22-ц/775/1301/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Сєлін Є.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві
Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
економічного розвитку та торгівлі
України, третя особа - Державне
підприємство «Кримський
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації», про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання рішення про поновлення на
роботі, відшкодування моральної шкоди
та витрат на правову допомогу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Докучаєвського міського
суду Донецької області від 16 червня 2014
року,

в с т а
н о в и л а :

У травні 2014 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом.
Посилався на те, що наказом
Міністерства економічного розвитку та
торгівлі України №411-к від 05 вересня
2011 року його було призначено на посаду
генерального директора Державного
підприємства «Кримський
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації» і одночасно укладено
контракт № 15 від 05 вересня 2013 року про
роботу на посаді головного державного
інспектора АР Крим з державного
нагляду за якістю продукції,
додержання стандартів, норм і правил та
державного метрологічного нагляду на
контрактній основі на строк з 05 вересня
2011 року по 05 вересня 2016 року. Наказом
цього ж міністерства № 19-п від 26
березня 2013 року його було звільнено з
посади. Рішенням Докучаєвського
міського суду Донецької області від 30
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 10 грудня 2013 року,
підтверджено відсутність законних
підстав для його звільнення та
прийнято рішення про задоволення його
позову, яке набрало законної сили 10
грудня 2013 року, але наказ про
поновлення на роботі видано 3 квітня 2014
року, який він отримав 10 червня 2014 року.
Оскільки відповідач не виконав
законного рішення негайно і не поновив
його на роботі, з дня набрання рішенням
чинності і по день вручення йому
наказу він перебуває у вимушеному
прогулі (з 10 грудня 2013 року по 10 червня
2014 року), за який, згідно зі ст. 236 КЗпП
України, відповідач зобов'язаний
виплатити йому середній заробіток.
Через вимушений прогул йому завдано
моральної шкоди, оскільки вимушена
зміна місця проживання, постійні
переїзди з одного регіону держави в
інший, призвели до розриву соціальних
зв'язків, завдали шкоду активному
громадському життю, порушили стосунки
з оточуючими людьми, відсутністю
роботи (вимушеним прогулом) викликана
відсутність коштів (через несплату
заробітної плати), що призвело до
матеріальної скрути та у сукупності
завдало глибоких душевних страждань і
моральної шкоди, яку він оцінив у 30300
грв., які просив стягнути з відповідача.
Крім того, просив відшкодувати
витрати на правову допомогу - 5000 грв.,
оскільки за договором про надання
правової допомоги з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2, останній провів
правовий аналіз документів по справі,
надав усні правові консультації,
підготував позов за даною справою, за
що він сплатив фахівцю 5000 грв., що
підтверджується договором про надання
правової допомоги від 18 квітня 2014 року,
актом приймання - передачі наданих
послуг від 22 травня 2014 року та
приходним ордером №1/05 від 22 травня 2014
року .

Рішенням Докучаєвського
міського суду Донецької області від 16
червня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Міністерства економічного
розвитку торгівлі України, третя особа
- Державне підприємство «Кримський
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання рішення про поновлення на
роботі, відшкодування моральної шкоди
та витрат на правову допомогу
відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1 просить рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Представники відповідача та
третьої особи в судове засідання
апеляційного суду не з»явилися, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи. Міністерство
економічного розвитку та торгівлі
України просило розглянути справу у
відсутність представника. Тому,
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України,
справа розглянута у відсутність
зазначених осіб.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2, які підтримали
доводи скарги та просили її
задовольнити, перевіривши матеріали
справи, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення
з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.309 ЦПК
України підставами апеляційного
оскарження судового рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Докучаєвського міського суду
Донецької області від 30 жовтня 2013 року
ОСОБА_1 поновлено на посаді
генерального директора Державного
підприємства «Кримський
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації».

Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 10 грудня 2013 року
зазначене рішення Докучаєвського
міського суду залишено без зміни.

3 квітня 2014 року
Міністерством економічного розвитку і
торгівлі України видано наказ №28 п,
яким ОСОБА_1 поновлено на посаді
генерального директора підприємства
«Кримський науково - виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікаці» ( а.с. 26).

Відмовляючи ОСОБА_1 у
задоволенні позову, суд виходив з
відсутності винних дій відповідача у
затримці виконання рішення суду,
оскільки після отримання вимоги
державного виконавця від 28.02.2014р.
відповідач реалізував своє право щодо
заявлення клопотання про зупинення
виконавчого провадження та вирішення
питання про відстрочку виконання
судового рішення, яке було розглянуте
судом по суті 22.05.2014 року; що позивач не
скористався своїм правом та не вчинив
своєчасно всіх необхідних дій для
виконання рішення суду.

Проте, колегія суддів не
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною 5 ст.124 Конституції
України передбачено, що судові
рішення ухвалюються іменем України і є
обов»язковими до виконання на всій
території України.

За змістом ст. 368 ЦПК України
виконавчий лист видається за заявою
осіб, на користь яких воно ухвалено.

Згідно з п. 16.6 Інструкції з
діловодства в місцевому загальному
суді, затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від 27
червня 2006 року №68 для виконання
судового рішення в цивільній чи
адміністративній справі, що набрало
законної сили або допущено до
негайного виконання, стягувачу за
його письмовою заявою видається
виконавчий лист.

Умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів, що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначають Закон України
«Про виконавче провадження», а також
прийнята на виконання цього Закону
Інструкція про проведення виконавчих
дій, затверджена наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року
№74/5.

Відповідно до зазначених
нормативно - правових актів примусове
виконання рішень України
покладається на державну виконавчу
службу та здійснюється останньою на
підставі виконавчих документів.

Статтею 19 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено,
що державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
ст.17 цього Закону, зокрема, за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Згідно з п.4 ст.367 ЦПК України
рішення суду про поновлення на роботі
незаконно звільненого працівника
підлягає негайному виконанню.

Відповідно до
ст.ст.24-1,31,ч.5ст.235 КЗпП України, 76 Закону
України « Про виконавче провадження»,
негайне виконання рішення суду
означає обов»язок, а не право власника
не пізніше наступного дня після
проголошення судового рішення видати
наказ ( розпорядження) про
поновлення на роботі і фактично
допустити його до виконання попередніх
обов»зків.

Згідно зі с. 236 КЗп П
України у разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці і заробітку за час
затримки.

Як вбачається з матеріалів
справи, 30 грудня 2013 року ОСОБА_1
звернувся до Міністерства
економічного розвитку та торгівлі
України з заявою про виконання рішення
суду від 30 жовтня 2013 року, яке набрало
законної сили 10 грудня 2013 року щодо
поновлення його на посаді
генерального директора ДП «Кримський
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації».

Листом заступника Міністра
економічного розвитку і торгівлі
України - керівника апарату Кисельова
О.Л. за №2202-12Є/3895 -16 від 4 лютого 2014 року
на вказану заяву ОСОБА_1 останньому
було відмовлено у добровільному
вирішенні питання щодо виконання
рішення Докучаєвського міського суду
про поновлення заявника на роботі та
необхідності надіслання на адресу
боржника належним чином оформленої
постанови державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження.

10 лютого 2014 року ОСОБА_1
звернувся до відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України з заявою про відкриття
провадження у справі та надав
виконавчий лист №2/228/425/2013, виданий
Докучаєвським міським судом Донецької
області 24 грудня 2013 року.

12 лютого 2014 року державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Л.В. відкрите
виконавче провадження та
запропоновано боржнику - Міністерству
економічного розвитку і торгівлі
України виконати вимоги виконавчого
документу з моменту винесення
постанови негайно, про що письмово
повідомити державного виконавця не
пізніше наступного дня з моменту
отримання постанови.

Вимогою державного виконавця
від 28 лютого 2014 року, яку Міністерство
економічного розвитку України
отримало 13 березня 2014 року, боржнику
запропоновано негайно виконати
рішення суду у повному обсязі ( а.с. 27-28).

20 березня 2014 року державним
виконавцем винесена постанова про
накладення штрафу на Міністерство
економічного розвитку та торгівлі
України за невиконання рішення суду
про поновлення на роботі незаконно
звільненого працівника у строк,
встановлений державним виконавцем, у
розмірі 680 грв. Штраф сплачений
боржником 21 травня 2014 року ( а.с. 29-30,31).

23 березня 2014 року боржник
направив до відділу державної
виконавчої служби заяву про
ініціювання перед судом питання щодо
відстрочки виконання судового рішення
та зупинення виконавчого провадження,
а 6 травня 2014 року - заяву до суду про
відстрочку виконання рішення, яка
ухвалою від 22 травня 2014 року залишена
без розгляду.

Повторною вимогою державного
виконавця від 3 квітня 2104 року боржнику
запропоновано негайно виконати
рішення суд у повному обсязі.

3 квітня 2014 року Міністерством
економічного розвитку та торгівлі
України видано наказ №28п, яким ОСОБА_1
поновлено на посаді генерального
директора підприємства «Кримський
науково - виробничий центр
стандартизації, метрології та
сертифікації».

Постановою державного
виконавця від 5 червня 2014 року
виконавче провадження закінчено.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що вирішуючи спір, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_1, оскільки
матеріали справи містять достатньо
доказів того, що позивач,
скориставшись своїм правом, вчинив усі
необхідні дії, передбачені чинним
законодавством для отримання
виконавчого листа та передачу його
виконавчій службі для виконання
рішення суду; що Міністерство
економічного розвитку України
відмовило позивачу у добровільному
виконанні рішення суду та вчиняло дії
щодо необґрунтованого затягування
виконання рішення подачею заяв про
відстрочку та зупинення виконання
судового рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого
працівника. Ці обставини, на думку
колегії суддів, є підставою для
покладення на відповідача
відповідальності за затримку
виконання рішення суду, відповідно до
ст.236 КЗпП України.

Оскільки в даному випадку
мова йде не про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв»язку з незаконним звільненням з
посади, а про стягнення середнього
заробітку за час затримки виконання
судового рішення, саме винна особа -
Міністерство економічного розвитку та
торгівлі України, повинно сплатити на
користь позивача суму середнього
заробітку за період з наступного дня
після набрання судовим рішенням
законної сили - з 11 грудня 2013 року, по
день видання наказу про поновлення на
роботі, тобто, по 2 квітня 2014 року
включно, оскільки днем поновлення на
роботі вважається день видання наказу,
а не день ознайомлення з ним.

Згідно з роз»ясненнями, які
містяться у п.32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», у випадках
стягнення на користь працівника
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у зв»язку з невиконанням
рішення про поновлення на роботі, він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи за останні два календарні
місяці роботи.

Оскільки довідки про середній
заробіток позивача відповідачем та
третьою особою не надано ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду,
позивач просив стягнути середній
заробіток, з урахуванням посадовий
окладу, який, згідно з п.21 контракту №15
від 5 вересня 2011 року, укладеного з
позивачем Державним комітетом України
з питань технічного регулювання та
споживчої політики, про призначення
ОСОБА_1 на посаду генерального
директора ДП «Кримський науково -
виробничий центр стандартизації.
метрології та сертифікації»,складає
5050,00 грв.

Розмір середньоденної
заробітної плати буде становити 246,34
грв (5050+5050: 41 (21 робочий день у січні 2013
року та 20 днів у лютому 2013 року).
Період затримки виконання рішення
становить з 11 грудня 2013 року по 2 квітня
2014 року включно 78 днів. Тому, середній
заробіток за час затримки виконання
судового рішення становить 19 214,52 грв.
( 246,34х79). Вказана сума підлягає
стягненню на користь позивача.

Що стосується рішення суду
про відшкодування моральної шкоди, то
колегія суддів вважає, що в зазначеній
частині рішення суду також підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.237-1 КЗ п П
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності з
роз»ясненнями, які містяться у п.9
постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової )
шкоди», розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди,якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає, що
оскільки відповідачем були порушенні
законні права позивача несвоєчасним
виконанням рішення про поновлення його
на роботі у зв»язку з незаконним
звільненням, що призвело до втрати ним
нормальних життєвих зв»язків та
необхідності докладати зусилля для
організації свого життя, та враховуючи
принципи розумності і справедливості,
у відшкодування моральної шкоди з
відповідача підлягає стягненню 500 грв.

Не може залишатися без зміни і
рішення суду про відшкодування витрат
на правову допомогу.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України
витрати, пов"язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Відповідно до ст.88 цього
Кодексу, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», розмір компенсації витрат на
правову допомогу в цивільних справах,
в яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 % встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала допомогу під час
вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді.

Як вбачається з матеріалів
справи, 18 квітня 2014 року ОСОБА_1 уклав
договір №1/04/14 про надання правової
допомоги з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 ( а.с.4-5).

Згідно з актом №1 приймання -
передавання наданих правових послуг
від 22 травня 2014 року за вказаним
договором вартість правових послуг,
які складалися з проведення правового
аналізу рішення Докучаєвського
міського суду Донецької області від 30
жовтня 2013 року, наказу Міністерства
економічного розвитку України ві №15
від 11 вересня 2011 року, судової практики
та інших документів; надання
консультацій з питань застосування
законодавства по даній справі;
підготовки позову про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання рішення суду та
відшкодування моральної шкоди,
становить 5000 грв. ( а.с. 6). Позивач
сплатив вказану суму фахівцю на
підставі квитанції до прибуткового
касового ордеру №1/05 від 22 травня 2014
року ( а.с. 7).

Колегія суддів вважає, що з
урахуванням переліку та обсягу наданих
послуг, витрати на правову допомогу
можуть бути відшкодовані, відповідно
до положень закону, за 1год 30 хвилин.
Тому, розмір компенсації витрат на
правову допомогу буде становити 730,80
грв. При цьому: 40% від мінімальної
заробітної плати становить 487,20 грв. за
годину роботи (1218,00х40:100). За 1 год 30 хв.
ця сума становить 730,80 грв. (487,20 + 243,60).

На підставі ст.88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір - 243,60 грв. за
подачу позову про стягнення середнього
заробітку та 121,80 грв. - за позов про
відшкодування моральної шкоди, а
всього 365,40 грв.; за подачу апеляційної
скарги - 182,70 грв. ( 243,60 +121,80:2).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,313-316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Докучаєвського
міського суду Донецької області від 16
червня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з Міністерства
економічного розвитку та торгівлі
України на користь и ОСОБА_1 середній
заробіток за час затримки виконання
рішення суду про поновлення на роботі
з 11 грудня 2013 року по 2 квітня 2014 року
включно - 19214,52 грв., у відшкодування
моральної шкоди - 500 грв., у
відшкодування витрат на правову
допомогу - 730,80 грв.

Стягнути з Міністерства
економічного розвитку та торгівлі
України в дохід держави судовий збір
за подачу позову 365,40 грв., за подачу
апеляційної скарги - 182,70 грв.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
чинності.

Судді