АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/3176/14-ц
інст. - Горбунова Я.М.
Провадження № 22ц/790/7620/14
Категорія: стягнення аліментів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: - Кружиліної О.А., Кіся
П.В.,

при секретарі - Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 25 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

05.03.2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання малолітньої
дитини. В обґрунтування позову
зазначила, що вони проживали однією
сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про народження серія НОМЕР_1, видане 14
грудня 2010 року Московським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Харківського міського
управління юстиції. Малолітня дочка
проживає з ОСОБА_4 та знаходиться на її
утриманні. Відповідач ОСОБА_3 свої
обов'язки по утриманню спільної дитини
не виконує, матеріальну допомогу не
надає. За таких обставин, позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її
користь аліменти на утримання дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ?
частини з усіх видів заробітку
(доходу), щомісячно та до досягнення
дитиною повноліття.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримала, просила
позов задовольнити.

Представник відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги
визнав в частині сплати аліментів у
розмірі 1/6 частини від заробітку,
оскільки на даний час відповідач має не
значний дохід та на його утриманні
знаходяться інші діти.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року,
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на дитину задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на
утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
аліменти в розмірі ? частини від всіх
видів заробітків та доходів, але не
менше ніж 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку щомісяця,
починаючи з 05.03.2014 року і до повноліття
дитини. Стягнути з ОСОБА_3 на користь
держави судовий збір у сумі 243 гривень 60
копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду першої
інстанції ухвалене 25 вересня 2014 року
Московським районним судом м. Харкова
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог, яким задовольнити
позовні вимоги частково та стягнути з
нього на користь ОСОБА_4 аліменти на
утримання дитини у розмірі 1/6 частини
від усіх видів заробітку до досягнення
дитиною повноліття. При цьому
посилався на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а також на неповне з'ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, оскільки суд не
взяв до уваги його матеріальний та
сімейний стан.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права
дитини, батьки несуть основну
відповідальність за виховання та
розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу
України, визначені обов'язки батьків
щодо виховання та розвитку дитини, а
саме: батьки зобов'язані піклуватися за
виховання дитини, про її здоров'я,
фізичний, духовний розвиток, готувати
до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу
України, батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначено у ст. 182 Сімейного
кодексу України, при визначенні
розміру аліментів суд враховує: стан
здоров'я та матеріальне становище
дитини; стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів;
наявність у платника аліментів інших
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, дочки, сина; інші
обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
охорону дитинства», кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного та
соціального розвитку.

Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу
України, частка заробітку (доходу)
матері, батька, яка буде стягуватись як
аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з ч. 1 ст. 184 зазначеного Кодексу,
якщо платник аліментів має
нерегулярний, мінливий дохід, частину
доходів одержує в натурі, а також за
наявності інших обставин, що мають
істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити
розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного
кодексу України, мінімальний розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
за винятком випадків, передбачених
статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 15 травня 2006 року
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» при визначенні
розміру аліментів суд враховує: 1) стан
здоров'я та матеріальне становище
дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів; 3)
наявність у платника аліментів інших
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989
р., ратифікованою Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини»,
дає кожній дитині право на рівень
життя, необхідній для її фізичного,
розумового, духовного, морального та
соціально розвитку. Батьки або інші
особи які виховують дитину, несуть
основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного
кодексу України, аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного
кодексу України, розмір аліментів на
дитину, визначений за рішенням суду або
домовленістю між батьками, може бути
згодом зменшено або збільшено за
рішенням суду за позовом платника
аліментів або одержувача аліментів у
разі зміни матеріального або сімейного
стану, погіршення або поліпшення
здоров'я когось із них та в інших
випадках передбачених законом.

У п. 23 вищезазначеної Постанови Пленуму
від 15.05.2006 року роз'яснено, що
відповідно до ст.192 СК України розмір
аліментів, визначений судовим рішенням
або за домовленістю між батьками, суд
може змінити за позовом платника або
одержувача аліментів у зв'язку зі
зміною матеріального чи сімейного
стану, погіршення чи поліпшення
здоров'я когось із них.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Сторони мають малолітню дочку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серія
НОМЕР_1, видане 14 грудня 2010 року
Московським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Харківського міського управління
юстиції.

Малолітня дочка проживає разом з
позивачем ОСОБА_4 та знаходиться на її
утриманні. Відповідач ОСОБА_3 свої
обов'язки по утриманню спільної дитини
не виконує, матеріальну допомогу не
надає.

З огляду на вищезазначене, суд
встановив розмір аліментів на
утримання дитини в ? частині від всіх
видів заробітків та доходів
відповідача.

При визначенні розміру аліментів суд
першої інстанції надав оцінку
запереченням проти позову, щодо
посилання відповідача на його
матеріальний та сімейний стан, і дійшов
висновку, що з боку відповідача не було
надано належних доказів, які б могли
вплинути на визначення іншого розміру
аліментів, тобто не існувало жодних
правових підстав для часткового
задоволення позову щодо визначення
розміру аліментів в 1/6 частині доходів
відповідача.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді колегії :