Справа № 509/4538/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року Овідіопольський
районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

при секретарі - Козирській О.Є.,

за участю позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду смт.Овідіополь
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання договору
недійсним, стягнення платежу у розмірі
14600 грн. та комісії у розмірі 73 грн., -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2014 року позивачка звернулась
до суду з вищевказаним позовом, у якому
вказувала, що 23.09.2014 року між нею та
відповідачем було укладено договір
фінансового лізингу №001014 у м.Києві на
придбання автомобілю «Citroen C1», перед
укладенням договору представник
відповідача в усній формі роз'яснила
позивачці, що вона повинна спочатку
сплатити передплату за автомобіль в
сумі 14 600 гривень шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
відповідача, після чого з нею буде
укладено договір лізингу і на протязі
декількох днів відповідач передасть їй
в користування предмет лізингу, однак,
представник відповідача не роз'яснила
їй призначення платежу, який виявився
комісійною винагородою лізингодавцю
за організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням договору,
позивачка же вважала, що це часткова
оплата вартості автомобіля.

В договорі це передбачено, але у
позивачки не було можливості детально
ознайомитися з умовами договору до
його підписання, так як представник
відповідача не надала їй достовірної
інформації, завірила її в тому, що всі
істотні умови договору вона їй
пояснила та спонукала позивачку
підписати договір швидше, мотивуючи
тим, що на неї чекають інші особи, які
бажають укласти договір лізингу.

Крім цього, позивачці на протязі
обіцяних декілька днів предмет лізингу
так і не був переданий, тому позивачка
змушена звернутися з позовом до суду
про визнання договору фінансового
лізингу недійсним, а також стягнути з
відповідача 14 600 гривень безпідставно
набутих коштів та комісії у розмірі 73
грн.

Позивачка в судовому засіданні, позов
підтримала, посилаючись на доводи
викладенні в позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, позов не визнав
та подав письмові заперечення, в яких
просив суд відмовити в задоволенні
позову і розглядати справу за його
відсутності.

Заслухавши пояснення позивачки,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що
23 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ТОВ
«Лізингова компанія «Еталон»
підписали договір №001014 фінансового
лізингу, предметом лізингу є
автомобілю «Citroen C1», вартістю 146000
грн., та додатки до договору.

В заяві позивачки від 23 вересня 2014 року
зазначено, що вона уважно прочитала та
зрозуміла умови договору фінансового
лізингу №001014, в повному обсязі
отримала інформацію від
менеджера-консультанта та примірник
договору з додатками.

За умовами договору (пункти 2.1, 8.2.1,
додаток №1 до договору) перший платіж
складається з комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
договору, та визначено його в розмірі
10% від вартості предмета лізингу, що
становить 14600 грн.

Квитанцією підтверджується, що по
угоді №001014 від 23 вересня 2014 року
ОСОБА_1 сплатила 23 вересня 2014 року на
банківський рахунок відповідача 14600
грн.

Щомісячні платежі на погашення
вартості предмета лізингу, передбачені
графіком, позивачем не сплачувалися.

В спірних правовідносинах положення
Закону України «Про захист прав
споживачів» повинні застосовуватися у
системному зв'язку з нормами ЦК України
та Законом України «Про фінансовий
лізинг», який є спеціальним.

Право лізингоодержувача відмовитися
від договору лізингу в односторонньому
порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст.11
Закону України «Про фінансовий
лізинг». Зокрема, лізингоодержувач
має право відмовитися від договору
лізингу в односторонньому порядку,
письмово повідомивши про це
лізингодавця, у разі якщо прострочення
передачі предмета лізингу становить
більше 30 днів, за умови, що договором
лізингу не передбачено іншого строку.
Лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий
лізинг чітко визначено порядок, умови
та наслідки розірвання цього договору
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку. І воно може мати місце лише у
разі затримки передачі товару в
користування, в інших випадках сторони
мають обов'язково керуватись умовами
договору.

Відповідно до п. 12.11 договору лізингу у
випадку розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається.

Як на підставу для визнання п.12.11
договору несправедливим та таким, що
порушує права споживача, позивач
посилався на ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч.2 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», тобто умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК
України); умови договору призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін; умови договору
завдають шкоди споживачеві.

Позивачка, пославшись на положення
ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів», не вказала у чому саме
полягає несправедливість окремого
положення договору фінансового
лізингу, оскільки сам договір містить
16 самостійних статей, які регулюють
різні за своїм змістом права та
обов'язки як відповідача, так і
позивача.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг,
найм (оренду), купівлю-продаж, поставку
з урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст.16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати:
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Договір фінансового лізингу №001014 від 23
вересня 2014 року між сторонами
укладений із дотриманням передбачених
чинним законодавством вимог,
підписаний сторонами, а висновок
позивачки про те, що вона була ведена в
оману, договір містить несправедливі
умови, порушує права позивача як
споживача, не відповідає вимогам
матеріального права та не ґрунтується
на доказах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Крім того, позивачка не заперечує, що
кожна сторінка договору та додатки до
нього підписані нею особисто, тому,
підписуючи договір, вона мала реальну
можливість ознайомитися з його
умовами, зокрема, з п.8.2.1 договору про
сплату комісії за організацію та п.12.11
договору про те, що у випадку
розірвання договору лізингоодержувачу
не повертається комісія за організацію
договору.

Тому суд приходить до висновку, що
вимоги позивачки не обґрунтовані, а
тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215,218,223
ЦПК України, ст.ст.11,509,638 ЦК України,
ст.ст.2,6,7,11,16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання договору
недійсним, стягнення платежу у розмірі
14600 грн. комісії у розмірі 73 грн. -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги, з подачею її копій
до апеляційної інстанції або в порядку
ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: В. К. Кочко