АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1-й інстанції - Бартащук
Доповідач-Чобіток А.О.
Ухвала

Іменем
України

23 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним,-

в с т а
н о в и л а:

В листопаді 2013 року позивач пред»вив
вказаний позов до відповідача та
зазначав, що ОСОБА_3 є його рідною
донькою, яка з 1998 року постійно
проживає у США.

В 2013 році вона приїхала до нього і
запропонувала скласти заповіт на неї і
онучку,оскільки раніше складений
заповіт був на її колишнього чоловіка
ОСОБА_6.

Піддавшись її переконанням щодо
складення такого заповіту та повіривши
їй в тому,що вона забере його на
постійне місце проживання до себе в
США, він разом з нею 04 квітня 2013 року
поїхав до нотаріуса, де як він вважав і
підписав заповіт.

Проте, як йому стало пізніше відомо,що
він підписав договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1,яка належала йому на
праві власності.

За умовами цього договору він продав
своїй дочці вказану квартиру і
нібито,отримав від неї до підписання
договору грошові кошти.

Посилаючись на те,що у нього не було
наміру продавати квартиру і підписав
він вказаний договір, вважаючи,що
підписує заповіт,просив визнати
недійсним спірний договір, укладений
внаслідок помилки відповідно до ст.229
ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2014 року позов
задоволено.

Вирішено визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04
квітня 2013 року,укладений між
сторонами,посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити
нове,яким відмовити в задоволенні
позову. Вказує, що судом допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права. Позивачем не
доведено обставин, на які він
посилається, як на підставу
недійсності спірного договору,
вчиненого ним внаслідок помилки. До
того ж не звернуто увагу на заповіт,
який був складений позивачем на ім»я
відповідача 12.02.2013 року, а тому є
безпідставними його посилання на
впевненість про підписання заповіту на
відповідача, а не договору
купівлі-продажу квартири.

Вислухавши доповідь судді,пояснення
осіб,що з»явилися в судове
засідання,обговоривши доводи
апеляційної скарги,обставини
справи,колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно до ст.299 ЦК України угода
укладена внаслідок помилки,що має
істотне значення,повинна бути визнана
недійсною.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04
квітня 2013 року,укладений між позивачем
ОСОБА_4 та відповідачем його донькою
ОСОБА_3,суд встановив і виходив з того,
що позивач помилявся щодо обставин
вчиненого ним правочину,що має істотне
значення. При цьому суд послався на
доведеність відсутності наміру
позивача продавати квартиру своїй
доньці,що є єдиним його житлом.

Прийшовши до такого висновку, суд
врахував похилий вік
позивача,безпомічний хворобливий стан
його здоров»я, наявність декількох
заповітів зроблених ним на колишнього
зятя, а потім на доньку і впевненість
щодо складання іншого заповіту вже на
онучку при черговому відвідуванні
нотаріуса в квітні 2013 року за
ініціативи доньки,яка приїхала з США,
де має постійне місце проживання.

Колегія суддів вважає такий висновок
суду відповідним обставинам справи та
вимогам закону,що регулює
правовідносини,які виникли між
сторонами.

Встановлено, що позивач, 1932 року
народження, проживає в АДРЕСА_1 , яка
належить йому на праві власності
відповідно до довідки ЖБК
«Залізничний-3» від 04.03.1992 року
№166,зареєстрованого у Київському бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності 21.08.1992
року,про що зроблений запис в реєстрову
книгу № 9 за реєстровим № 92/31150,дублікат
якої видано ОСББ «Залізничний-3» 20
лютого 2013 року за реєстраційним
номером 263.Право власності на зазначену
квартиру зареєстровано за позивачем в
державному реєстрі прав на нерухоме
майно 01 квітня 2013 року,номер запису про
право власності 529796.

Вказана квартира,загальною площею 31,2
кв.м , складається з однієї кімнати,
жилою площею 18,6 кв.м.

04 квітня 2013 року між позивачем та його
дочкою ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі - продажу зазначеної квартири,в
п. 5 якого зазначено,що цей продаж
вчинено за 323315 грн.,які продавець
отримав від покупця в повному обсязі до
підписання цього договору.

Зазначаючи,що волевиявлення на продаж
своєї квартирі рідній доньці та
отримання від неї за це грошей у нього
ніколи не було,позивач стверджував,що
весь час мова йшла про зміну
заповіту,який він склав спочатку на
колишнього зятя ОСОБА_6,оскільки його
донька в 1998 році виїхала з онучкою
ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_3,за межі України і до
тепер проживає в США в новоствореній
сім»ї.

Зазначене позивачем узгоджується з
встановленими обставинами,а саме: не
підтримуючи зв»язок з батьком впродовж
тривалого часу після від»їзду до
США,відповідач відвідала його в лютому
2013 року і саме в цей час 10.02.2013 року
позивачем було складено заповіт на все
належне йому майно на її ім»я.

Вдруге відповідач завітала до батька в
квітні 2013 року і як стверджує позивач
запропонувала змінити заповіт та
скласти заповіт безпосередньо на
квартиру на неї та онучку,а тому він був
впевнений,що 04 квітня 2013 року знову
підписував заповіт,але в подальшому
дізнався,що підписав договір
купівлі-продажу своєї квартири.

Допитані судом свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9
підтвердили вказані обставини.

Зважуючи на вказані обставини та
враховуючи похилий вік позивача,а
також тяжкий стан його
здоров»я,колегія суддів вважає
таким,що не заслуговує на увагу довід
апеляційної скарги про вільне
волевиявлення позивача позбавитись
єдиного житла саме шляхом продажу його
рідній доньці.

Не спростовують висновок суду і
посилання відповідача на те,що уклавши
договір купівлі-продажу квартири,
відповідач мала намір забрати батька
до США на постійне місце проживання,на
що він дав згоду.

Ні суду першої інстанції,ні суду
апеляційної інстанції будь-яких
доказів щодо вчинення відповідачкою
дій стосовно здійснення зазначеного
наміру до укладання вказаного
договору або після,не надано.

В зв»язку з цим колегія суддів не
приймає голослівне посилання в
апеляційній скарзі на довготривалу
процедуру щодо оформлення документів
для переїзду позивача до неї за місцем
її проживання.

До того ж з наданих суду апеляційної
інстанції представниками позивача
медичних документів вбачається,що
позивач за станом свого здоров»я не
може пересуватися в межах квартири
самостійно,не здатен себе
обходити,потребує сторонньої допомоги.

Посилаючись в апеляційній скарзі на
організацію догляду за батьком після
укладення оспорюваного
правочину,відповідач на підтвердження
цієї обставини доказів не надала та на
існування таких не вказала.

Встановлено,що позивачем опікуються
його родичі ОСОБА_10та ОСОБА_11

Твердження відповідача,що останні
ізолювали позивача від спілкування з
нею не знайшли підтвердження в
судовому засіданні.

Таким чином позивач довів,що вказаний
правочин ним вчинено внаслідок
помилки,оскільки наміру втрачати право
власності на квартиру ,яка є єдиним
його житлом, за життя у нього не було.

Беручи до уваги всі встановлені
судом факти і відповідні їм
правовідносини, належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо,а також достатність і
взаємний зв»язок доказів у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку про законність та
обґрунтованість рішення ухваленого по
даній справі та відсутність підстав до
його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315.319 ЦПК
України,колегія суддів,-

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 15 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -