Справа № 132/676/14-ц
Провадження № 2/132/391/14
РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2014 року Калинівський
районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

при секретарі Жовтій С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Калинівка справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору на стороні
позивача - ОСОБА_4 про визнання права
власності та припинення права
власності на квартиру, усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

04.03.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
розподіл майна подружжя.

В позові зазначав, що в серпні 1988 року
між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб.
Від спільного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син ОСОБА_3. Однак, в зв'язку з
тим, що ОСОБА_5 байдуже ставилась до їх
сім'ї, неодноразово зраджувала йому та
цілком зухвало ставилась до нього, як
до чоловіка і це незважаючи на те, що
він всіляко намагався зберегти шлюб,
він вирішив розірвати шлюб. В січні 2007
року, шлюб було розірвано, про що в
книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний актовий запис за
№ 09 від 18 січня 2007 року. На протязі
усього часу він та його колишня дружина
ОСОБА_5 проживали в квартирі, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дана
квартира відповідно до свідоцтва про
право власності на житло № 23 від 01
лютого 1996 року належить йому, про що
свідчить технічний паспорт на дану
квартиру. Квартира не була придбана
ними за час шлюбу, її отримав його
батько ОСОБА_4 згідно ордеру № 1040 від
15.03.1988 року, що підтверджується
довідкою начальника КЕВ м. Вінниці за №
94. Однак, в 1996 році, його батько ОСОБА_6,
розуміючи той факт, що дана квартира є
досить малою для проживання в ній
п'ятьох осіб, а саме: його, його дружини,
сина, його батька та матері, вирішив
переїхати з матір'ю до села в
Калинівський район. Натомість, його
батько неодноразово прохав
зареєструвати право власності на
квартиру по АДРЕСА_1 лише за ним,
посилаючись на те, що його колишня
дружина має досить важкий характер.
Однак, всупереч проханням його батька,
16 лютого 1996 року ним було проведено
приватизацію вказаної квартири на
трьох осіб, а саме: на колишню дружину
та їх сина.

Після проведеної приватизації
подружні відносини повністю зійшли на
нівець. Він, ухиляючись від постійних
провокацій з боку дружини та з метою не
порушення душевного спокою їх дитини,
неодноразово переїжджав жити до
батьків в село або до своєї рідної
сестри, що проживає в м. Вінниці.

В свою чергу його колишня дружина,
зрозумівши про те, що їй досить
комфортно жити самій в квартирі його
батька, розпочала тотальне знищення
його, як особистості. Вона неодноразово
намагалася притягнути його до
адміністративної відповідальності, як
особу, яка веде маргінальний спосіб
життя.

Згодом вона змінила замок в дверях і
заборонила йому з'являтись фактично в
його квартирі. Про дані обставини він
повідомляв правоохоронні органи.

Своїми діями відповідачі фактично
позбавили його права власності на те
майно, яке в свою чергу передав йому
батько. Тому вирішив звернутись за
захистом своїх прав та законних
інтересів до суду.

15.04.2014 року позивач ОСОБА_1 уточнив свої
вимоги та просив визнати за ним повне
право власності на квартиру АДРЕСА_1
житловою площею 29,39 кв.м., припинити
право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
вищевказану квартиру, усунути
перешкоди в користуванні йому
квартирою та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3
з даної квартири.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8
уточнені позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору на стороні
позивача - ОСОБА_4 позов підтримав,
мотивуючи тим, що двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 він отримав згідно ордеру №1040
від 15.03.1988 року, яка в 1996 році була
оформлена на його сина ОСОБА_1, його
дружину ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_3 Тому
вважає, що його син ОСОБА_1 має повне
право на дану квартиру і за ним
необхідно визнати право власності.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти
позову заперечували, мотивуючи тим, що
вони проживають у спірній квартирі з 1989
року по даний час. В 1996 році вказана
квартира була приватизована і вони з
сином були вписані в приватизаційне
посвідчення. Протягом часу проживання
в квартирі вона сплачує комунальні
послуги, робила ремонт. Позивач після
розірвання шлюбу інколи проживав з
ними в квартирі, однак постійно пиячив,
влаштовував сварки та бійки, перебив в
квартирі меблі, забрав посуд та інші
речі про що вона неодноразово
зверталася до органу міліції з
відповідними заявами. В зв'язку з цим
вона вимушена була замінити в квартирі
замок. Тому вважає, що вимоги позивача є
безпідставними і в їх задоволенні
необхідно відмовити.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідачів, свідка по
справі, оцінивши зібрані по справі
докази в їх сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позову необхідно
відмовити, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні достовірно
встановлено, що в серпні 1988 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб.
Від спільного проживання у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3. В 2007
році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було
розірвано.

Відповідно до довідки начальника КЕВ м.
Вінниці від 17.01.1997 року за №94 (а.с.6)
ОСОБА_4 - батькові позивача ОСОБА_1, на
склад сім'ї з 3-х осіб була розподілена і
надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1
згідно ордеру №1040 від 15.03.1988 року.

01.02.1996 року позивачу ОСОБА_1 та членам
його сім'ї - відповідачам по справі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1
було видано свідоцтво про право
власності на житло (а.с.10).

Як вбачається з приватизаційних
платіжних доручень за №№2846, 2847, 2848 від
16.02.1996 року вищевказана квартира
сторонами по справі була приватизована
(а.с.15-17).

Відповідно до ЖК УРСР наймач квартири
державного житлового фонду та члени
його сім'ї мають однакові та рівні
права на житло. Права на житло членів
сім'ї наймача вважаються самостійними,
а не похідними. Це означає, що у разі
смерті чи виїзду основного наймача
житлові права членів його сім'ї не
зазнають змін. З цього неодмінно
випливає висновок про те, що у разі
приватизації квартири усі члени сім'ї,
що взяли участь у приватизації,
одержать рівні права як її власники.
Розмір їхніх часток буде однаковим.
Однак усі вони можуть укласти договір
за яким визначити розмір часток інакше,
ніж це випливає із закону.

За таких обставин вимоги позивача про
визнання за ним права власності на
квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 29,39
кв.м. та припинення права власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вищевказану
квартиру є безпідставними і
задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і
вимоги позивача про усунення перешкод
в користуванні житловим приміщенням
шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
квартири.

Так, в судовому засіданні достовірно
встановлено, що позивач ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу деякий час проживав з
відповідачами в квартирі, однак
постійно пиячив, влаштовував сварки та
бійки, перебив в квартирі меблі, забрав
посуд та інші речі. Дані факти
підтверджуються постановами
Калинівського районного суду про
притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства в сім'ї, висновками
Калинівського РВ УМВС України у
Вінницькій області про результати
розгляду звернення ОСОБА_2, постановою
про відмову в порушення кримінальної
справи (а.с.45-56). В зв'язку з тим, що
позивач ОСОБА_1 створював нестерпні
умови для проживання відподідачка
ОСОБА_2 вимушена була замінити в
квартирі замок.

Крім того, відповідно до ст.116 ЖК
України підставою для виселення можуть
бути наступні обставини: якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
пливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення. Осіб, які підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення за неможливістю спільного
проживання, може бути зобов'язано судом
замість виселення провести обмін
займаного приміщення на інше жиле
приміщення, вказане заінтересованою в
обміні стороною. Осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, виселяють без
надання їм іншого жилого приміщення.

Також суд звертає увагу на ту
обставину, що будь-які докази по суті
справи (акт комунальної служби про те,
що жиле приміщення псується,
руйнується; докази, які підтверджують
факт систематичного порушення правил
співжиття (акти комісій, лікарських
установ про нанесення тілесних
ушкоджень позивачу) ні позивачем, ні
його представниками в судове засідання
надані не були.

Суд визнає недостовірними посилання
позивача ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_7 в позовній заяві про те, що
відповідачка ОСОБА_2 неодноразово
намагалася притягнути позивача до
адміністративної відповідальності, як
особу, яка веде маргінальний спосіб
життя, а також про те, що ОСОБА_2
заборонила позивачу з'являтись в його
квартирі, про що він повідомляв
правоохоронні органи, оскільки такі
посилання не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
спростовуються показаннями
відповідачів в судовому засіданні та
матеріалами справи з яких вбачається,
що позивач неодноразово притягувався
до адміністративної відповідальності
за вчинення насильства в сім'ї. Крім
того, будь-яких доказів про те, що
позивач ОСОБА_1 звертався до
правоохоронних органів із відповідною
заявою з приводу заборони
відповідачкою ОСОБА_2 йому з'являтись в
квартирі представниками позивача в
судовому засіданні надано не було.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними, необгрунтованими, а
тому в їх задоволенні необхідно
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
на стороні позивача - ОСОБА_4 про
визнання права власності та припинення
права власності на квартиру, усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням шляхом виселення
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: