Головуючий у 1 інстанції Васильченко
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого -
Кочегарової Л.М.,

суддів -
Ткаченко Т.Б., Мироненко І.П.,

при секретарі -
Кузнецові А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, в особі її
представника - ОСОБА_2, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи:
приватний нотаріус Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
відділ опіки та піклування Жовтневої
районної адміністрації Маріупольської
міської Ради, про визнання правочинів
недійсними, за апеляційними скаргами
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та
відповідача ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 22
жовтня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_1, в особі її
представника ОСОБА_2, звернулася до
суду із зазначеним позовом до
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
який в подальшому уточнювався та
доповнювався.

Вказувала, що з відповідачем ОСОБА_4 з
1988 року перебувала у зареєстрованому
шлюбі і проживала однією сім'єю в
Якутії, РФ. Відповідач ОСОБА_3 є братом
її чоловіка ОСОБА_4 04 липня 1994 року
подружжя ОСОБА_3 разом придбали
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
була оформлена на ОСОБА_4 15 серпня 1995
року ОСОБА_4 обміняв з доплатою
вказану квартиру на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2. У жовтні 2005 року
позивачці від чоловіка стало відомо, і
це в подальшому найшло своє
документальне підтвердження, що
ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_3 на
підставі довіреності, 16 вересня 2003
року уклав нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу із ОСОБА_5, і
остання набула право власності на
вказану трикімнатну квартиру. Виходячи
з того, що 1/2 частка зазначеної
квартири належить позивачці як
дружині, своєї згоди на продаж
квартири вона не надавала, то просила
визнати договір купівлі-продажу
спірної квартири від 16 вересня 2003 року
недійсним та повернути квартиру в її
власність.

В ході розгляду справи позивачка
доповнювала свої вимоги, посилаючись
на те, що в період розгляду справи,
відповідачка ОСОБА_5 18 жовтня 2006 року
продала спірну квартиру ОСОБА_6, угода
не відповідає вимогам закону, так як
продавець не попередила покупця про
права третіх осіб на квартиру, також
угода між ними носить фіктивний
характер, оскільки вчинена без наміру
створення правових наслідків, просила
суд визнати недійсними договори
купівлі-продажу квартири від 16 вересня
2003 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, і договір купівлі-продажу
вказаної квартири від 13 жовтня 2006 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
сторони повернути в первісний стан.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 жовтня 2007 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 20 листопада 2008 року, позов
задоволено частково. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу спірної
квартири від 13 жовтня 2006 року,
укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а в іншій
частині в задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 20 січня 2010 року, рішення
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
Донецької області від 29 жовтня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 20 листопада 2008 року
скасовано, передано справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 жовтня 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи -
приватний нотаріус Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
Відділ опіки та піклування Жовтневої
районної адміністрації Маріупольської
міської Ради, про визнання угод
недійсними - задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 від 13.10.2006 року,
укладений між ОСОБА_5, з одного боку, і
ОСОБА_6 з іншого боку, недійсним.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 23 квітня 2013 року частково
задоволені апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_4

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 жовтня 2012 року скасовано в частині
відмови у визнанні недійсною угоди
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладеної 16.09.2003 року між ОСОБА_4 і
ОСОБА_5, та поверненні квартири в
натурі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 в цій частині
задоволені частково.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, укладений 16 вересня
2003 року між ОСОБА_4, в інтересах якого
діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
недійсним в ? частині вказаної
квартири.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2, та повернуто
зазначену частину квартири у власність
ОСОБА_1

В решті рішення залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Донецької області від 7 травня 2013 року
стягнуто на користь держави судовий
збір з ОСОБА_1 в розмірі 28 грн.68 коп., з
ОСОБА_4 в розмірі 28 грн.68 коп., з ОСОБА_5 в
розмірі 57 грн.35 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
за касаційною скаргою ОСОБА_5, рішення
апеляційного суду Донецької області
від 23 квітня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції від 22 грудня 2012 року,
представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення вимог позивачки.
Посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
не з'ясування судом обставин справи, що
призвело до необгрунтованого і
неправильного висновку.

Зокрема, посилається на те, що суд
дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_5
являється добросовісним набувачем.

Оскільки зазначена в договорі ціна, за
яку було продано квартиру ОСОБА_5,
значно відрізняється від фактичної
ціни договору, то має місце омана
ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Не звернуто уваги судом на ті
обставини, що ОСОБА_5 під час укладання
договору купівлі-продажу квартири мала
можливість витребувати від довіреної
особи продавця відомості щодо не
знаходження останнього в
зареєстрованому шлюбі.

З рішенням суду не погодився і
відповідач ОСОБА_4, посилаючись в
апеляційній скарзі на порушення норм
матеріального права, неповного
з'ясування обставин справи, просить
рішення суду скасувати, справу
повернути на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглянув справу у
відсутності позивачки, відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та третіх осіб, які
належним чином повідомлені про час і
місце судового розгляду справи. З
заявами про відкладення розгляду
справи до суду не звернулись.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позички - ОСОБА_2, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив також задовольнити апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_4, пояснення
відповідача ОСОБА_3, який вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню, заперечення відповідачки
ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_8, які
просили апеляційні скарги відхилити,
рішення суду залишити без змін,
перевіривши матеріали справи в межах
заявленого позову та обговоривши
доводи апеляційних скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню з таких
підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або його зміни є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Відповідно до ст.ст. 11, 303 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Вирішуючи справу і відмовляючи в
позовних вимогах ОСОБА_1 в частині
визнання договору купівлі-продажу
квартири, укладеної між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 недійсним, визнання права
власності на квартиру за позивачкою і
повернення їй квартири, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачкою
не надано доказів на підтвердження
того, що спірна квартира є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3,
оскільки на підставі договору міни
ОСОБА_4 набув право власності на спірну
квартиру, що цей договір був укладений
з її відома, як подружжя, і що при
укладенні договору міни доплата
проводилася з будь-яких спільних
коштів. Дійшовши висновку, що ОСОБА_5
являється добросовісним набувачем, та
виходячи з того, що ОСОБА_4 ніяких
претензій до ОСОБА_5 щодо спірної
квартири не пред'являв, суд відмовив у
визнанні недійсною угоди продажу їй
квартири. Враховуючи ті обставини, що
державна реєстрація права власності
ОСОБА_6 на спірну квартиру скасована,
суд дійшов висновку про визнання угоди
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеної між ОСОБА_5 і ОСОБА_6,
недійсною.

У відповідності з положеннями ст.213-214
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалено на основі повно,
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин, інше.

Проте цим вимогам закону оскаржуване
рішення суду в повній мірі не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 13
січня 1988 року було зареєстровано шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (т.2 а.с. 119 ).

В апеляційному суді представник
позивачки пояснив, що шлюб між батьками
був зареєстрований саме 13 січня 1988
року, а не 15 січня 1988 року, як зазначено
при видачі повторного свідоцтва про
шлюб, на підтвердження чого надав
апеляційному суду нотаріально
засвідчену копію свідоцтва про
реєстрацію шлюбу.

Відповідно до заяви відповідача ОСОБА_4
шлюб між ним та позивачкою розірвано в
2012 році.

Зазначені обставини підтверджуються
копією свідоцтва про розірвання шлюбк
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 17 липня 2012 року,
актовий запис № 47, та спростовують
доводи відповідачки ОСОБА_5 та її
представника щодо розірвання шлюбу між
сторонами на час придбання квартири
квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст.22 КпШС України, який
діяв на час придбання квартири АДРЕСА_1
та квартири АДРЕСА_2, майно набуте
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно з положеннями ст. 23 КпШС України
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Аналогічні норми містяться в СК
України.

В обгрунтування своїх вимог про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року,
ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не
давала письмової згоди, посвідченої
нотаріусом, на відчуження квартири
АДРЕСА_2, яка була спільним майном
подружжя.

З матеріалів справи також вбачається,
що під час їх шлюбу ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 04.07.1994
року придбав квартиру АДРЕСА_1, яку 15
серпня 1995 року за договором міни з
ОСОБА_9 обміняв на належну їй квартиру
АДРЕСА_2 ( т.1 а.с.19, 21 -22).

Положеннями ст.22, 28 КпШС України
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя,
частки в якому є рівними.

У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК
України, має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду справи представники
позивачки та відповідача ОСОБА_4 не
заперечували, що вищевказана квартира
АДРЕСА_1, була придбання подружжям
ОСОБА_3 в період шлюбу, за спільні кошти,
частки в якій були рівними, тобто
кожному з подружжя належало по ? частки.
Спірна квартира була придбана по
договору міни, в придбання якої
додатково були вкладені спільні кошти
подружжя, і їх частки є рівними.

Зазначені обставини підтверджував і
відповідач ОСОБА_4 в своїх поясненнях в
суді, наданих до матеріалів справи (т.1
а.с.108 -109, т.2 а.с. 113 - 117).

Будь - якої домовленості або договорів
про визначення іншого розміру ЧАСТОК
кожного із подружжя, між ними не
існувало і не укладалось, і матеріали
таких відомостей не містять.

Оскільки спірна квартира була придбана
подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_4, колегія
суддів вважає, що вона є спільною
сумісною власністю подружжя і частки в
ній є рівними, тобто кожному із
подружжя належить по ? частки.

При вирішенні позову ОСОБА_1 про її
право власності на спірну квартиру, як
спільне сумісне майно подружжя, суд
першої інстанції на вказане уваги не
звернув, дослідив обставини, що
стосуються укладання договору міни,
внаслідок якого ОСОБА_4 набув право
власності на спірну квартиру, також
укладеного без письмової згоди
позивачки.

Разом з тим, договір міни квартири між
ОСОБА_4 та ОСОБА_9 не є предметом
позовних вимог, і ніким не оспорюється.

За таких обставин суд дійшов
помилкового висновку про те, що,
оскільки позивачкою не надано доказів
наявності або відсутності її згоди про
здійснення угоди міни, то спірна
квартира не може вважатися загальною
спільною власністю подружжя ОСОБА_3.

Не можна погодитися і з висновком суду
першої інстанції, оскільки ОСОБА_4 не
заявляв жодних вимог до ОСОБА_5, то це є
підставою вважати відповідачку ОСОБА_5
добросовісним набувачем.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР, в редакції, що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемляє особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Відповідно до положень ч.1 ст.145 ЦК УРСР
в редакції, що діяла на момент
укладання договору купівлі-продажу
спірної квартири, якщо майно за плату
придбане у особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
повинен бути знати (добросовісний
набувач), то власник вправі витребувати
це майно від набувача лише у разі коли
майно загублене власником або особою,
якій майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачка не давала згоди відповідачу
ОСОБА_4 на відчуження частки майна, що
належить їй у спільному майні на праві
спільної сумісної власності. Про те, що
квартира по договору купівлі - продажу
відчужена ОСОБА_5 їй стало відомо в 2006
році, коли вона приїхала до м.Маріуполя.

На спростування зазначених обставин
відповідачі ніяких доказів не надали.

В договорі купівлі - продажу спірної
квартири від 16 вересня 2003 року мається
запис нотаріуса, в якому відображені
твердження ОСОБА_3, який діяв від імені
ОСОБА_4, «що його брат ОСОБА_4, в шлюбі не
перебуває та є громадянином Росії» (т.1
а.с.19).

Отже, з урахуванням сукупності доказів
та їх оцінки, колегія суддів вважає, що
спірна квартира вибула з володіння
ОСОБА_1 без її згоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення в частині відмови
позивачці в позові щодо визнання угоди
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеної між ОСОБА_4, в інтересах якого
діяв на підставі доручення ОСОБА_3, та
ОСОБА_5 недійсною, не відповідає
вимогам ст.ст.10,11,60,213,214 ЦПК України,
ст.ст.22, 23 КпШС, ст.ст.48, 145 ЦК УРСР.

Спірна квартира була придбана на ім'я
ОСОБА_4 в період їх шлюбу, є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3,
частка позивачки в якій становить ?, а
тому її порушене право підлягає
захисту.

Однак, апеляційний суд враховуючи
положення ст.309 ЦПК України позбавлений
можливості ухвалити рішення про
задоволення позову ОСОБА_1, враховуючи
наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України (т.4
ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до пояснень ОСОБА_5 в
апеляційному суді, на сей час їй спірна
квартира не належить, оскільки вона її
продала в 2011 році.

З договору купівлі-продажу від 02 червня
2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та
ОСОБА_11, посвідченим приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 за
реєстром № 806 вбачається, що ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_11 купив квартиру
АДРЕСА_2 (т.3 а.с.74).

Отже, з 2 червня 2011 року, тобто і на час
ухвалення рішення судом першої
інстанції, спірна квартира знаходиться
у власності ОСОБА_11, який, відповідно до
положень ст.33 ЦПК України не
притягувався до участі у справі і до
нього позовні вимоги не заявлялись.

Оскільки апеляційний суд не має права
залучати до участі осіб, а саме ОСОБА_11,
питання про права та обов'язки
необхідно вирішувати, а зазначене
рішення не може залишатися в сили (без
змін), рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню із відмовою у
позові.

За таких обставин апеляційні скарги
ОСОБА_1, в особі її представника ОСОБА_2
та відповідача ОСОБА_4 підлягають
частковому задоволенню.

Заперечення представника відповідачки
ОСОБА_5 колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки вони спростовуються
доказами, наданими позивачкою, і не
грунтуються на вимогах закону.

Посилання відповідачки на роз'яснення
п.12 пп «в» Постанови Пленуму
Верховного Суду України №20 від 22.12.1995
року «Про судову практику по справам
про захист права приватної власності»
про те, що при відмові в позові про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним у зв'язку з тим, що покупець є
добросовісним, з особи, яка провела
відчуження майна за відсутності права
на це, на користь власника стягується
дійсна вартість майна на час розгляду
справи, є неспроможними, оскільки
стосуються наслідків відмови в позові
за умови визнання покупця
добросовісним набувачем, а з
встановлених судом обставин
вбачається, що ОСОБА_5 безпідставно
набула майно у ОСОБА_4, який не мав
права його відчужувати.

Судом першої інстанції також
встановлено, і це підтверджується
матеріалами справи, 13 жовтня 2006 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений
договір купівлі - продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 за
реєстром № 2360 (т.1 а.с.142 -144).

Як пояснила в апеляційному суді ОСОБА_5
зазначений договір вона уклала зі
своєю сестрою ОСОБА_6, між ними була
укладена фіктивна угода, але після
ухвалення рішення Жовтневим районним
судом м.Маріуполя від 29 жовтня 2007 року,
вона звернулась до БТІ м.Маріуполя, де
знову було зареєструвано право
власності на квартиру на її ім'я.

Зважаючи на пояснення ОСОБА_5, що після
ухвалення рішення Жовтневим районним
судом м.Маріуполя від 29 жовтня 2007 року,
вона звернулась до БТІ м.Маріуполя, де
знову було зареєстровано право
власності на квартиру на її ім'я, а
зазначене рішення скасовано Ухвалою
Верховного Суду України від 20 січня 2010
року, суд дійшов висновку про визнання
недійним договору купівлі - продажу
спірної квартири від 13 жовтня 2006 року,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Однак такого висновку суд дійшов не у
відповідності з нормами цивільного
законодавства.

Згідно ч.1,ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним
є правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Як роз'яснено в п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не підлягають
задоволенню позови власників майна
про визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі, які були вчинені після
недійсного правочину.

Отже, позивачкою, в особі її
представника, вибраний не правильний
спосіб захисту щодо визнання недійсним
угоду купівлі - продажу спірної
квартири від 13 жовтня 2006 року та
повернення сторін у первісний стан, а
судом першої інстанції в цій частині
позову прийнято рішення не у
відповідності ст.212 - 213 ЦПК України.

Тому, підлягає скасуванню і рішення
суду з відмовою у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання недійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2,
укладеного 13 жовтня 2006 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 за
реєстром № 2360.

При зверненні з апеляційною скаргою
ОСОБА_4 було відстрочено оплату
судового збору.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню, з
нього в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 25
гривень 50 копійок на розрахунковий
рахунок 0004, код бюджетної
класифікації доходів: 22030001 «Судовий
збір (Державна судова адміністрація
України)», МФО 834016, банк: ГУ ДКСУ у
Донецькій області, ,
отримувач: державний бюджет м.Донецька
Ворошиловський район, призначення
платежу: судовий збір Апеляційний суд
Донецької області (м.Маріуполь) .

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, в особі її
представника - ОСОБА_2, та відповідача
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 жовтня 2012 року скасувати.

У задоволенні позовів ОСОБА_1, в особі
її представника - ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладеного 16 вересня 2003 року між
ОСОБА_4, в інтересах якого діяв ОСОБА_3
на підставі довіреності, та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстром №3748, недійсним та до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладеного 13 жовтня 2006 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 за
реєстром № 2360 недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави
судовий збір за подачу апеляційної
скарги у розмірі 25 гривень 50 копійок на
розрахунковий рахунок 0004, код
бюджетної класифікації доходів: 22030001
«Судовий збір (Державна судова
адміністрація України)», МФО 834016, банк:
ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: державний бюджет
м.Донецька Ворошиловський район,
призначення платежу: судовий збір
Апеляційний суд Донецької області
(м.Маріуполь) .

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді