Провадження №22-ц/784/3103/14
Головуючий у першій інстанції-Павлова
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Яценко Л.В.,

за участю відповідачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м.
Миколаєва від 23 жовтня 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 квітня 2008 року з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 стягнуто 51 530, 81 грн.
матеріальної шкоди, 81 грн. судових
витрат, а також на користь держави 460,13
грн. судового збору.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
заявою про зміну порядку та способу
виконання рішення суду. Відповідачка
посилалась на скрутне матеріальне
становище у зв'язку з мінімальним
розміром пенсії, неможливість
одноразово сплатити борг та просила
звернути стягнення на пенсію, а не на
квартиру, яка є єдиним місцем її
проживання.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва від 23 жовтня 2014 року у
задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалу скасувати та задовольнити її
заяву, посилаючись на ті ж обставини,
якими обґрунтовувала заяву.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

Так, підстави та порядок зміни способу
виконання судового рішення
врегульовані статтею 373 ЦПК та статтею
36 Закону «Про виконавче провадження»
(далі -Закон).

За змістом цих норм підставою для
заміни способу виконання є наявність
обставин, що перешкоджають або
утруднюють виконання рішення у той
спосіб, який зазначено в судовому
рішенні. Зміна способу і порядку
виконання полягає в заміні одного
заходу примусового виконання,
встановленого законом або судом, на
інший, більш доцільний або єдино
можливий за наявних обставин, і такі
обставини мають винятковий характер.

Відповідно до статті 32 Закону заходами
примусового виконання рішень є: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від
інших осіб; 2) звернення стягнення
на заробітну плату (заробіток),
доходи, пенсію, стипендію боржника; 3)
вилучення в боржника і передача
стягувачу певних предметів, зазначених
у рішенні; 4) інші заходи, передбачені
рішенням.

Відповідно до статті 52 Закону
стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній
валюті, інші цінності, у тому числі
кошти на рахунках і вкладах боржника
у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача,
стягнення звертається також на належне
боржнику інше майно. Черговість
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника остаточно визначається
державним виконавцем.

Звернення стягнення на єдине житло
боржника не здійснюється лише у разі,
якщо сума, що підлягає стягненню за
виконавчим провадженням, не перевищує
десяти розмірів мінімальної
заробітної плати (частина 4 статті 52
Закону).

За правилами статті 68 Закону стягнення
на заробітну плату, пенсію, стипендію
та інші доходи боржника звертається у
разі відсутності у боржника коштів на
рахунках у банках чи інших фінансових
установах, відсутності чи
недостатності майна боржника для
покриття в повному обсязі належних
до стягнення сум, а також у разі
виконання рішень про стягнення
періодичних платежів та стягнення на
суму, що не

перевищує трьох мінімальних розмірів
заробітної плати.

У інших випадках звернення стягнення
на заробітну плату, пенсію, стипендію
без застосування заходів примусового
звернення стягнення на майно
боржника можливе лише за письмовою
заявою стягувача.

Отже, зі змісту зазначених норм
вбачається, що Законом встановлена
черговість та умови застосування тих
чи інших заходів примусового
виконання. Окремих підстав для зміни
черговості цих заходів Закон не
передбачає.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 квітня 2008 року
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, з останньої
стягнуто 51 530, 81 грн. матеріальної шкоди,
81 грн. судових витрат, а також на
користь держави 460,13 грн. судового збору
(а.с. 175).

В порядку примусового виконання
судового рішення у грудні 2008 року
постановою державного виконавця
Ленінського ВДВС накладено арешт на
належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.
176).

Звертаючись з заявою в порядку статті
373 ЦПК, ОСОБА_1 посилалась лише на
невеликий розмір пенсії (а.с.174) та
відсутність інших доходів.

Будь-яких доказів неможливості
виконання судового рішення в порядку,
передбаченому Законом, та наявності
виняткових обставин для застосування
правил цієї норми, заявник не надала.

До того стаття 373 ЦПК прямо передбачає
зміну способу виконання судового
рішення, а не черговості застосування
заходів примусового виконання,
передбачених Законом.

Колегія суддів також враховує, що
звернення стягнення за судовим
рішенням на пенсію відповідачки (20%)
призведе до тривалості виконання
рішення більше двадцяти років, що є
порушенням балансу інтересів боржника
та стягувача.

Оскільки апеляційна скарга не містить
доводів, які б спростовували висновки
суду чи доводили б порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування ухвали суду.

Керуючись статтями 312, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
ухвалу Заводського районного суду м.
Миколаєва від 23 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді