Провадження № 22-ц/779/2272/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Шалаути
Г.І., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення
земельного сервітуту за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
30 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2
звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про встановлення земельного
сервітуту.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 30 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій покликається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
Зокрема, вказує на необгрунтованість
висновку суду щодо неподання нею
доказів на підтвердження права
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
користування земельною ділянкою, на
якій розташоване домоволодіння. При
цьому судом не прийнято до уваги, що
дана обставина підтверджується
поданими нею копією технічного
паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1
та копією плану встановлення меж
земельної ділянки землекористувача
ОСОБА_2 Крім того, даний факт підтвердив
у судовому засіданні і представник
відповідача.

Поза увагою суду залишилась і та
обставина, що вона частково зменшила
свої позовні вимоги та просила
встановити сервітут на ту частину
земельної ділянки, на якій знаходиться
єдиний спільний вхід до
будинковолодіння.

Також не надано судом належної оцінки
листу управління Держкомзему у м.
Івано-Франківську від 05.07.2012 року, яким
підтверджено факт здійснення їй
відповідачами перешкод у користуванні
земельною ділянкою.

З цих підстав просила рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення,
задовольнивши частково її позовні
вимоги, встановити постійний земельний
сервітут у вигляді права
безперешкодного проходу та
користування частиною земельної
ділянки, яка належить на праві
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 довжиною 5
метрів та шириною 1 метр вздовж межі із
землекористувачем ОСОБА_2, на якій
розташований спільний вхід в
будинковолодіння АДРЕСА_1.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не
визнав посилаючись на обґрунтованість
висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем на підтвердження своїх
позовних вимог не надано доказів права
власності (володіння) сусідньою чи
іншою земельною ділянкою щодо тої, на
якій вимагається встановлення
земельного сервітуту та що обраний
спосіб буде менш обтяжливим для
власників земельної ділянки.

Такий висновок суду є обґрунтованим,
відповідає вимогам закону та дійсним
обставинам справи, зібраним у справі
доказам, яким суд дав належну правову
оцінку виходячи з наступного.

За змістом ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 100 ЗК
України власник або землекористувач
земельної ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

В силу ч. 1 ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлено щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
площею 0,0249 га, яка розташована по
АДРЕСА_1. Наведена обставина
підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
від 27.01.2009 року (а.с.15).

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_2
посилалась на те, що відповідачами
приватизовано частину земельної
ділянки, на якій знаходиться єдиний
спільний вхід до будинковолодіння по
АДРЕСА_1, власником квартири №2 в якому
вона є. А тому для здійснення
можливості використування цього входу
для користування належними їй
приміщеннями на другому поверсі
будинку (в мансарді) просила встановити
постійний сервітут на земельній
ділянці, що належить на праві власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ст. 402 ЦК України передбачено, що
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Як роз'ясненно в п.38 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
встановлюючи земельний сервітут на
певний строк чи без зазначення строку
(постійний), суд має враховувати, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки в ефективному її
використанні; умовою встановлення
сервітуту є неможливість задовольнити
такі потреби в інший спосіб, а сервітут,
який встановлюється, є найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки.

Тобто, виходячи з наведеного,
обов'язковою умовою встановлення
сервітуту є певна потреба у
користуванні чужим майном та
відсутність можливості у задоволенні
цієї потреби іншим способом, як
встановлення сервітуту з конкретним
землекористувачем.

При цьому відповідно до частини
третьої статті 10 ЦПК саме позивач має
довести, що

повноцінне використання своєї
земельної ділянки неможливе без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки; що задоволення потреб
сервітуарія неможливо здійснити в
інший спосіб; що відповідно до частини
третьої статті 402 ЦК він не досяг з
відповідачем домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови.

Однак, на підтвердження своїх
позовних вимог позивач належних та
допустимих доказів суду не
представила, тим самим не довела ні
підстав для встановлення земельного
сервітуту, ані неможливості
використання без такого сервітуту
свого майна.

Натомість як правильно з'ясовано судом
першої інстанції (та підтверджено в
засіданні апеляційного суду)
відповідачі не користуються належною
їм частиною будинковолодіння та
земельною ділянкою, відповідно не
чинять будь-яких перешкод у
використанні позивачем спільного
входу з метою доступу на другий поверх
будинковолодіння. Частково цю
обставину підтвердила в судовому
засіданні і представник апелянта.

З врахуванням наведених обставин
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відсутність ознак права
земельного сервітуту і, відповідно,
підстав для задоволення позову.

Твердження апелянта, що листом
управління Держкомзему у м.
Івано-Франківську від 05.07.2012 року
підтверджено факт здійснення їй
відповідачами перешкод у користуванні
земельною ділянкою, а звідси і
неможливість захисту її порушеного
права іншим способом не заслуговують
на увагу. Як встановлено в засіданні
апеляційного суду рішенням
Івано-Франківського міського суду від
18.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 11.06.2013 року, було відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою та
скасування державного акту на право
власності на земельну ділянку.

Розглянувши справу в межах
заявленого позову та в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що фактичні
обставини справи судом першої
інстанції з'ясовано всебічно та повно,
дано їм вірну правову оцінку, а рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Івано-Франківського міського
суду від 30 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Г.І. Шалаута

А.І. Шишко