Справа № 367/2518/13-ц
Головуючий у І інстанції Мікулін
А.В.Провадження № 22-ц/780/4533/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

20 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Білоконь О.В., Верланова С.М.,

При секретарі: Черепинець А.І.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 05 травня 2014 року
в справі за позовом Прокурора міста
Ірпеня Київської області до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Комунальне підприємство
„Святошинське лісопаркове
господарство" про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року позивач Прокурор міста
Ірпеня Київської області звернувся до
суду із позовом до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: КП.
„Святошинське лісопаркове
господарство" про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року №2160/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_2
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га для вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 отримав
державний акт серії ЯЖ №903337 на право
власності на вказану земельну ділянку
площею 0,15га, кадастровий номер
:01:040:0037.

Спірна земельна ділянка знаходиться за
межами селища Коцюбинське. Вказана
земельна ділянка була передана у
користування КП «Святошинське
лісопаркове господарство» на підставі
Постанови Ради Міністрів УРСР від 20
червня 1956 року №673 без виключення її із
Держлісфонду України. Згідно
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Спірну земельну ділянку передано у
власність ОСОБА_2 без її вилучення з
користування КП «Святошинське
лісопаркове господарство», без відома
уповноваженого органу та постійного
користувача, яким є КП «Святошинське
лісопаркове господарство».

Позивач зазначав, що при прийнятті
рішення Коцюбинською селищною радою не
було дотримано вимоги ст.ст.20, 21
Земельного кодексу України, ст.57
Лісового кодексу України, рішення щодо
зміни цільового призначення спірної
земельної ділянки з « лісового фонду»
на землі «для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд» не
приймалось. Позивач зазначає, що у
порушення вимог ст. 9 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації», якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
державна експертиза проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки ОСОБА_2 не
проводилась. Відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято у порушення
вимог ст.39 Земельного кодексу України,
ст.ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Позивач вважав, що рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року №1761/25-5 не відповідає
вимогам закону, порушує право
державної власності на спірну земельну
ділянку, а тому підлягає визнанню
недійсним, виданий ОСОБА_2 на підставі
вказаного рішення, державний акт на
право власності на земельну ділянку.
Зазначає, що оскільки уповноваженим
державою органом рішення про передачу
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_2 не приймалось, відповідно до
ст.346 ЦК України право державної
власності на цю ділянку не припинено, а
право власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

В подальшому, спірну земельну ділянку
придбав ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 14.07.10 року,
реєстровий номер № 573. ОСОБА_3 отримав
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ № 435339.

Відповідно до ст. 288 ЦК України, як
вважає позивач, вказаний договір є
нікчемним.

Рішення Коцюбинської селищної ради
прийнято, і Державні акти видані в
порушення вимог чинного законодавства
в зв»язку з чим є недійсними.

Позивач просив, визнати недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року №2160/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнати
недійсним державний акт серії ЯЛ №903337
на право власності на земельну ділянку
кадастровий номер земельної ділянки
:01:040:0037, виданий на ім'я ОСОБА_2
Визнати недійсним державний акт серії
ЯЛ №435339 на право власності на земельну
ділянку кадастровий номер земельної
ділянки :01:040:0037, виданий на ім'я
ОСОБА_3 Визнати право власності держави
на земельну ділянку площею 0,15га,
кадастровий номер земельної ділянки
:01:040:0037. Судові витрати по справі
покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 05 травня 2014
року позовні вимоги прокурора м. Ірпеня
задоволено частково. Визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 р. №2160/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1». Визнано недійсним державний
акт серії ЯЖ №903337 на право власності на
земельну ділянку площею 0,1500 га
(кадастровий номер земельної ділянки
:01:040:0037), цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2
Скасовано захід забезпечення позову,
застосований ухвалою Ірпінського
міського суду від 25.04.2013 р. у вигляді
накладення арешту на земельну ділянку
площею 0,1500 га із кадастровим номером
:01:040:0037 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку Серія ЯЛ №435339.
Стягнуто із Коцюбинської селищної ради
Київської області та ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі - 114,70
грн. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
Заступник прокурора Київської області,
подав апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати заочне рішення Ірпінського
міського суду від 05 травня 2014 року, в
частині відмови в задоволенні вимог
про визнання права власності держави
на земельну ділянку площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:040:0037 та про
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку серії ЯЛ № 435339,
виданого на ім'я ОСОБА_3 і скасування
його державної реєстрації, скасуванні
заходів забезпечення позову,
застосованих ухвалою Ірпінського
міського суду від 25 квітня 2013 року у
вигляді накладення арешту на земельну
ділянку площею 0,15 га з кадастровим
номером :01:040:0037 та постановити в
цій частині нове рішення про
задоволення позову прокурора. Змінити
мотивувальну частину повторного
заочного рішення Ірпінського міського
суду від 05 травня 2014 року, виключивши
положення про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 14.07.10 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не
є нікчемним, замінивши положеннями про
нікчемність вказаного договору. В
іншій частині заочне рішення залишити
без змін.

В апеляційній скарзі Заступник
прокурора Київської області,
посилалась на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2160/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 було затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт серії ЯЖ №903337 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:040:0037), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, реєстраційний номер №573 від
14.07.2010 р., земельну ділянку площею 0,1500 га
по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_3 На підставі
даного договору ОСОБА_3 видано
державний акт серії ЯЛ №435339 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:040:0037), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Згідно листа Відділу Держкомзему у м.
Ірпінь від 18.01.2013 р. №01-02/44-1, наявного в
матеріалах справи, державна
статистична звітність (форми 6-зем) по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по
31.12.2008 р. не велася, землі запасу по смт.
Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2008
р. не обліковувалися. Відомості щодо
встановлення та зміни меж Коцюбинської
селищної ради у відділі Держкомзему
відсутні. Зазначені обставини, також
підтверджуються актом службового
розслідування від 27.04.2011 року, стосовно
діяльності колишнього начальника
відділу Держкомзему в м. Ірпінь ОСОБА_6

Відповідно до висновку №9544/95 від 15.12.2008
р. Державного управління охорони
навколишнього середовища в Київській
області про погодження матеріалів
проекту із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність
відповідача було надано позитивний
висновок, за умови здійснення
переведення земельної ділянки в
категорію - землі житлової та
громадської забудови та внесення
відповідного коригування до
Генерального плану смт. Коцюбинське та
розробки містобудівного
обґрунтування. Однак, як вбачається з
проекту землеустрою, наявного в
матеріалах справи, вказані умови
висновку виконані не були.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей.

Статтею 14 Конституції України та ст. 1
ЗК України визначено, що земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного
кодексу України (далі ЗК України)
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 1 ст. 173 ЗК України межа району,
села, селища, міста, району у місті - це
умовна замкнена лінія на поверхні
землі, що відокремлює територію району,
села, селища, міста, району у місті від
інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування» визначення
територій для містобудівних потреб
здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Статтею 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, в тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Згідно п. 12 Перехідних положень ЗК
України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Під час судового розгляду справи,
сторонами по справі, в тому числі
відповідачем - Коцюбинською селищною
радою Київської області, не
заперечувався той факт, що будь-які
графічні додатки до Указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11.02.1941 р., які б
підтверджували межі селища
Коцюбинське не збереглися, тобто з 1941
року і по даний час, рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся й не затверджувався.

Вказані обставини також встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р., залишеною в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 р. у справі за позовом
Київської міської ради до Державного
управління навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради, Коцюбинської селищної
ради, за участю Прокуратури м. Києва,
треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», КП КОР «Обласний
лісгосп», Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити певні
дії.

Зазначеними вище рішеннями судів було
встановлено, що крім Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від
11.02.1941 р., яким зі складу Білицької
селищної ради виключено населений
пункт Берковець, перейменовано смт.
Берковець в смт. імені Коцюбинського й
включено до складу селища імені
Коцюбинського залізничну станцію
Біличі та Указу від 30.12.1962 р., яким
селище Коцюбинське було
підпорядковано Ірпінській міській
раді і разом з нею підпорядковано
безпосередньо Київській обласній раді,
а також Указом від 04.01.1965 р., яким смт.
імені Коцюбинського перейменовано в
сел. Коцюбинське, інших рішень щодо
адміністративно-територіального
устрою селища Коцюбинське не
видавалось; землевпорядна
документація стосовно встановлення
меж смт. імені Коцюбинського
відповідно до Указу Президії Верховної
Ради УРСP від 11.02.1941 р. не збереглась;
проекти рішень про встановлення меж м.
Києва та меж селища Коцюбинське не
затверджувались; з моменту набрання
чинності Земельним Кодексом України по
даний час проект встановлення меж
селища Коцюбинське, відповідно до
вимог вказаного Кодексу, Київською
обласною радою не затверджувався.

Крім того, вищевказаним рішенням суду
встановлено, що Коцюбинська селищна
рада при прийнятті рішень щодо
відведення земельних ділянок у
власність керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
«Про перспективний план розвитку смт.
Коцюбинське» від 25.09.2008 р. № 689/22-5.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 23.11.2009 р., що
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29.11.2011р., у справі за позовом
Прокурора міста Ірпеня в інтересах
держави в особі Київської обласної
ради, Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради, треті особи: відділ
Держкомзему в м. Ірпінь, Виконком
Ірпінської міської ради про визнання
незаконними та скасування п. 3 рішення
Коцюбинської селищної ради №689/22-5 від
25.09.2008 р. та рішення №711/23-5 від 28.10.2008 р.,
було встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради №689/22-5 «Про
перспективний план розвитку сел.
Коцюбинське» та рішенням № 711/22-5 «Про
передачу деревної рослинності
віднесену до категорії зелених
насаджень в межах сел. Коцюбинське» не
встановлювались межі селища
Коцюбинське, а фактично Коцюбинська
селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК
України щодо реалізації процедури
встановлення меж селища. Також слід
зазначити, що Генерального плану
селища Коцюбинське на момент ухвалення
вищевказаних рішень не існувало, його
межі не були чітко визначеними, а його
статус був сформований на підставі
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 р. Тобто відсутні підстави
вважати, що Коцюбинська селищна рада
при винесенні вищевказаних рішень
вирішувала питання належності до її
території будь яких земель у певно
визначених межах. При цьому, наявність
у пропозиціях перспективного розвитку,
наданих на погодження селищної ради,
схем розвитку селища, не звільняло
органи, які виготовляють та погоджують
Генеральний план селища діяти у межах
закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
ЦПК України) обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. А тому вищевказані
обставини не підлягають доказуванню.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов
вірного висновку, що на момент
прийняття спірного рішення
Коцюбинською селищною радою від 25.12.2008
р. №2160/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2, межі смт. Коцюбинське
у передбаченому законом порядку не
були визначені та встановлені.

Згідно постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р., що залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 р., в якій зазначається, що
Коцюбинська селищна рада, приймаючи
оскаржувані рішення діяла відповідно
до встановленого на момент прийняття
відповідних рішень порядку. Тобто всі
зазначені рішення приймалися за
результатами отримання позитивних
висновків органів виконавчої влади з
питань земельних ресурсів, органів
містобудування і архітектури та
охорони культурної спадщини,
природоохоронних і
санітарно-епідеміологічних органів.

За таких обставин, Коцюбинська селищна
рада не мала правових підстав
відмовити у наданні земельних ділянок
у власність, оскільки при прийнятті
рішень керувалася діючим
законодавством на момент винесення
таких рішень. Тому суд дійшов висновку,
що спірні рішення Коцюбинської
селищної ради були прийняті в межах
компетенції, у відповідності до
передбаченої вимогами статей 116 та 118 ЗК
України процедури безоплатної
передачі у приватну власність
земельних ділянок, але при цьому не
надала належної оцінки обставинам
місця розташування спірних земель в
межах чи за межами селища, й
відповідності прийнятих рішень до п. 12
Перехідних положень Земельного
кодексу України.

Враховуючи викладені обставини суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що довідка №5363 від 28.11.2008 р.
відділу земельних ресурсів у м. Ірпені
Київської області про правовий статус
спірної земельної ділянки, яка
міститься у проекті відводу земельної
ділянки відповідача ОСОБА_2, не є
належним доказом знаходження спірної
земельної ділянки в межах смт.
Коцюбинське, оскільки зазначена в ній
інформація спростовується іншими
матеріалами справи.

Згідно ст. 39 Земельного кодексу України
використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм.

Крім того, судом встановлено, що на
момент прийняття спірного рішення
будь-яка містобудівна документація,
визначена Законом України «Про
планування і забудову територій» в смт.
Коцюбинське була відсутня, а
Перспективний план розвитку селища, на
який посилався представник
Коцюбинської селищної ради Київської
області та техніко-економічне
обґрунтування є видом землевпорядної
документації й згідно вимог
зазначеного закону не є містобудівною
документацією, яка б могла бути
підставою для прийняття спірного
рішення щодо відведення земельної
ділянки для містобудівних потреб. Тому
суд дійшов висновку, що Коцюбинською
селищною радою, при прийнятті
оскаржуваного позивачем рішення, було
порушено норми чинного законодавства
на момент прийняття такого рішення.

Суд першої інстанції вірно не взяв до
уваги рішення Коцюбинської селищної
ради №170 від 06.11.2009 р. Про
інвентаризацію меж, №75 від 29.04.2010 р. Про
погодження проекту формування і
встановлення меж Коцюбинської
селищної ради та межі смт. Коцюбинське
Київської області та №153 від 15.09.2010 р.
Про затвердження Генерального плану
смт. Коцюбинське, так як обставини які
ними підтверджуються не існували на
момент прийняття оскаржуваного
рішення, й тому не мають доказового
значення по справі.

На підставі викладених обставин, суд
першої інстанції вірно дійшов
висновку, що є правові підстави для
визнання недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2160/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Відхиляючи посилання позивача на
обставини, що спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
перебувала в постійному користуванні
КП «Святошинське лісопаркове
господарство», не було проведено
процедури вилучення та зміни цільового
призначення спірної земельної ділянки
із земель лісового фонду на землі
житлової забудови, а також те, що не
була проведена експертиза по проекту
землеустрою, суд першої інстанції
вірно виходив із того, що постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 23.12.2011 р., що залишена в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 09.10.2012 р., було встановлено,
що у КП «Святошинське лісопаркове
господарство» відсутні
правовстановлюючі документи на спірні
території, зокрема, КП «Святошинське
лісопаркове господарство» не є
державним лісогосподарським
підприємством та у останнього відсутні
документи, що підтверджують право
користування на раніше надані землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

На підставі встановлених судом
обставин та норм Закону, судом першої
інстанції вірно визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 р. №2160/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1, тому висновок ,що державний
акт серії ЯЖ №903337 на право власності на
земельну ділянку площею 0,1500 га
(кадастровий номер земельної ділянки
:01:040:0037), цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2,
підлягає визнанню недійсним та
підлягає скасуванню його державна
реєстрація також є вірним..

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в
частині визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3, то суд
першої інстанці вірно вважав, що дані
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 131 ЗК України
(в редакції на час виникнення спірних
правовідносин) громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки в тому числі на підставі
придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно з ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такий висновок узгоджується
із положеннями ч. 3 ст.152 ЗК України, якою
передбачено, що захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, в тому числі,
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною, а тому доводи апелянта
про зміну мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції є
безпідставними.

Укладений між відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 14.07.2010 р. не є
таким, що порушує публічний порядок,
оскільки укладений між приватними
особами і його предметом є майно, що
перебуває у приватній власності.

З огляду на те, що ОСОБА_3 набув
права власності на спірну земельну
ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 14.07.2010 р., який не
визнано судом недійсним і він не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також,
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, суд вірно вважав, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЛ
№435339 на право власності на земельну
ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3, на
підставі вказаного договору.

Відповідно до п. 5 Закону України №4176-VI
від 20.12.2011 р. «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» позов про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи може бути подано
протягом 3 (трьох) років з дня набрання
чинності цим Законом (набрав чинності з
15.01.2012 р.), тому суд дійшов висновку, що
позивачем не пропущений строк позовної
давності.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308, 313-315, 317,319, ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області -
відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 05 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: