22-ц/775/116/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційні
скарги фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 26 листопада 2013 року в
справі за позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором,
штрафу за невиконання умов договору,
відшкодування моральної шкоди;
зустрічним позовом ОСОБА_4 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним, -
в с т а н о в и л а:
22 серпня 2011 року фізична особа -
підприємець (ФОП) ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором в сумі 1500
доларів США, моральної шкоди в сумі 10 000
грн., відшкодування судових витрат.
Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 12 грудня 2011 року
позов ФОП ОСОБА_3 задоволено частково, з
ОСОБА_4 на користь позивача стягнена
заборгованість за договором № 46/1 від 18
липня 2011 року в сумі 11 970 грн., судові
витрати, в задоволені решти позовних
Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 22 листопада 2012 року
заочне рішення скасовано, справа
призначена до розгляду в загальному
12 грудня 2012 року ОСОБА_4 звернувся із
зустрічним позовом про визнання
договору № 46/1 від 18 липня 2011 року
недійсним, відшкодування понесених
судових витрат.
21 грудня 2012 року позивач ОСОБА_3
уточнила позовні вимоги, просила
стягнути заборгованість за договором
№ 46/1 від 18 липня 2011 року в сумі 1500
доларів США, штраф за невиконання умов
договору в сумі 29 694 грн., в рахунок
відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
та судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 26
листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором,
штрафу за невиконання умов договору,
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_3
про визнання договору недійсним -
задоволено.

Визнано недійсним договір № 46/1,
укладений 18 липня 2011 року, між ФОП
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про надання послуг з
приводу продажу квартири АДРЕСА_1..

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати: на проведення
експертизи у розмірі 2203,20 грн., судовий
збір за подання заяви про перегляд
заочного рішення у розмірі 107,30 грн.,
судовий збір за подання зустрічного
позову 107,30 грн., судовий збір за подання
заяви про забезпечення доказів у
розмірі 107,30 грн., а всього 2525,10 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, в задоволені
позову ОСОБА_4 відмовити, задовольнити
її позов. В обґрунтування посилається
на те, що суд безпідставно визнав
недійсним спірний договір, положення
ст. 203 ЦК України були дотримані у
повному обсязі, ст. 20 Закону України
«Про мови Української РСР», на яку
послався суд, застосовується при
нотаріальному діловодстві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду в частині підстав
визнання спірного договору недійсним,
викладених у мотивувальній частині,
змінити, а в частині відмови
відшкодування витрат на правову
допомогу та витрат на перекладача
скасувати, стягнути з ОСОБА_3 на його
користь витрати на правову допомогу 1550
грн. та перекладача у розмірі 570 грн. В
обґрунтування посилається на те, що суд
дійшов необґрунтованого висновку, що
між ним та СПД ОСОБА_3 18 липня 2011 року
був укладений договір № 46/1, тому як
висновок експерта щодо його підпису на
договорі є неналежним доказом,
неповним і містить протиріччя.
Наполягає на тому, що договір не
укладався, він його не підписував.
Договір не відповідає положенням ч.1 ст.
19 Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо заборони нечесної
підприємницької діяльності. Крім того,
зі змісту договору вбачається, що
виконавцем послуг є Правовий центр
нерухомості «Право на жилье», а не СПД
ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_3 до суду не з'явилась,
про час і місце слухання справи
повідомлена належним чином
телефонограмою, зареєстрованою у
журналі телефонограм за № 309 від
30.01.2014р., тому на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК
України справа розглянута за її
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки ОСОБА_6, яка
підтримала доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 і заперечувала проти доводів
скарги ОСОБА_4, пояснення відповідача
ОСОБА_4 за участю перекладача ОСОБА_7,
представника відповідача ОСОБА_8, які
підтримали доводи скарги відповідача і
заперечували проти скарги позивачки,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, а скарга
ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відмовляючи у задоволені первісного
позову ФОП ОСОБА_3 і задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що 18 липня 2011
року між сторонами був укладений
договір № 46/1 про надання послуг з
приводу продажу квартири, який
позивачем було виконано. Проте, договір
є недійсним, оскільки відповідач не
володів мовою, якою укладено договір, а
в тексті договору відсутні
застереження щодо участі перекладача
при його укладенні, усного чи
письмового перекладу, тому
волевиявлення останнього не могло бути
вільним та відповідати його внутрішній
волі.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися.

Судом встановлено, що 18 липня 2011 року
між Правовим центром нерухомості
«Право на жилье» (СПД ОСОБА_3.), в особі
ОСОБА_9, з однієї сторони, та ОСОБА_4, з
другої сторони, був укладений договір
№ 46/1 про надання послуг з приводу
продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

В подальшому 29 липня 2011 року між ОСОБА_4
та покупцем ОСОБА_10 в приміщенні офісу
правового центру «Права на жилье» (м.
Маріуполь, пр.Леніна, 90) був укладений
попередній договір, згідно якого
сторони домовилися в строк до 23 серпня
2011 року укласти нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, який було підписано
за участі уповноваженої ОСОБА_11 (а.с. 14).

Враховуючи покази свідка ОСОБА_11,
висновки комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів від 27 серпня 2013 року (а.с.
177-180), суд обґрунтовано дійшов висновку
про особисте підписання відповідачем
ОСОБА_4 оспорюваного договору.

З посиланнями відповідача в
апеляційній скарзі на необ'єктивну
оцінку судом наданих доказів,
погодитися не можна. Судом надана
оцінка усім доказам у їх сукупності.
Висновки експертизи є повними,
зрозумілими і не суперечать іншим
матеріалам справи.

Доводи відповідача про порушення норм
процесуального права, як то відмова у
призначені повторної експертизи, не
спростовують правильності висновків,
зроблених судом першої інстанції,
зводиться до оцінки доказів, їх
належності та допустимості.

Не заслуговують на увагу і доводи про
те, що СПД ОСОБА_3 не є стороною
договору, оскільки згідно свідоцтва на
знак для товарів і послуг № 134834 саме
ОСОБА_3 є власником знака «Право на
жилье», який вона вправі
використовувати у своїй діяльності
(19-20).

Посилання на порушення положень Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо заборони нечесної
підприємницької діяльності, є
неспроможними, оскільки зі справи
вбачається, що ОСОБА_9, згідно із
довіреністю посвідченою належним
чином, була уповноважена бути
представником ОСОБА_3, у тому числі в
агентстві нерухомості «Право на жилье»
з питань підписання договорів та інших
угод з клієнтами по наданню послуг в
сфері нерухомості.

На час укладання оспорюваного договору
повноваження ОСОБА_9 не припинилися,
довіреність була скасована 23 серпня 2011
року (а.с. 11).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчинила правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину,
згідно з положеннями ч.1 ст.215 ЦК
України, є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами
) вимог, які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_4 є громадянином Сполученого
Королівства Великої Британії і
Північної Ірландії (а.с. 78), не володіє
російською, українською мовами, проте в
тексті оспорюваного договору відсутні
будь-які застереження щодо участі
перекладача при укладені договору,
усного чи письмового його перекладу з
російської на англійську мову.

Отже, з урахуванням норм права і
матеріалів справи суд першої
інстанції, задовольняючи зустрічний
позов, дійшов обґрунтованого висновку
про ненадання позивачкою доказів тому,
що під час складання оспорюваного
договору волевиявлення відповідача
було вільним і відповідало його волі,
що ОСОБА_4 міг розуміти природу
укладеного правочину, обсяг його прав
та обов'язків за цим правочином.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, що
умови договору перекладалися
відповідачу на англійську, що він
розумів обставини його укладання є
безпідставними, не підтверджені
належними доказами.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що з'ясувавши в достатньо
повному об'ємі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційних скаргах доводи
зазначені висновки суду не
спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів в
їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст.
10,60, 213-215 ЦПК, ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України,
підстав для його скасування не
встановлено.

Між тим, колегія суддів вважає, що
зазначене рішення підлягає зміні в
частині відшкодування судових витрат,
зокрема, витрат на правову допомогу та
послуг перекладача.

Так, згідно довідок адвоката ОСОБА_8, за
надану правову допомогу поза межами
судових засідань по підготовці
процесуальних документів для розгляду
цивільної справи, на що в загальній
кількості було витрачено 7 годин 40
хвилин, відповідачем ОСОБА_4 сплачено
1550 грн., що підтверджується
розрахунковою квитанцією.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 30 січня 2013 року до участі
у справі була допущена перекладач
ОСОБА_7, яка згідно довідки № 45/2 від 20
грудня 2013 року перебуває у трудових
відносинах з СПД ОСОБА_12 (Бюро
перекладів «Мастер»), працює
перекладачем з 01 вересня 2012 року.

Згідно товарних чеків від 18 грудня 2012
року та 19 березня 2013 року СПД ОСОБА_12
(Бюро перекладів «Мастер») за послуги
перекладу сплачено 570 грн. Проведення
оплати відповідачем ОСОБА_4
підтверджено довідкою № 45/2 від 20
грудня 2013 року.

За таких обставин, на підставі ст. 88 ЦПК
України з позивачки ФОП ОСОБА_3
підлягають стягненню понесені ОСОБА_4
судові витрати на правову допомогу в
сумі 1550 грн. та перекладача в сумі 570
грн.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 26
листопада 2013 року в частині
відшкодування судових витрат змінити.

Стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 в
рахунок відшкодування витрат на
правову допомогу 1550 гривень,
перекладача в сумі 570 гривень.

В решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І. Песоцька

Судді:
Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко