ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"05" листопада 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді -
Дубаса В.А.,

при секретарі -
Ридзель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у серпні 2014 року звернулась до
суду з позовом до відповідачів про
визнання правочину недійсним.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилалась
на те, що 24.09.1996 року за договором
дарування вона отримала від свого
батька ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Однак,
на даний час власником вказаної
квартири є ОСОБА_4, який придбав дану
квартиру на підставі договору
купівлі-продажу від 12.06.2014 року,
укладеного з ОСОБА_3, якому відповідно
до договору купівлі-продажу квартири
від 10.09.2002 року спірну квартиру було
продано ніби-то позивачем ОСОБА_2

Згідно договору від 10.09.2002 року
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
набувачем квартири є відповідач
ОСОБА_3, а відчужувачем є позивач
ОСОБА_2, згаданий договір посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за №1203.

Цей договір позивач вважає
підробленим, оскільки він був
укладений з порушенням приписів
чинного законодавства України та її
законних прав як власника квартири,
оскільки при підписанні договору
позивач присутня не була, свого підпису
на договорі не ставила та не
уповноважувала нікого продавати від її
імені квартиру, взагалі бажання
продати свою квартиру ніколи не мала та
не має, згоди на продаж своєї квартири
нікому не давала, довіреність будь-якій
іншій особі на продаж квартири не
надавала, грошових коштів за продаж
квартири також не отримувала.

Як зазначено у позові, за заявою ОСОБА_2
ГУ МВС України м. Києві було відкрито
кримінальне провадження №0006481 за
ст. 358 КК України.

На звернення позивача, приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 було
повідомлено, що 10.09.2002 року вказаним
нотаріусом не посвідчувався договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, крім
того, з повідомлення КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» вбачається,
що власником вказаної квартири до
цього часу є позивач ОСОБА_2

З огляду на викладене, внаслідок того,
що ОСОБА_3 не набув права власності на
вказану квартиру, оскільки договір між
ним та ОСОБА_2 є неукладеним, тому
позивач просила суд визнати недійсним
договір купівлі - продажу квартири від
12.06.2014 року, згідно якого ОСОБА_3 продав
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, як такий, що
укладений з порушенням приписів ст.ст.
203, 215, 638 ЦК України.

Представник позивача у судове
засідання з'явився, позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив
суд їх задовольнити, проти ухвалення
заочного рішення не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяви про розгляд справи
у їх відсутність до суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність відповідачів та ухвалити
заочне рішення відповідно до ст.ст.169
ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки
представник позивача не заперечував
проти заочного розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.09.1996 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір
дарування квартири, згідно якого
ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у
дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 12.06.2014 року, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вбачається, що ОСОБА_3
продав, а ОСОБА_4 купив двокімнатну
квартиру, житловою площею 29,20 кв.м.,
загальною площею 48,10 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

Як вбачається з п. 2 договору зазначена
квартира, що відчужується, належить
продавцю, ОСОБА_3, на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
10.09.2002 року за реєстровим №1203, згідно
якого набувачем квартири є відповідач
ОСОБА_3, а відчужувачем є позивач ОСОБА_2
(а.с.6).

У п. 4 вказаного договору продавець
ОСОБА_2.) своїм підписом під цим
договором підтверджує факт повного
розрахунку за продану квартиру,
одержання від покупця (ОСОБА_3) грошей в
сумі 25 500 грн. 00 коп. та відсутність по
відношенню до нього будь-яких
претензій фінансового характеру.

Позивач (її представник) вважає
вищевказаний договір підробленим,
оскільки він був укладений з
порушенням приписів чинного
законодавства України та її законних
прав як власника квартири, тому, що при
підписанні договору позивач присутня
не була, свого підпису на договорі не
ставила та не уповноважувала нікого
продавати від її імені квартиру,
взагалі бажання продати свою квартиру
ніколи не мала та не має, згоди на
продаж своєї квартири нікому не давала,
довіреність будь-якій іншій особі на
продаж квартири не надавала, грошових
коштів за продаж квартири також не
отримувала тощо.

Як вбачається з цього договору
купівлі-продажу від 10.09.2002 року він
підлягав реєстрації у Київському
міському БТІ згідно вимог ст. 227 ЦК УРСР
від 18.07.1963 року.

Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних
положень ЦК України від 16.01.2003 року
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Цивільним кодексом Української РСР від
18.07.1963 року дійсно була передбачена
необхідність реєстрації у т.ч.
договорів купівлі-продажу нерухомості
у виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Статтею 227 цього ж Кодексу договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Як вже зазначалось вище, п. 4
прикінцевих та перехідних положень ЦК
України від 16.01.2003 року передбачено те,
що до цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації (ст. 334 ч. 4 ЦК України).

Статтею 182 ЦК України передбачено, що
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають

державній реєстрації.

У частині 1 статті 210 ЦК України
міститься вимога про державну
реєстрацію лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації -
з моменту державної реєстрації.

З огляду на викладене, покладений на
відповідача ОСОБА_3 обов'язок по
реєстрації договору купівлі-продажу
квартири продовжив існувати після
набрання чинності ЦК України.

У той же час, як вбачається з
інформаційної довідки КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
обєкти нерухомого майна» за №73927 від
08.09.2014 року квартира АДРЕСА_1 на праві
власності зареєстрована за ОСОБА_2, на
підставі договору дарування,
посвідченого 24.09.1996 року №6у-4100
Київською державною нотаріальною
конторою №7 (а.с.56).

Встановлено, що у подальшому згідно
договору купівлі-продажу квартири від
12.06.2014 року, ОСОБА_3 продав згадану
квартиру ОСОБА_4 за ціною у 230000 грн. 00
коп., цей договір посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8
(зареєстровано в реєстрі за №2916).

З витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності вбачається, що з 12.06.2014
року власником зазначеної спірної
квартири є ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 12.06.2014
року, який укладено з ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ст.321 ЦК України, кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України
закріплено також, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання правочину
недійсним та відновлення становища,
яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено
вимоги додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема: 1)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до статті 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
передбачено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. За змістом
статті 216 ЦК та виходячи із загальних
засад цивільного законодавства суд
може застосувати з власної ініціативи
реституцію як наслідок недійсності
оспорюваного правочину. Інші наслідки
недійсності оспорюваного правочину
(відшкодування збитків, моральної
шкоди тощо) суд застосовує відповідно
до статті 11 ЦПК.

У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК
України нікчемний правочин, або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Проте, в порушення вимог законодавства,
під час укладення зазначеного договору
купівлі-продажу квартири від 10.09.2002
року не були додержані вимоги ст.ст. 41,
48, 86 ЦК УРСР та цей правочин був
спрямований на незаконне заволодіння
майном, що належить позивачу на праві
власності, адже згоди на укладення
такого договору вона, як власник, не
давала та договір відчуження квартири
не укладала.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3
ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Відповідно
до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, зважаючи на те,
що обов'язок по доведенню обставин
справи покладено на кожну із сторін,
суд приходить до висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу квартири від 12.06.2014 року, згідно
якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1, оскільки позивачем доведено
суду відсутність з її боку
волевиявлення на укладення договорору
купівлі-продажу квартири від 10.09.2002
року, що є порушенням частини 3 статті 203
ЦК України.

Разом з тим, відповідачами суду не
надано жодних належних та допустимих
доказів в заперечення позовних вимог,
не здобуто таких доказів і в ході
судових засідань.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі -
продажу квартири від 12.06.2014 року, згідно
якого ОСОБА_9 (індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) продав
ОСОБА_4 (індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за
ціною у 230000 грн. 00 коп. квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 48,10 кв.м., житловою
площею 29,20 кв.м., який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
(зареєстровано в реєстрі за №2916).

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про
перегляд заочного рішення може бути
подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя: