Справа № 755/5263/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Антипової Л.О.

при секретарі
Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_4 про визнання договору
позики у формі розписки недійсним та
таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_4 про
визнання договору позики у формі
розписки не дійсним та таким, що не
підлягає виконанню. Свої вимоги
мотивує тим, що її чоловік ОСОБА_3 20.03.2010
року уклав договір позики з ОСОБА_2 без
її згоди як дружини і що вона дізналась
про існування боргу зі справи, яка була
порушена за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення суми боргу за договором
позики у формі розписки, що
розглядалася Дарницьким районним
судом м. Києва справа №02/2-6622/2011 від
16.10.2011 року. Також позивач зазначає, що
договір позики був укладений її
чоловіком за складних матеріальних
обставин під моральним тиском
відповідача, її чоловіка ОСОБА_4 та сина
ОСОБА_6, які вимагали негайної передачі
грошових коштів за орендну плату не
житлового приміщення, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, яке орендувалося
ОСОБА_3 за договором оренди від 2/7-2009 від
25.06.2009 року, що і є предметом позовних
вимог.

В судовому засіданні представник
позивача змінив підставу позову та
просив визнати недійсним та таким, що
не підлягає виконанню, договір позики у
формі розписки (договір новації) від
30.03.2010 р. на суму 35 200 грн., укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, задовольнивши
позовні вимоги в повному обсязі,
зіславшись на те, що ОСОБА_3 ніколи не
отримував гроші у борг у ОСОБА_2, а
розписку було написано у зв'язку із
заборгованістю за орендну плату за
приміщення кафе, тому він вважає, що
вказаний договір є договором новації.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
з позовом не погодилась, посилаючись на
вимогу закону про виконання боргових
зобов'язань, належне виконання
договору позики, а також на рішення
судів по даному договору позики у формі
розписки, які вже набрали законної
сили, а саме: рішення Дарницького
районного суду справа № 02/2-6622/2011,
ухвала Апеляційного суду м. Києва по
справі №22-2690/3898/2012, рішення Печерського
суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року по
справі №2-1891/12, Ухвалою Апеляційного
районного суду м. Києва від 05 грудня 2012
року по справі № 22-ц/2690/1618/2012 відповідно
до яких з ОСОБА_3 було стягнуто на
користь ОСОБА_2 суму боргу за договором
позики у формі розписки 35 200 грн. - суму
боргу за позикою; 3 555 грн.20 коп. -
інфляційні витрати; 1 087грн. 82коп - три
відсотки річних; 398 грн 43 коп. -
державного мита, 120 грн. 00 коп - витрати
на інформаційно технічне забезпечення
розгляду справи, а всього 40 361 грн. 45 коп.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав
повністю, посилаючись на те, що
розписка була написана ним на вимогу
ОСОБА_2 її чоловіка ОСОБА_4 та сина
ОСОБА_6 на суму заборгованості та
нарахованих на неї відсотків за
платежем, що випливає з орендної плати
площі в нежитловому приміщені за
договором №2/7-2009 від 25.06.2009 року, що
знаходиться в АДРЕСА_1 в якому він разом
зі своїм партнером ОСОБА_7 орендував
приміщення.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, але надав суду письмові
пояснення в яких позов не визнає
обгрунтовуючи це тим, що 30.03.2010 року
ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти які
зобов'язався повернути 30.05.2010 року. Факт
передачі, отримання та зобов'язання
повернути були вже доведені в
Дарницькому районному суді м. Києва
справа № №02/2-6622/2011 від 16.10.2011 року та
Апеляційному суді м. Києва справа №
справа №22-2690/3898/2012 від 28.02.2012 року по
яким державним виконавцем відділу
Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві відкрито виконавче
провадження.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши в судовому
засіданні свідка ОСОБА_7, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності,
всебічно та повно з'ясувавши фактичні
обставини на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
істотне значення для розгляду справи і
вирішенню спору по суті, суд приходить
до слідуючого.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України,
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства.

Встановлено, що 30.03.2010 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 був укладений договір позики
у формі розписки, відповідно до якого
ОСОБА_3 отримав в борг грошові кошти в
розмірі 35 200 грн. з терміном виплати до
30.05.2010 року.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України,
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до Постанови Верховного
Суду України № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права. За своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві (грошові кошти у такій
самій сумі) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є право відношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного Кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичайного ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК - України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача на те, що договір
позики необхідно визнати недійсним, не
може бути прийнято судом до уваги та не
є підставою звільнення від виконання
зобов'язань або відповідальності за їх
порушення, оскільки ОСОБА_3 добровільно
уклав договір позики з ОСОБА_2 на
підставі вільного волевиявлення, і
ставлячи підпис при його укладанні
30.03.2010 року, вважав його добровільною
згодою сторін та укладаючи його, діяв
без будь-якого примушення, що
встановлено в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
28.12.2011р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договором
позики та за позовом третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору
позики недійсним позовні вимоги ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
договором позики були задоволені та
вирішено з ОСОБА_3 стягнути на користь
ОСОБА_2 борг за договором позики від
30.03.2010 р. на загальну суму 40 361,45 грн.

У задоволені позовних вимог третьої
особи із самостійними вимогами ОСОБА_1
до ОСОБА_3 ОСОБА_2 про визнання договору
позики недійсним було відмовлено.

Судом встановлено, що рішенням
Печерського районного суду м. Києва в
справі № 2-1891/12 від 16.10.2012 року ОСОБА_3 в
позові до ОСОБА_2 про визнання договору
позики недійсним було відмовлено і
допитані в Печерському районному суді
м. Києва свідки ОСОБА_7, ОСОБА_9,
пояснили, що вони не бачили передачі
коштів, не можуть бути прийняті судом в
якості доказів, відповідно до СТ.1051 ЦК
України.

Також в матеріалах справи наявні
рішення Господарських судів за
зверненнями ОСОБА_3 про стягнення
боргів з ТОВ «Томсор» за ремонт
орендованого приміщення та орендної
плати по укладених між ними договорах.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Протягом тривалого часу ОСОБА_3
оспорював в судах загальної юрисдикції
та Господарських судах саме отримання
грошей від ОСОБА_2 в борг, а не отримання
цих грошей за договором новації боргу у
позикове зобов'язання, яке виникає за
домовленістю сторін і на підставі
цього може бути замінений позиковим
зобов'язанням.

У своїх поясненнях ОСОБА_2 наполягає на
тому, що вона особисто передала гроші,
які були її власністю ОСОБА_3 для
використання в його господарській
діяльності у зв'язку із тимчасовими
труднощами, що підтверджується
наявністю заборгованості перед ТОВ
«Томсор» за договірними зобов'язаннями
як приватна особа, а не як засновник ТОВ
«Томсор».

Спростовуючи пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3
посилається на пояснення свідка
ОСОБА_7, яка була присутня при передачі
цих коштів, проте свідок ОСОБА_10 в
судовому засіданні пояснила, що була
разом із ОСОБА_3 співзасновником кафе
та здійснювали разом оренду
нежитлового приміщення, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Під
час оренди даного приміщення були
труднощі, які полягали у відсутності
достатньої кількості відвідувачів.
Заробітна плата виплачувалась з
коштів, які було зароблено даним кафе.
Під час написання розписки вона
знаходилася в приміщенні кафе, але на
відстані від того місця, де відбувалося
написання самої розписки.

В своїх твердженнях позивач не
наводить жодного доказу того, що
договір укладений її чоловіком під
примусом, про що свідчить особистий
підпис ОСОБА_3 в договорі позики.

Волевиявлення ОСОБА_3 було вільним та
відповідало його внутрішній волі,
оскільки вбачається суперечність в
тому, що ОСОБА_3 поставив свій підпис на
договорі, а вже потім через три роки
його дружина - позивач по справі
повторно заявляє про укладення
договору під впливом примусу при тому,
що вже є рішення Дніпровського
районного суду м. Києва справа №№
02/2-6622/2011 та рішення Печерського
районного суду м. Києва №2-1891/12 які
набрало законної сили.

Таким чином, при підписанні договору
позики, всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договорів були дотримані, договір
містить всі передбачені чинним
законодавством відомості, дотримано
всіх вимог щодо змісту та форми його
укладення, а тому не вбачається підстав
стверджувати про невідповідність його
умов вимогам законодавства, на що
позивач посилається у своїй позовній
заяві.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України, за
домовленістю сторін борг, що виник
із договорів купівлі-продажу, найму
майна або з іншої підстави, може
бути замінений позиковим
зобов'язанням. Заміна боргу
позиковим зобов'язанням провадиться
з додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі, встановленій для
договору позики (стаття 1047 цього
Кодексу).

Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В судовому засіданні судом не
встановлено, що договір позики
замінено сторонами на договір новації,
тому відповідно до ст. 215 та ст. 203 ЦК
України, підстав для визнання договору
недійсним не встановлено, отже позов є
безпідставним та задоволенню не
підлягає.

Таким чином, суд вважає відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним та таким, що не
підлягає виконанню, договір позики у
формі розписки (договір новації),
оскільки позивач не надав доказів, які
б підтверджували заміну боргу
позиковим зобов'язанням.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 1046, 1051 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 203, 208, 209, 212, 213, 215
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання договору позики у формі
розписки недійсним та таким, що не
підлягає виконанню - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Суддя: