АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7501/14
Справа: № 621/1532/14-ц
Категорія: відшкодування шкоди
11 листопада 2014 року
Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Харківської області в складі:
Головуючого: судді -
суддів: Малінської
С.М., Швецової Л.А.,
за участю секретаря:
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 25 вересня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -
У червні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказував на те, що він є
власником квартири АДРЕСА_1
Відповідачка ОСОБА_3 є власницею
квартири НОМЕР_1 в тому ж будинку, яка
знаходиться над квартирою позивача. У
зв'язку із неодноразовим порушенням
ОСОБА_3 правил користування системою
водопостачання квартира позивача
зазнавала пошкоджень. Так, близько
шостої години ранку 27.05.2014 року у
квартирі відповідачки сталась аварія
системи водопостачання, внаслідок чого
квартиру позивача затопило водою,
через що відбулись деформація та
вздуття паркету та лінолеуму у
приміщенні кухні та коридорі. Даний
факт зафіксовано актом обстеження
матеріально-побутових умов проживання,
складеним 27.05.2014 року депутатом
Зміївської міської ради Голосняком
В.І., а також фотознімками. Для
вирішення питання щодо відшкодування
спричиненої йому шкоди позивач
звернувся до відповідачки ОСОБА_3 з
відповідною вимогою, проте остання її
проігнорувала, у зв'язку з чим позивач
особисто придбав будівельні матеріали
на загальну суму 788,00 грн. для ремонту
пошкодженої підлоги власними силами.
Крім того, своїми протиправними діями,
які виявилися в пошкодженні майна
позивача, відповідачка ОСОБА_3 завдала
йому й моральної шкоди, яку останній
оцінює в 5 000,00 грн., оскільки він весь
час хвилюється та переживає за своє
пошкоджене майно, в нього виникли
постійні побоювання про подальше
можливе пошкодження належного йому
майна або його знищення. Через такі
переживання позивач втратив сон, став
пригніченим, відчуває постійну
тривогу, його турбує головний біль та
нестабільний артеріальний тиск, у
зв'язку з чим він звернувся до
Зміївської ЦРЛ, де йому було
астено-невротичний синдром із
вторинною артеріальною гіпертонією та
призначено курс лікування. За
призначенням лікаря 02.06.2014 року він
придбав в аптеці рекомендовані ліки на
загальну суму 43,28 грн., яка також
повинна бути відшкодована
Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідачка ігнорує
його правомірні вимоги, позивач ОСОБА_2
просив суд на підставі ст.ст. 15, 16, 22, 23,
1166, 1167, 1192 ЦК України стягнути з
відповідачки ОСОБА_3 на його користь
831,28 грн. у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, завданої залиттям
його квартири, 5 000,00 грн. на
відшкодування завданої йому останньою
моральної шкоди, а також судові
витрати, понесені ним по справі.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримав свої позовні вимоги,
зменшивши розмір вимог щодо стягнення
з відповідачки ОСОБА_3 завданої йому
моральної шкоди до 2 500,00 грн. та просив
задовольнити його позов.
Відповідачка ОСОБА_3 заявлені до неї
позивачем ОСОБА_2 вимоги не визнала,
посилаючись на їх недоведеність та
необґрунтованість. При цьому, у своїх
письмових запереченнях на заявлений до
неї позов відповідачка ОСОБА_3
зазначала, що в квартирі АДРЕСА_2 вона
фактично не проживає, на даний час
знаходиться на обліку у Зміївській
поліклініці з приводу вагітності.
27.05.2014 року їй подзвонили сусіди та
повідомили про аварію в системі
водопостачання, яка нібито мала місце в
її квартирі. Однак, по прибуттю до своєї
квартири вона ніяких протікань у
системі водопостачання не виявила,
підлога була суха, а водопостачання
перекрито. Позивач ОСОБА_2 до неї із
будь-якими претензіями не звертався, а
про залиття його квартири вона взагалі
не знала. Крім того, відповідачка
ОСОБА_5 вказувала на те, що акт від 27.05.2014
року, який наданий позивачем ОСОБА_2 на
підтвердження своїх позовних вимог,
складений без її участі, не відповідає
дійсним обставинам та є надуманим,
зокрема в ньому не зазначено, що
квартира НОМЕР_2 знаходиться на
третьому поверсі, а НОМЕР_1 - на п'ятому,
власником квартири НОМЕР_1 вказано
ОСОБА_6, що не відповідає дійсності, а
також у цьому акті не зазначено яким
чином було виявлено протікання саме з
квартирі НОМЕР_1, що стало наслідком
залиття приміщень квартири позивача,
та конкретної причини самого залиття,
оскільки квартира відповідачки ніким
не оглядалася й не обслідувалася.
Рішенням Зміївського районного суду
Харківської області від 25 вересня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі за
їх недоведеністю.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивач ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким задовольнити
заявлені ним позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що він
представив до суду першої інстанції
достатньо доказів на підтвердження
заявлених ним вимог, однак суд першої
інстанції належної оцінки їм не надав,
у зв'язку з чим безпідставно відмовив у
їх задоволенні.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд зокрема вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених
позивачем ОСОБА_2 вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що останній
не надав переконливих, належних та
допустимих доказів на їх
підтвердження.

Однак, повністю із таким висновком
районного суду судова колегія
погодитися не може, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

В разі ж виникнення потреби у
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань, які пройшли апробацію досвідом,
у галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, судом за заявою осіб, що
беруть участь у справі, може бути
призначена відповідна експертиза.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Пунктом третім частини другої статті 11
ЦК України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування й моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у
душевних стражданнях, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9
вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України, відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини. Тобто вина
заподіювача шкоди презюмується, поки
не буде доведено зворотне.

Таким чином обов'язок доказування
наявності шкоди та її розміру
покладається на позивача, відсутність
його вини у заподіянні шкоди повинен
довести відповідач.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, що її завдала,
за наявності вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

За змістом ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Власність зобов'язує.

Власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом (ч. 1
ст. 322 ЦК України).

Статтею 10 ЖК передбачено, що громадяни
зобов'язані дбайливо ставитися до
будинку, в якому вони проживають,
використовувати жиле приміщення
відповідно до його призначення,
додержувати правил користування
жилими приміщеннями.

Відповідно до п. 7 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і гуртожитків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 жовтня 1992 року № 572, з наступними
змінами та доповненнями, власник та
наймач (орендар) квартири, житлового
приміщення у гуртожитку зобов'язаний:
дотримуватися вимог
нормативно-правових актів у сфері
житлово-комунальних послуг, пожежної і
газової безпеки, санітарних норм і
правил; використовувати приміщення
житлового будинку і гуртожитку за
призначенням, забезпечувати
збереження житлових і підсобних
приміщень та технічного обладнання.

Як встановлено по справі, позивач
ОСОБА_2 є власником квартири НОМЕР_2, що
розташована на третьому поверсі
житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідачка ОСОБА_3 є власницею
квартири НОМЕР_1, розташованої на
п'ятому поверсі цього ж житлового
будинку.

Як зазначалося вище, відповідно до
частини 1 ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України
встановлено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

Згідно акта обстеження від 27.05.2014 року,
складеного депутатом Зміївської
міської ради Голосняком В.І. за участю
мешканців житлового будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивача ОСОБА_2,
цього дня відбулося залиття квартири
останнього в результаті аварії системи
водопостачання у квартирі НОМЕР_1 (а.с.
8).

Внаслідок вказаного залиття було
пошкоджено підлогове покриття в
коридорі та кухні квартири загальною
площею близько 14 кв.м. Пошкодження
полягає у деформації та здутті паркету
та лінолеуму з причин потрапляння води.

Допитана у судовому засіданні під
присягою в якості свідка ОСОБА_9
показала, що вранці 27.05.2014 року вона
прокинулась від шуму води і побачила,
що коридор та кухня квартири НОМЕР_2 в
житловому будинку АДРЕСА_1 де вона
мешкає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2,
залиті водою. Вони піднялися поверхом
вище та з'ясували, що затоплення
відбувається з квартири НОМЕР_1, що
належить відповідачці ОСОБА_3, після
чого її чоловік перекрив
водопостачання. В подальшому вони
зателефонували ОСОБА_6 - чоловіку
відповідачки, який прибувши до
квартири, підтвердив, що в туалеті
зірвало шланг подачі холодної води.

Допитаний у судовому засіданні під
присягою в якості свідка ОСОБА_10
показав, що мешкає у квартирі поверхом
вище ніж розташована квартира ОСОБА_2

Вранці 27.05.2014 року до нього звернувся
позивач та повідомив, що його квартиру
з верхнього поверху заливає вода.

З'ясувавши, що у належній йому, свідкові
квартирі будь-які протікання відсутні,
вони піднялися на поверх вище до
квартири ОСОБА_3, але господарів вдома
не було. В подальшому вони перекрили
кран холодного водопостачання в
будинку та розшукали ОСОБА_6 - чоловіка
відповідачки, який визнав факт того, що
затоплення квартири ОСОБА_2 відбулося
внаслідок пошкодження шлангу подачі
холодної води в їхній квартирі.

Таким чином, факт залиття квартири
позивача ОСОБА_2 27.05.2014 року внаслідок
аварії в системі холодного
водопостачання в квартирі
відповідачки ОСОБА_3, яка сталася по
причині неналежного утримання
власницею сантехнічного обладнання,
знайшов своє підтвердження в процесі
судового розгляду справи по суті.

При цьому, відповідачка ОСОБА_3 жодного
доказу, який би спростовував наявність
її вини у залитті квартири позивача
ОСОБА_2, до суду не представила.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої залиттям
його квартири, суд першої інстанції
правильно виходив із того, що останній
не надав до суду об'єктивних, належних
та допустимих доказів на підтвердження
цих вимог, а саме: розміру завданих
збитків та вартості необхідних
відновлювальних робіт, які повинні
визначатися відповідним спеціалістом
чи експертом, оскільки з'ясування
зазначених обставин потребують
спеціальних знань у галузі техніки та
будівництва.

При цьому, суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
ксерокопію товарного чека на придбання
позивачем ОСОБА_2 будівельних
матеріалів (ДВП та лінолеуму) на суму
788,00 грн. та ксерокопії чеку на
придбання лікарських засобів на суму
43,28 грн., визнавши їх неналежними
доказами що стосується розміру
заподіяної позивачеві матеріальної
шкоди.

Проте, з висновком суду першої
інстанції про недоведеність позовних
вимог ОСОБА_2 щодо відшкодування
моральної шкоди, завданої йому
залиттям його квартири, що сталося
27.05.2014 року, судова колегія погодитися
не може, оскільки факт заподіяння
позивачеві моральної шкоди, пов'язаної
з ушкодженням його майна внаслідок
вказаного залиття, та відповідних у
зв'язку з цим душевних страждань і
переживань, які вочевидь мали місце,
сумнівів у судової колегії не викликає,
разом із тим заявлений позивачем
розмір відшкодування цієї шкоди - 2 500,00
грн., у даному конкретному випадку не
відповідає вимогам ні розумності, ні
справедливості, позаяк будь-яких
об'єктивних, належних та допустимих, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів на підтвердження такого
значного розміру відшкодування
позивачем до суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Зміївського районного
суду Харківської області від 25 вересня
2014 року, ухвалене по справі, не може
бути визнане цілком законним і
обґрунтованим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
змінити це судове рішення, скасувавши
його в частині, що стосується відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої йому залиттям його квартири,
та задовольнивши частково ці його
позовні вимоги, стягнути з
відповідачки ОСОБА_3 на користь
останнього 1 000,00 грн., визнавши, що така
грошова сума є достатньою для
компенсації позивачеві всіх
негативних наслідків, пов'язаних із
залиттям його квартири, та наступним
розвитком подій.

Що ж стосується питання розподілу
судових витрат по справі, то це питання
судова колегія вирішує відповідно до
приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із
принципу пропорційності до розміру
задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 11, 15, 23, 316, 319, 322, 1166, 1167
ЦК України, ст. 10 ЖК, п. 7 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і гуртожитків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 жовтня 1992 року № 572, з наступними
змінами та доповненнями, ст. ст. 1, 3, 4, 10,
11, 57-60, 64, 212-214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -|

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 25 вересня 2014
року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої залиттям його квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1
000,00 (одну тисячу) грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди,
завданої залиттям його квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 146
(сто сорок шість) грн. 16 коп. судових
витрат, понесених ним по справі, а саме:
судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої та
апеляційної інстанцій.

У решті рішення Зміївського районного
суду Харківської області від 25 вересня
2014 року, ухвалене по справі, що
стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої залиттям його квартири -
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: