбачено відшкодування моральної
шкоди працівнику власником або
уповноваженим ним органом у разі, коли
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життевих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд вважає, що діями відповідача
позивачу причинена моральна шкода.
Спричинення такої шкоди проявилося в
перенесених моральних та
психологічних стражданнях, викликаних
незаконним його звільненням з роботи, в
приниженні його честі та гідності, в
порушенні нормальних життєвих
зв'язків, в погіршенні стану його
здоров'я, так як на час звільнення його
з роботи він хворів і це в деякій мірі
позначилося на стані його здоров'я, у
зв'язку з чим після амбулаторного
лікування він вимушений був із-за
погіршення стану здоров'я продовжити
лікування в лікарні в умовах
стаціонара. Постійно погано себе
почуває, у зв'язку з чим щодня вживає
ліки.

Визначаючи розмір грошового
відшкодування моральної шкоди,
завданої позивачу, суд враховує
ступень вини відповідача, глибину та
тривалість душевних страждань і
переживань, перенесених позивачем.

З урахуванням викладеного,
виходячи з вимог розумності та
справедливості, суд вважає, що розмір
відшкодування за завдану позивачу
відповідачем моральну шкоду повинен
становити 25000 грн.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на те, що позивачу
моральна шкода його діями спричинена
не була, так як це спростовується
викладеними вище доказами, які
дослідив суд.

Спричинення моральної шкоди
позивач пов'язує тільки з діями
відповідача відносно його незаконного
звільнення з роботи.

У суду не викликає сумніву, що
позивач міг переживати моральні
хвилювання та страждання, які були
викликані необхідністю давати
пояснення відносно свого звільнення з
роботи як на роботі, так і серед своїх
знайомих, переживати за стан своєї
репутації та гідність. Не викликає в
суду сумніву і те, що такі переживання
могли в деякій мірі негативно
позначитися на стані здоров'я позивача.
Також не викликає сумніву і те, що у
вказаний позивачем період він хворів
та звертався за наданням йому медичної
допомоги, так як це підтверджується
листками тимчасової непрацездатності
(а.с.16), які були надані ним суду, та його
поясненнями по цих обставинах.

Позивач просить суд допустити
негайне виконання рішення суду в
частині поновлення його на роботі на
посаді директора філії ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Одеський зерновий
термінал», а також в частині стягнення
з відповідача на його користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Згідно п.п.2, 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України
суд допускає негайне виконання рішень
у справах про присудження
працівникові виплати заробітної
плати, але не більше ніж за один місяць,
а також про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника.

При таких обставинах суд вважає
можливим допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на роботі на посаді директора
філії ПАТ «Державна продовольча
зернова корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» та стягнення з ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» на користь ОСОБА_1
заробітної плати в межах платежів за
один місяць у розмірі 18873грн. 11 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд,
ухвалюючи рішення, може допустити
негайне його виконання у разі
стягнення всієї суми боргу при
присудженні платежів, визначених
пунктами 1,2,3 частини першої цієї
статті.

В задоволенні вимоги позивача про
допущення негайного виконання рішення
суду у частині стягнення з Публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» на його користь середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу суд відмовляє, оскільки це є
правом, а не обов'язком суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
підлягають стягненню і судові витрати:
судовий збір в розмірі 1330 грн. 58 коп.

Керуючись ст.ст. 10,11, 88, 131, 209, 212,
214-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди
в розмірі 110000 грн. задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на
посаді директора філії ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України» «Одеський зерновий термінал».

Стягнути з ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 83698 грн. 14 коп. з утриманням з цієї
суми всіх необхідних зборів та
платежів, а також відшкодування за
причинення моральної шкоди в розмірі
25000 грн.

Стягнути з ПАТ «Державна
продовольча зернова корпорація
України» на користь держави судовий
збір в сумі 1330 грн. 58 коп.

Допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на роботі на посаді директора
філії ПАТ «Державна продовольча
зернова корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» та стягнення з ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» на користь ОСОБА_1
заробітної плати в межах платежів за
один місяць у розмірі 18873грн. 11 коп.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана
апеляція до апеляційного суду
Одеської області протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя М.М. Калібова.