Провадження № 6/742/331/14
Єдиний унікальний № 742/5019/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року

м.
Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд
Чернігівської області

в складі: головуючого-судді
- Павлов В.Г.,

секретаря
- Хотінь Ж.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні подання старшого державного
виконавця ДВС Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1
про встановлення тимчасового
обмеження боржнику ОСОБА_2 в праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх зобов'язань, -

ВСТАНОВИВ :

06.11.2014 року старший державний
виконавець ДВС Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1
звернувся до суду з поданням про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України боржнику
ОСОБА_2, посилаючись на те, що
на виконанні у відділі Державної
виконавчої служби Прилуцького МРУЮ
Чернігівської області знаходиться
виконавчий лист № 733/2856/13 р. від 21.01.2014 р.
про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 аліментів на утримання
неповнолітньої дитини – сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій
сумі в розмірі 450 грн щомісячно,
починаючи з 18.12.2013 року до досягнення
дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи подання, старший
державний виконавець відділу ДВС
Прилуцького МРУЮ зазначає, що боржник з
моменту відкриття виконавчого
провадження систематично ухиляється
від добровільного виконання
виконавчого листа, що проявляється
саме в несплаті заборгованості по
аліментах у встановлені
законодавством строки, в зв’язку з чим
в останнього виникла заборгованість по
їх сплаті. Дана обставина і стала
підставою для звернення до суду
заявника з поданням про встановлення
тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2
у праві виїзду за межі України.

В судове засідання старший державний
виконавець ДВС Прилуцького МУЮ не
з’явився, належним чином повідомлений
про день, час та місце розгляду подання,
про причини своєї неявки до суду не
повідомив.

Суд, повно та всебічно з'ясував
обставини справи, розглянув надані
докази, які мають юридичне значення,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також взаємний зв'язок
у їх сукупності, приходить до
переконання, що подання задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

З матеріалів справи достовірно
встановлено, що 25.01.2014 року старшим
державним виконавцем відділу ДВС
Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1 було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження з виконання виконавчого
листа № 733/2856/13-ц від 21.01.2014 року про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини – сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн
щомісячно, починаючи з 18.12.2013 року до
досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається зі змісту подання, з часу
відкриття виконавчого провадження
боржником суми в рахунок погашення
боргу не сплачувались, а отже, на думку
заявника, боржник від виконання своїх
зобов'язань ухиляється.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону
передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон - ухилення громадянина
України від виконання ним зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.1, п.18 ч.3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому
числі у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
тимчасове обмеження у праві виїзду
боржника за межі України можливе лише
за умов ухилення боржника від
виконання зобов'язань покладених на
нього за рішенням суду або Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.2 ст.10 ЦПК України
наявність умислу та обставин, які є
предметом посилання державного
виконавця у поданні про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
покладається в даному випаду на орган
державної виконавчої служби, який
звертається до суду із відповідним
поданням. Особа, яка має невиконані
зобов’язання, не може вважатися винною
в ухиленні від їх виконання, поки не
буде доведено протилежного.

Під поняттям «ухилення» від виконання
зобов’язань, покладених на боржника
рішенням, варто розуміти будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов’язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов’язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад наявність
коштів, майна тощо) і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього
об’єктивні обставини. На момент
звернення з поданням до суду, факт
ухилення боржника від виконання
зобов’язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об’єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про
виконавче провадження» копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилається боржнику
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення. Як вбачається з
матеріалів виконавчого провадження,
незважаючи, що постанова була винесена
ще 25.01.2014 року, боржник її отримав лише
18.09.2014 року, що з огляду на незначний
строк невиконання зобов’язань з дати
його поінформування, беззаперечно не
може свідчити саме про факт ухилення.

Судом не може бути взято до уваги та
прийнято як належний доказ факт
ухилення боржника від виконання своїх
зобов’язань наявний в матеріалах
справи акт, яким заявником було начебто
констатовано перебування боржника за
межами України. Вказаний документ не
містить даних ані щодо місця його
складання, ані щодо прізвища особи, яка
проінформувала державного виконавця
щодо місця перебування боржника /а.с.7/.

Відповідно до ч.4 ст.74 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець обчислює розмір
заборгованості із сплати аліментів,
складає відповідний розрахунок та
повідомляє про нього стягувачу і
боржнику. Проте, ані матеріали подання,
ані виконавчого провадження, попри
наявний у матеріалах справи розрахунок
заборгованості, не містять жодних
відомостей про належне інформування
боржника стосовно фактичного розміру
наявної в нього заборгованості в
результаті несплати аліментів.

Захист інтересів стягувача, шляхом
проведених державним виконавцем
запитів та отримання відповідей від
організацій стосовно відсутності в
боржника майна, яке може бути в його
власності, також не може вважатися
беззаперечною підставою для
задоволення подання.

Інших доказів на підтвердження
з’ясування державним виконавцем
обставин неналежного виконання ОСОБА_2
рішення суду про стягнення з нього
аліментів, судом не здобуто та
заявником надано не було.

Окрім того, відповідно до п.11.1.5
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, яка набрала чинності
з 17.04.2012 року та затверджена Наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року № 512/5 про направлення до суду
подання щодо встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду державний
виконавець повідомляє боржника.
Всупереч вимогам вказаної Інструкції
жодних доказів про повідомлення
державним виконавцем боржника щодо
направлення до суду даного подання
матеріали виконавчого провадження не
містять.

При зверненні до суду з зазначеним
поданням старший державний виконавець
не надав доказів на підтвердження того,
що боржник саме свідомо ухиляється від
виконання своїх зобов'язань, маючи при
цьому таку можливість. Законом
передбачено юридичні санкції у вигляді
тимчасового обмеження у праві виїзду
не за наявності самого лише факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання, а тому, суд не вбачає
умисного ухилення ОСОБА_2 від своїх
зобов'язань і підстав для задоволення
подання про встановлення тимчасового
обмеження йому в праві виїзду за межі
України до виконання ним своїх
зобов'язань не знаходить.

Керуючись ст.377-1 ЦПК України, суд
–

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого
державного виконавця ДВС Прилуцького
МРУЮ ОСОБА_1 про встановлення
тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2
в праві виїзду за межі України до
виконання ним своїх зобов'язань –
відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі,
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя          Прилуцького
міськрайонного суду

Чернігівської області

ОСОБА_5