АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/3010/2014р.
Головуючий в І інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року листопада місяця 12 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Колісниченка А.Г., Капітан
І.А.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на
рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 11 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору позички, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом зазначаючи, що 18.03.2012
року між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_2
було укладено договір позички, за яким
ОСОБА_4 отримав 360000 грн, які
зобов'язувався повернути до 18.03.2013 року.
Посилаючись на те, що вона ні усної, ні
письмової згоди на укладення цього
договору не надавала, їй взагалі не
було відомо про його укладення, а тому
зміст спірного договору суперечить
діючому цивільному законодавству,
просила договір позички, укладений
18.03.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнати
недійсним з моменту укладення.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 11 вересня 2014
року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним з моменту укладення
договір позички від 18 березня 2012 року
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що
позивачка не давала ОСОБА_4 згоду на
укладення договору позики, тому
порушуються її права внаслідок його
укладення, оскільки зобов'язання
ОСОБА_4 за договором позики є спільним
боргом подружжя.

Такий висновок місцевого суду не
відповідає встановленим по справі
обставинам та не ґрунтується на законі,
виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що
31.12.1991 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
зареєстровано шлюб (а.с.7).

18.03.2012 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. було
укладено договір позички, за яким
ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 позику у
розмірі 360000 грн., що на день укладення
договору складало 45000 доларів США. При
цьому, відповідно до пункту 7 Договору,
позичальник та позикодавець
підтверджують, що вони отримали згоду
всіх осіб, у тому числі членів їх родини
та іншого з подружжя (дружини) на
укладення цього договору (а.с.5-6).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 31.10.2013 року, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду м.Києва
від 27 березня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено, стягнуто на його
користь з ОСОБА_4 суму боргу за
договором позики в розмірі 360 000 грн.
(а.с.119-121, 122-125).

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1 та 2 ст. 65 СК України
передбачено, що дружина і чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
за взаємною згодою. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
побутового.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 65 СК
України договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

У договорі позики, за яким ОСОБА_4
отримав грошові кошти, не зазначено, що
кошти отримані для потреб сім'ї, даний
факт також не було встановлено
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 31.10.2013 року, яким стягнуто з
ОСОБА_4 борг за договором позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що в даному
випадку зобов'язання ОСОБА_4 за
договором позики не створюють
обов'язків для позивачки, отже, її згода
на укладення її чоловіком договору
позики не була потрібна.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Оскільки позивачем у справі не надано
належних та допустимих доказів про
порушення вимог цивільного
законодавства сторонами під час
укладення договору позики від 18.03.2012
року, то її позовні вимоги задоволенню
не підлягають, як недоведені.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності і
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Згідно із п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.2,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 11 вересня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

Рішення набирає чинності після
проголошення та може бути оскаржене
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: