РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2014 року
м.
Токмак

Токмацький районний суд Запорізької
області у складі: головуючого судді
Петренко Л.В., при секретарі
Похвалітовій М.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Токмак
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
відповідача на його користь суму боргу
в розмірі 50 000,00 гривень та стягнути
витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову позивач
зазначає, що 16 січня 2013 року він позичив
відповідачці ОСОБА_2 50 000,00 гривень
строком до 2014 року. На підтвердження
укладеного договору позики ОСОБА_2
видала йому розписку. У встановлений
договором строк відповідачка борг не
повернула. Станом на 30.09.2014 року
відповідачка виплату боргу не
здійснила та не повідомила його про
свої наміри по виплаті боргу. Таким
чином, позика відповідачем не
повернута. В зв'язку з тим, що
відповідач не бажає врегулювати спір
мирним шляхом, він змушений звернутися
до суду за захистом порушених прав та
стягнути суму боргу в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав з викладених в позові
підстав та просив його задовольнити в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала,
просила в позові відмовити за
необґрунтованістю вимог.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_3 пояснила, що мати
позивача запросила її бути присутньою
при укладенні договору позики, про те,
вона запізнилася і всі обставини їй
відомі зі слів матері позивача.

Заслухавши пояснення сторін, показання
допитаного в судовому засіданні
свідка, дослідивши матеріали цивільної
справи, встановивши фактичні обставини
та відповідні їм правовідносини, суд
приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 16 січня 2013 року
ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1,
власноруч склала розписку про те, що
винна ОСОБА_1, який мешкає за адресою:
Запорізька область, Токмацький район,
с. Розкішне, 50 000,00 грн. (п'ятдесят тисяч
гривень 00 коп.). Борг зобов'язалася
віддати до 2014 року, про що в матеріалах
справи міститься оригінал розписки
(а.с. 16).

Показання свідка ОСОБА_3 суд не бере до
уваги, оскільки вона не була
безпосередньо присутньою при
укладенні договору позики, так як
запізнилася і всі обставини їй відомі
зі слів матері позивача. Крім того, в
даному випадку не допускаються
свідчення свідків як засіб
доказування.

У розписці зазначені: сторони
зобов'язання (позикодавець та
позичальник), грошова сума, яку
відповідач зобов'язується повернути
позивачу, та особистий підпис
позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики й розписка свідчить
про його укладення відповідно до вимог
ст. 1046 ЦК України.

До цього часу відповідач, ОСОБА_2 борг
не повернула.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем
позивачеві розписка у розумінні
Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13,
зазначено, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду
України від 02 липня 2014 року у справі №
6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення
позову про стягнення боргу позивач
повинен підтвердити своє право
вимагати від відповідача виконання
боргового зобов'язання. Для цього, з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України суд повинен
встановити наявність між позивачем і
відповідачем правовідносин за
договором позики, виходячи з дійсного
змісту та достовірності документа, на
підставі якого доказується факт
укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші
письмові документи, суди для
визначення факту укладення договору,
його умов та його юридичної природи з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України повинні виявляти
справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки. Саме
такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі N
6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до умов розписки відповідач
зобов'язався повернути борг у строк до
2014 року, але свої зобов'язання не
виконав. До теперішнього часу
відповідач гроші не повернула. Відмова
відповідача виконати свої зобов'язання
за договором позики та повернути
позику добровільно змушує позивача
звернутися до суду з позовом про
примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК
України).

Відповідно до положень ст. 545 ЦК
України, прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному розмірі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідач заперечуючи проти позову
посилається на те, що фактично договір
позики між нею та позивачем не
укладався. Вона написала вказану
розписку, оскільки хотіла купити у
позивача магазин. Крім того, відповідач
посилається на безгрошовість договору.

Доводи відповідача проте, що фактично
договір позики між нею та позивачем не
укладався, є неспроможними, оскільки
спростовуються наявною в матеріалах
справи розпискою, яка власноруч
складена відповідачем і за змістом
якої ОСОБА_2 винна ОСОБА_1 50 000,00 грн.
(п'ятдесят тисяч гривень 00 коп.). Борг
зобов'язалася віддати до 2014 року.

Посилання відповідача на те, що вона
написала вказану розписку, оскільки
хотіла купити у позивача магазин, а
також посилання на безгрошовість
договору суд не бере до уваги, оскільки
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Жодних доказів в обґрунтування своїх
доводів відповідачем не надано.

Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За правилом статті 1051 ЦК України при
оспорюванні позичальником договору
позики з підстави, що грошові кошти не
були ним одержані від позикодавця, якщо
договір позики укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші насправді
не були отримані позичальником.

За змістом пункту 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" звертається
увага судів, на те, що зі змісту абзацу
другого частини першої статті 218 ЦК не
може доводитися свідченням свідків не
лише заперечення факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин, а й факт його вчинення, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину. Випадки, коли свідчення
свідків допускаються як засіб
доказування факту вчинення правочину,
у ЦК визначені прямо (частина друга
статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Такого висновку дійшов і Верховний
Суду України в ухвалі від 26 січня 2011
року, по справі № 6-48785св10.

Доводи відповідача про те, що розписка
є недійсною, суд також не бере до уваги,
оскільки у ст. 204 ЦК України
проголошується презумпція
правомірності правочину, а саме
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Так, наявність оригіналу розписки у
кредитора свідчить про існування не
виконаного зобов'язання (постанова
Верховного Суду України від 25 квітня 2012
р. у справі N 6-24цс12).

Позичальник свої зобов'язання не
виконав, борг не повернув, про що
свідчить наявний у позивача оригінал
розписки, який залучено до матеріалів
справи (а.с. 16).

Оскільки на день розгляду справи у суді
борг позивачу відповідачем у повному
розмірі не повернутий, він підлягає
стягненню з нього у судовому порядку.

На підставі вищенаведеного суд вважає,
що позовні вимоги є обґрунтованими та
доведеними належними доказами, а тому
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
усі понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Отже сума
сплаченого позивачем при подачі позову
судового збору в розмірі 500,00 грн.,
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 15, 57-60, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки м. Мелітополь Запорізької
області, РНОКПП НОМЕР_1, яка
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця
с. Розкішне Токмацького району
Запорізької області, РНОКПП НОМЕР_2,
який проживає за адресою: АДРЕСА_2, борг
в сумі 50 000,00 грн. (п'ятдесят тисяч
гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки м. Мелітополь Запорізької
області, РНОКПП НОМЕР_1, яка
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця
с. Розкішне Токмацького району
Запорізької області, РНОКПП НОМЕР_2,
який проживає за адресою: АДРЕСА_2,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 500,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Токмацький районний суд Запорізької
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя /підпис/

згідно з оригіналом

Суддя: