АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/2300/2014 Головуючий
в І інстанції: Дзиговський Ю.В.
Доповідач: Вейтас І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року серпня місяця 05 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Вейтас
І.В.Суддів:Цуканової І.В. Склярської
І.В.При секретарі:Благовещенській О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Комсомольського районного
суду м.Херсона від 16 червня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи:
приватний нотаріус Херсонського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
Перша Херсонська державна нотаріальна
контора, про визнання недійсними
правочинів, витребування майна із
чужого незаконного володіння та
визнання права власності, -

В С Т А Н О
В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати
ОСОБА_10. В установлений законом термін,
він звернувся до приватного нотаріуса
із відповідною заявою про прийняття
спадщини від якого дізнався про
існування заповіту, складеного 05.05.2011
року на ім'я відповідача ОСОБА_8.
Позивач вважає, що заповіт є
незаконним, і таким, що не відповідає
дійсній волі покійної, оскільки
остання була повністю сліпа, погано
себе почувала, не пам'ятала події,
плутала людей, не орієнтувалась у
просторі та часі та на момент складення
заповіту їй було 94 роки, тому не могла
прочитати, що саме вона підписує.

Крім того від нотаріуса, позивач
дізнався, що спадкодавеці належить
лише 26/100 частин житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1, а інші 31/100 частини
житлового будинку належить ОСОБА_6 та
43/100 частини житлового будинку належить
ОСОБА_7, що підтверджується договорами
дарування від 22.05.1993 року. Про існування
вищезазначених договорів йому не було
відомо, оскільки він все життя вважав,
що 1/2 частина житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1, належить йому, так як
дана частина домоволодіння належала
його батьку ОСОБА_11, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а він є єдиним
спадкоємцем. На момент смерті батька
позивач був неповнолітнім, тому
покійна мати ОСОБА_10 отримала спадщину
після померлого чоловіка. На момент
звернення із заявою про прийняття
спадщини він вважав, що його мати є
власницею 1/2 частини житлового будинку,
а інша 1/2 частина належить йому,
оскільки він фактично прийняв
спадщину, а саме належну частину після
смерті батька ОСОБА_11. Також він
дізнався у червні 2013 року, що мати
незаконно оформила його частку
спадщини на себе, а потім подарувала цю
частину ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Позивач просив суд, визнати його таким,
що фактично прийняв спадщину після
померлого батька ОСОБА_11, яка
складається із 1/2 частини житлового
будинку, за адресою АДРЕСА_1, а саме з
приміщень 1-4 та 1-5 в житловому будинку
літ. «А», літньої кухні літ. «Б» та 1/2
частини надвірних споруд, що належали
спадкодавцеві на підставі рішення
народного суду Комсомольського району
м. Херсона від 12.07.1965 року; визнати
недійсним заповіт, складений 05.05.2011
року ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_8; визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 20.08.1976 року,
зареєстроване в реєстрі за № 3-2147;
визнати недійсним договір дарування
31/100 частини будинку, за адресою АДРЕСА_1
від 22.05.1993 року, зареєстрований в
реєстрі за № 2-3081; визнати недійсним
договір дарування 43/100 частин будинку,
за адресою АДРЕСА_1 від 22.05.1993 року,
зареєстрований в реєстрі за № 2-3083;
витребувати із чужого незаконного
володіння 1/2 частину вказаного будинку,
що складається з приміщень 1-4 та 1-5 в
житловому будинку літ. «А», літньої
кухні літ. «Б» та 1/2 частини надвірних
споруд; визнати за ним право власності
на 2/3 частини домоволодіння спірного
будинку, та стягнути із відповідачів на
його користь судові витрати.

Рішенням Комсомольського районного
суду м.Херсона від 16 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до норм законодавства,
чинного на час відкриття спадщини
після батька позивача, ОСОБА_11, позивач,
будучи неповнолітнім, не прийняв
спадщину після батька, тому немає
підстав для визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 20.08.1976 року та договорів
дарування від 22.05.1993 року. Також суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для визнання недійсним
заповіту, складеного 05.05.2011 року
ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_8. Колегія суддів
вважає такий висновок правильним,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народився
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, його батьками є
ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (а.с.69 т.2), які уклали
шлюб 17.10.1954 року, актовий запис № 382
(а.с.139 т.1).

Рішенням народного суду
Комсомольського району м. Херсона від
12.07.1965 року за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11
про визнання права власності на ?
частину домоволодіння та його реальний
розподіл за ОСОБА_10 визнано право
власності на частину домоволодіння
розташованого в АДРЕСА_1, яка
складається із приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-6 в
житловому будинку літ. «А», сарай літ.
«В» та ? частину підсобних приміщень. За
ОСОБА_11 визнано право власності на
частину домоволодіння за вказаною вище
адресою, а саме приміщення 1-4, 1-5 в
житловому будинку літ. «А», літню кухню
літ. «Б» та ? частину підсобних
приміщень (а.с.14 т.1).

Докази, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10
був розірваний відсутні.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.14
т.2).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 20.08.1976 року ОСОБА_10
отримала у спадщину 43/100 частини
недобудованого домоволодіння з
підсобними приміщеннями, які належали
померлому ОСОБА_11 (а.с.7 т.1).

Виконавчим комітетом Комсомольської
районної ради м. Херсона видано акт від
10.06.1988 року про прийняття
індивідуального домоволодіння
забудовником ОСОБА_10 за адресою:
АДРЕСА_1(а.с.136 т.1).

Відповідно договорів дарування від
22.05.1993 року, зареєстрованих в реєстрі
за № 2-3083 та № 2-3081 ОСОБА_10 подарувала
ОСОБА_7 43/100 частини, а ОСОБА_12 31/100 частин
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1
(а.с.143-148 т.1).

05.05.2011 року ОСОБА_10 склала заповіт у
присутності свідків на всю належну їй
на праві особистої власності частину
житлового будинку з відповідною
частиною господарчих та побутових
будівель і споруд та відповідну
частину земельної ділянки, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_8 (а.с.9,10 т.1).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.8
т.1).

З заявами про прийняття спадщини в
порядку спадкування за законом після
померлої ОСОБА_10 звернулись ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 (а.с.109,121 т.1).

У відповідності до заяви про прийняття
спадщини в порядку спадкування за
заповітом після померлої ОСОБА_10 від
14.01.2013 року звернувся ОСОБА_8 (а.с.126 т.1).

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги стосовно
того, що ОСОБА_5, будучи неповнолітнім
фактично прийняв спадщину після
померлого батька, виходячи з
наступного.

Відповідно до положень ст.549 Цивільного
Кодексу УРСР 1963 року, чинного на час
відкриття спадщини після померлого
ОСОБА_11, визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину : 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

На час смерті ОСОБА_11 позивачу ОСОБА_5
виповнилось 16 років.

Згідно зі ст. 13 ЦК УРСР 1963 р.
неповнолітні віком від п'ятнадцяти до
вісімнадцяти років вправі укладати
угоди за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальників.

Таким чином, законодавством, чинним на
момент відкриття спадщини після
померлого ОСОБА_11 не передбачалось
автоматичного прийняття спадщини
неповнолітніми особами.

Згідно відповіді Державного
нотаріального архіву від 09.04.2014 року з
заявами про прийняття спадщини за 1969-1976
роки після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_11 ніхто не звертався (а.с.39 т.2).

Доказів того, що ОСОБА_5, будучи
неповнолітнім, за згодою своєї матері
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном не
встановлено, оскільки він проживав
разом з матір'ю, яка фактично і
вступила в володіння спадковим майном.

Таким чином, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що відсутні підстави
для визнання ОСОБА_5 таким, що фактично
прийняв спадщину після померлого
батька ОСОБА_11, відповідно відсутні
підстави для визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 20.08.1976 року та договорів
дарування від 22.05.1993 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
необхідне виключити з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
посилання на відмову в задоволенні
позовних вимог про визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину та
договорів дарування в зв'язку з
пропуском позовної давності, оскільки
сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові тільки у разі, коли
позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для визнання
недійсним заповіту, складеного 05.05.2011
року ОСОБА_10, оскільки до такого
висновку, суд першої інстанції прийшов
на підставі наданих сторонами доказів
з дотриманням норм законодавства, що
регулює спірні правовідносини.

Так, позивачем не доведено, що заповіт
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало її волі. Так, встановлено,
що вказаний заповіт відповідно до
вимог ч.2 ст.1248, ч.ч. 2-6 ст. 1253 ЦК України
посвідчений нотаріусом при свідках,
які є особами з повною цивільною
дієздатністю, не повідомляли нотаріусу
про те, що не можуть прочитати заповіт,
чи не розуміють його змісту, в зв'язку з
незнанням української мови. В тексті
заповіту свідки власноруч зазначили
про те, що заповіт прочитаний вголос та
підписаний ними.

Доводи апелянта стосовно того, що він
має право на обов'язкову долю у
спадщині, колегія суддів не бере до
уваги як підставу для задоволення
апеляційної скарги, оскільки вказана
обставина не тягне за собою визнання
недійсним заповіту, так як відповідно
до положень ст.1241 ЦК України позивач
має право на половину частки, яка б
належала йому у разі спадкування за
законом.

Зважаючи на наведені обставини,
колегія суддів вважає, що підстав для
скасування рішення суду немає,
оскільки воно постановлено правильно,
у відповідності до вимог норм
матеріального та процесуального права,
в межах заявлених вимог, на підставі
наданих сторонами доказів, досліджених
в судовому засіданні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комсомольського районного
суду м.Херсона від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на відмову в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсними свідоцтва про
право на спадщину та договорів
дарування в зв'язку з пропуском
позовної давності.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: