Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5
на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 20 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Сумської
області від 12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, мотивуючи свої вимоги тим, що
рішенням Піщанської сільської ради
Ковпаківського районну м. Суми № 42 від
27 червня 1996 року йому було виділено
земельну ділянку площею 0,1000 га,
розташовану по АДРЕСА_1 під
індивідуальне будівництво. 13 червня 2006
року він отримав лист від сільської
ради, з якого йому стало відомо про
рішення від 05 травня 2004 року про
скасування рішення від 27 червня 1996 року
з мотивів неоформлення ним документів
на право власності на вказану земельну
ділянку. Рішенням Піщанської сільської
ради від 23 листопада 2004 року спірна
земельна ділянка була передана у
власність ОСОБА_4
Постановою Ковпаківського районного
суду м. Суми віл 24 жовтня 2006 року
визнано нечинним рішення Піщанської
сільської ради Ковпаківського районну
м. Суми від 05 травня 2004 року в частині
скасування виділення йому земельної
ділянки. Заочним рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 20 травня 2010 року визнано недійсним
рішення Піщанської сільської ради від
23 листопада 2004 року про надання
земельної ділянки у приватну власність
ОСОБА_4, а також визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_4 У жовтні 2013 року при оформленні
документів на право власності на
спірну земельну ділянку він дізнався,
що 20 липня 2007 року ОСОБА_4 продала
вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_5
Крім того, пізніше йому стало відомо
про те, що згідно договору
купівлі-продажу від 27 вересня 2013 року
спірну земельну ділянку придбав ОСОБА_6
Посилаючись на викладене, позивач
просив визнати недійсними договір
купівлі-продажу від 12 липня 2007 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
договір купівлі-продажу від 27 вересня
2013 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, та визнати за ним право
власності на спірну земельну ділянку,
площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 20 березня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею
0,1000 га, від 12 липня 2007 року серії ВЕР №
954680, укладений між ОСОБА_4 в особі
ОСОБА_7, який діяв на підставі
довіреності, та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Сумського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 1207.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, від 27
вересня 2013 року серії ВТМ № 757744,
укладений між ОСОБА_5, в особі ОСОБА_7,
який діяв на підставі довіреності, та
ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Сумського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 2633. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 12 травня 2014 року
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 20 березня 2014 року скасовано
в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, від 27 вересня 2013
року серії ВТМ № 757744, укладеного між
ОСОБА_5, в особі ОСОБА_7, який діяв на
підставі довіреності, та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Сумського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрований в
реєстрі за № 2633. Ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову в позові.
Змінено рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 20 березня 2014
року в частині вирішення питання щодо
розподілу судових витрат. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій в частині
відмови в задоволенні позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій в частині
задоволення позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити повністю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213-214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує, зокрема, такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням
виконкому Піщанської сільської ради
Ковпаківського району м. Суми № 42 від 27
червня 1996 року ОСОБА_3 виділено
земельну ділянку, площею 0,1000 га, що
розташована по АДРЕСА_1 під
індивідуальне будівництво.

Рішенням Піщанської сільської ради
Ковпаківського району м. Суми б/н від 05
травня 2004 року рішення виконавчого
комітету Піщанської сільської ради
Ковпаківського району м. Суми № 42 від 27
червня 1996 року про передачу позивачу
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1000 га
по АДРЕСА_1 було скасовано. Підставою
для скасування було те, що ОСОБА_3 не
оформив своє право власності на
зазначену земельну ділянку.

Рішенням Піщанської сільської ради
Ковпаківського району м. Суми від 23
листопада 2004 року спірна земельна
ділянка площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 була
передана у приватну власність
ОСОБА_4, на підставі якого остання 05
червня 2006 року отримала державний акт
про право власності на земельну
ділянку.

Постановою Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 жовтня 2006 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
19 грудня 2006 року рішення Піщанської
сільської ради від 05 травня 2004 року в
частині скасування рішення № 42 від 27
червня 1996 року визнано нечинним.

11 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, площею 0,1000 га, що розташована
по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми від 20
травня 2010 року визнано недійсними
рішення Піщанської сільської ради
Ковпаківського району м. Суми від 23
листопада 2004 року про надання спірної
земельної ділянки у приватну власність
ОСОБА_4 та державний акт на цю земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4

У подальшому ОСОБА_5 відчужила спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного 27 вересня
2013 року з ОСОБА_6

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішення про виділення позивачу спірної
земельної ділянки ніким не оспорене та
є дійсним, а відтак земельна ділянка
вибула з власності ОСОБА_3 не з
його волі. Відмовляючи в позові в
частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на спірну земельну ділянку,
районний суд виходив з того, що суд не
має повноважень визнавати право
власності за особою, якою це право не
було оформлено належним чином.

З висновками суду першої інстанції в
цій частині погодився й апеляційний
суд.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
27 вересня 2013 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, апеляційний суд
зазначив, що не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду апеляційної інстанції
не можна з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України та іншим актом цивільного
законодавства.

Як передбачено п. 3 ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлено законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Разом з тим вказівка на те, що правочин
може бути визнаний судом недійсним не
лише за позовом однієї із сторін до
говору, але і за позовом іншої
заінтересованої особи, стосується тих
випадків, коли заінтересована особа
домагається відновлення порушеного
договором її права, не вимагаючи
повернення їй переданого на виконання
цього договору майна, а вимагаючи
повернути сторони договору до
первісного стану.

Ураховуючи викладене, суд першої
інстанції, відповідно до ст. ст. 10, 60, 212
ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи та
дійшов обґрунтованого висновку про
недійсність договорів купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 12 липня
2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 та від 27 вересня 2013 року,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
виходячи з того, що об'єктом продажу
була ділянка, яка з 1996 року виділена
ОСОБА_3, тобто відносно якої існують
речові права, передбачені ч. 1 ст. 395 ЦК
України, та яка вже є об'єктом
користування іншої особи.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно з законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Ураховуючи викладене, колегія судів
приходить до висновку, що під час
встановлення фактичних обставин
справи судом першої інстанції
дотримані норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому скасовано
апеляційним судом помилково.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 12 травня 2014 року скасувати,
а рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 20 березня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.В.
Кафідова

В.М.
Коротун

І.К.
Парінова