22-ц/775/1584/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції
Суддя-доповідач Мальцева
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцева
Є.Є.

суддів - Песоцької
Л.І., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Одинцові
Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
поданням начальника відділу державної
виконавчої служби Першотравневого
районного управління юстиції про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду громадянина ОСОБА_2 за
кордон, за апеляційною скаргою
виконувача обов'язки начальника
відділу державної виконавчої служби
Першотравневого районного управління
юстиції Матвійчука Дениса
Валентиновича на ухвалу
Першотравневого районного суду
Донецької області від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Першотравневого районного
суду Донецької області від 09 жовтня 2014
року відмовлено у задоволенні подання
в.о. начальника ВДВС Першотравневого
РУЮ про тимчасове обмеження у праві
виїзду громадянина ОСОБА_2 за кордон.

В апеляційній скарзі в.о. начальника
ВДВС Першотравневого РУЮ Матвійчук
Д.В., посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить ухвалу суду скасувати, справу
направити до суду першої інстанції для
нового розгляду по суті.

У відповідності з положеннями
ст.303-1, ч.2 ст.305, ч.1 ст.197 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності сторін, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
судового розгляду справи, та без
здійснення фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 08
жовтня 2014 року до суду першої інстанції
надійшло подання про тимчасове
обмеження боржника ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України, без вилучення
паспортного документу, до виконання
зобов'язань за рішенням.

В обґрунтування своїх вимог заявник,
посилаючись на норми ЦПК України,
Закону України «Про виконавче
провадження», вказував, що на
примусовому виконанні у ВДВС перебуває
виконавче провадження з примусового
виконання листа №805/5480/13-а від 31.05.2013
року, виданого Донецьким окружним
адміністративним судом про стягнення з
ОСОБА_2 заборгованості зі сплати
страхових внесків в розмірі 1 288,80 грн..
Боржник ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього даним
рішенням.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК
України апеляційний суд скасовує
ухвалу і передає питання на новий
розгляд до суду першої інстанції, якщо
останній порушив порядок, встановлений
для його вирішення.

Відмовляючи в задоволенні подання
ВДВС, суд в ухвалі від 09 жовтня 2014 року,
посилаючись на Закон України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України», Лист
Міністерства юстиції від 06 червня 2008
року № 25-32/507 «Щодо виїзду за кордон
осіб, які мають невиконанні
зобов'язання, в тому числі зі сплати
аліментів, покладені на них рішеннями
судів», ст. 377-1 ЦПК України, виходив з
того, що подання не відповідає вимогам
п.1-9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України», тому як не містить
відомостей про наявність у боржника
ОСОБА_2 паспорту для виїзду за кордон,
його даних.

З такими висновками суду колегія
суддів погодитися не може, оскільки суд
дійшов їх з порушенням норм
процесуального права.

Згідно з ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична
особа має право на свободу пересування.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.18 ч.3 ст.11 зазначеного закону
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» підставою
для тимчасових обмежень у праві виїзду
громадян України за кордон є ухилення
громадянина від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи) - до виконання таких зобов'язань.

Як вбачається зі справи, звертаючись з
поданням, державний виконавець
зазначав, що боржником не вчинено
жодних дій, спрямованих на виконання
покладених на нього зобов'язань.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника
фізичної особи або керівника боржника
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд
першої інстанції послався на
невідповідність його форми та змісту
вимогам законодавства, проте ці
обставини можуть бути підставою для
застосування положень ст.121 ЦПК
України, а не відмови у задоволенні
подання.

Поза увагою суду залишилися
роз'яснення, викладені в листі
Верховного Суду України «Судова
практика щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України» в якому зазначено, що за
змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про
виконавче провадження» державний
виконавець під час здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Отже, з погляду значення
словосполучення «ухилення від
виконання зобов'язань, покладених
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч.
1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», позначає з об'єктивної
сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків, тобто коли боржник свідомо
ухиляється від виконання - має змогу
виконати зобов'язання у повному обсязі
або частково, але не робить цього без
поважних причин. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання».

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду першої інстанції
належало з'ясувати, чи дійсно особа
свідомо не виконувала належні до
виконання зобов'язання в повному
обсязі або частково, що суд всупереч
закону не перевірив, питання по суті не
розглянув.

Крім того, суд відкрив провадження у
справі за поданням посадової особи ДВС,
не перевіривши, чи повноважною особою
воно подано, чи звернувся з поданням до
суду саме той виконавець, який здійснює
виконання за конкретним виконавчим
документом. Як роз'яснено аналізом
Верховного Суду України від 01.02.2013 року
«Судової практики щодо вирішення
питання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України», судам
слід дотримуватися вимог ч.1 ст.377-1 ЦПК
України, відповідно до положень якої,
якщо матеріали відповідно до
електронного розподілу справ
розписано на виконувача обов'язків
начальника ДВС і він є виконавцем, то
іншого погодження законом не
передбачено, а якщо подання зроблено
безпосередньо державним виконавцем, то
воно має обов'язково бути погодженим
з начальником ДВС.

Таким чином колегія суддів вважає, що
ухвалу суду постановлено з порушенням
норм процесуального права та без
врахування вищенаведеного, що призвело
до неправильного вирішення справи та
перешкоджає суду апеляційної
інстанції дослідити нові докази чи
обставини, які не були предметом
розгляду в суді першої інстанції,
оскільки справа фактично не
розглядалася. Тому оскаржувана ухвала
підлягає скасуванню з направленням
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції, і у зв'язку з цим апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Керуючись п.4 ч.2 ст.307, п.3 ч.1 ст.312 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу виконувача обов'язки
начальника Відділу Державної
виконавчої служби Першотравневого
районного управління юстиції
Матвійчука Дениса Валентиновича -
задовольнити.

Ухвалу Першотравневого районного суду
Донецької області від 09 вересня 2014 року
скасувати та передати питання щодо
розгляду подання на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Судді: