НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2014 року Новомосковський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді
Дубовенко І.Г.

секретаря
Данильченко Т.В.

за участі позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Новомосковську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про зобов'язання виконати умови
договору, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила
стягнути з відповідачів на її користь
солідарно: забезпечувальний платіж в
розмірі 8100 грн.; штраф в розмірі 8100 грн.,
збитки в розмірі 16334,6 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначила, що в лютому 2013 року вона за
оголошенням, розміщеним на
інтернет-сайті, про продаж земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, подзвонила ОСОБА_2, з яким 23
лютого 2014 року зустрілася з приводу
купівлі в нього зазначеної земельної
ділянки, а 01 березня 2014 року - уклали
попередній договір, за умовами якого
вона передала ОСОБА_2 забезпечувальний
платіж в розмірі 8100 грн., що
еквівалентно 1000 доларів США та
зобов'язалися в строк до 12-00 години 30
квітня 2013 року укласти основний
договір. Згідно державного акту на
землю земельна ділянка належала
відповідачу ОСОБА_3, від імені якої
ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності.
Причиною укладення попереднього
договору послужило те, що станом на
лютий-березень 2013 року ще не працював
електронний реєстр. Також у зазначений
період з'ясувалося, що відповідачем
ОСОБА_2 не знятий з реєстрації будинок,
який був знесений з цієї земельної
ділянки, однак навіть за таких обставин
вона збиралася придбати цю земельну
ділянку. Відповідач ОСОБА_2 відмовився
від укладання договору, у зв'язку з чим
вона запропонувала йому повернути
витрачені нею: 1 грн. за перевірку
бланків нотаріальних документів; 5 грн.
комісія банку; 1000 грн. нотаріальні
витрати на попередній договір; 600 грн.
за експертну оцінку; 8100 грн.
забезпечувальний платіж, та 8100 грн. - 100%
штраф. Однак відповідач ОСОБА_2
відмовився повернути їй гроші. Нею
02.04.2013 року на адресу відповідача
ОСОБА_2 було направлено листа з
пропозицією з'явитися до нотаріуса для
оформлення основного договору на 10-00
годину 12.04.2013 року, однак він не
з'явився. 15.05.2013 року нею як на адресу
ОСОБА_2, так і на адресу ОСОБА_3
направлялися листи з пропозицією
з'явитися до нотаріуса для оформлення
основного договору на 09-00 годину 30
квітня 2013 року, однак а ні ОСОБА_2, а ні
ОСОБА_3 до нотаріуса для укладення
договору не з'явилися, у зв'язку з чим
вона вимушена була звернутися до суду
із зазначеним позовом, в якому
посилаючись на вимоги ст..ст. 509, 510, 626, 635
ЦК України - просила стягнути з ОСОБА_2:
забезпечувальний платіж в розмірі 8100
грн.; штраф в розмірі 8100 грн., та збитки в
розмірі 3914,72 грн. (які складаються з: 1
грн. за перевірку бланків нотаріальних
документів; 5 грн. комісія банку; 1000 грн.
нотаріальні витрати на попередній
договір; 600 грн. за експертну оцінку; 254
грн. - транспортні витрати; 54,72 поштові
витрати на цінні листи та 2000 грн. оплата
юридичних послуг).

16 січня 2014 року за заявою позивача у
справі в якості другого відповідача
була залучена ОСОБА_3 (а.с. 64).

27 лютого 2014 року у справі ухвалювалося
заочне рішення (а.с. 73-74), яке за заявою
ОСОБА_2 ухвалою від 28 квітня 2014 року
було скасоване (а.с. 96).

19 травня 2014 року позивачем було
збільшено позовні вимоги на 10077,36 грн. -
збитки понесені позивачем за період з
01.05.2013 року по 28.05.2014 року, що
складаються з: 7310,38 грн. - упущена
вигода, відповідно до вимог п. 3 ст. 22 ЦК
України, яка розрахована з урахуванням
курсу валют станом на 01.03.2013 року та на
19.05.2014 року; 325,41 грн. - витрати по сплаті
судового збору та комісії банку за
збільшення позовних вимог; збитків по
сплаті поштових повідомлень в сумі 25,8
грн.; та витрати пов'язані з явкою до
суду в розмірі 384 грн. а.с. (90-93).

06 серпня 2014 року позивачем ще було
збільшено позовні вимоги на 2342,52 грн. -
збитки понесені позивачем за період з
29.05.2013 року по 06.08.2014 року, що
складаються з: 1044,8 грн. - упущена вигода,
відповідно до вимог п. 3 ст. 22 ЦК України,
яка розрахована з урахуванням курсу
валют станом на 19.05.2013 року та на 06.08.2014
року; 92,99 грн. - трьох відсотків річних
та 965,51 грн. - інфляційних, відповідно до
вимог ст. 625 ЦК України; 151,22 - витрати по
сплаті судового збору та комісії банку
за збільшення позовних вимог; та
витрати пов'язані з явкою до суду в
розмірі 88 грн. а.с. (115-116).

06 жовтня 2014 року позивачем
уточнювалися позовні вимоги, в яких
просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно суму в розмірі 32534,6 грн., яка
складається з: 8100 грн. -
забезпечувальний платіж; 8100 грн. -
штраф; 3914,72 грн. - збитки понесені нею до
30.04.2013 року; 10077,36 грн. - збитки понесені
нею з 01.05.2013 року по 28.05.2013 року; 2342,52 грн.
- збитки понесені нею з 29.05.2014 року по
06.08.2014 року.

В судовому засіданні позивач в повному
обсязі підтримала свої позовні вимоги
та, посилаючись на ті ж підстави,
просила суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 визнав позовні
вимоги позивача частково, не
заперечував повернути їй
забезпечувальний платіж в розмірі 8100
грн., який пропонував їй повернути ще до
30 квітня 2013 року. Зазначав, що на
адресою позивача він направляв лист
щодо явки до нотаріуса для розривання
попереднього договору та повернення їй
забезпечувального платежу, однак лист
повернувся на його адресу без вручення.
До розгляду справи по суті він також
пропонував позивачу отримати від нього
забезпечувальний платіж, однак вона
відмовилася, наполягаючи на тому, що
він повинен сплатити їй всю суму що
зазначену в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи була належним чином повідомлена
судом, про причини неявки суд не
повідомила. Суд, відповідно до вимог
ст.. 169 ЦПК України, з урахуванням вимог
ст.. 157 ЦПК України прийшов до висновку
про можливість розгляду справи за її
відсутності.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
відповідача ОСОБА_2, дослідивши
матеріали цивільної справи в їх
сукупності, приходить до висновку про
те, що позов підлягає задоволенню
частково, з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалося сторонами у справі, що 01
березня 2013 року між ОСОБА_2, який діяв
від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як було
укладено попередній договір.
Зазначений договір посвідчений 01
березня 2013 року приватним нотаріусом
Новомосковського районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за № 222 ( а.с.
16-17).

Згідно п. 1 цього договору сторони
зобов'язалися у строк до 12:00 години 30
квітня 2013 року укласти договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
розташованої в АДРЕСА_1. За умовами,
передбаченими п. 2 договору - об'єктом
купівлі-продажу є земельна ділянка,
площею 0,0747 га, кадастровий номер
:01:027:0068, розташована за зазначеною
вище адресою: ОСОБА_1 зобов'язалася
сплатити ОСОБА_2, що діяв від імені
ОСОБА_3, під час підписання основного
договору вартість об'єкта
купівлі-продажу в національній валюті
України (гривні) в сумі 24300 грн.,
еквівалентній 3000 доларів США за
офіційним курсом НБУ на день
підписання основного договору. ОСОБА_2
гарантує, що ця земельна ділянка є
особистою власністю, оскільки набута у
власність в результаті реалізації
права на приватизацію землі відповідно
до законодавства.

Згідно п. 8 цього договору ОСОБА_1 на
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором сплатила ОСОБА_2
забезпечувальний платіж у розмірі 8100
грн., що еквівалентно 1000 доларів США за
офіційним курсом НБУ на день
підписання попереднього договору.
Сторони встановили, що
забезпечувальний платіж не є одним з
видів забезпечення виконання
зобов'язання, які передбачені ст. 546 ЦК
України.

Пунктом 12.2 договору сторонам
роз'яснено їх права і обов'язки,
визначені у ст.ст. 509, 526, 570, 571, 598-608, 635, 638,
641-646 ЦК України. Питання не
врегульовані цим попереднім договором,
вирішуються відповідно до вимог
чинного законодавства України (згідно
п. 12.4 договору).

П.11 договору передбачена
відповідальність сторін. Так п. 11.1
передбачено, що сторони визнають, що у
випадку, якщо невиконання умов цього
попереднього договору станеться з вини
ОСОБА_1, то переданий нею ОСОБА_2
забезпечувальний платіж залишається у
ОСОБА_2 і не підлягає поверненню. П. 11.2 -
у разі, якщо невиконання попереднього
договору станеться з вини ОСОБА_2, що
діє від імені ОСОБА_3, останній
зобов'язаний повернути ОСОБА_1
забезпечувальний платіж. П. 11.3 -
сторона, винна у порушенні зобов'язання
за попереднім договором, тобто якщо
необґрунтовано ухилилася від
укладення основного договору, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, а також
сплатити другій стороні штраф у
розмірі 100% від суми, в яку сторони
оцінили своє зобов'язання за
попереднім договором в сумі 8100 грн.

Станом на 30 квітня 2013 року, як і на день
розгляду справи в суді - між сторонами
не укладено основний договір.

Зазначені обставини не заперечувалися
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні,
а тому відповідно до вимог ст.. 61 ЦПК
України - не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні позивач
наполягала на тому, що основний договір
не був укладений між сторонами з вини
ОСОБА_2, якому вона двічі направляла
пропозиції щодо укладення основного
договору, а також цю пропозицію вона
надсилала і ОСОБА_3; відповідних
повідомлень про вручення не має (а.с.
27-32).

ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягав
на тому, що він направляв на адресу
ОСОБА_1 повідомлення про неможливість у
встановлений попереднім договором
строк укласти основний догвір з причин,
що не залежать від нього, тому як на
земельній ділянці за технічною
документацією значився будинок, не
знятий з реєстрації та у термін до
30.04.2013 року не міг бути знятий; однак цей
лист був повернутий поштою без
вручення ОСОБА_1 (а.с. 9).

В той же час відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, що
неодноразово роз'яснювалося сторонам у
справі в ході судового розгляду. Справа
досить тривалий час знаходиться в суді,
позивачем уточнювалися позовні вимоги,
заявлялися клопотання, сторонами
подавалися докази.

Відповідно до вимог ст. 635 ЦК України -
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Законом може бути
встановлено обмеження щодо строку
(терміну), в який має бути укладений
основний договір на підставі
попереднього договору. Істотні умови
основного договору, що не встановлені
попереднім договором, погоджуються у
порядку, встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для

основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі. Сторона, яка
необгрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.
Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо
основний договір не укладений протягом
строку (у термін), встановленого
попереднім договором, або якщо жодна із
сторін не направить другій стороні
пропозицію про його укладення. Договір
про наміри (протокол про наміри тощо),
якщо в ньому немає волевиявлення
сторін щодо надання йому сили
попереднього договору, не вважається
попереднім договором.

Так відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України -
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча ю однієї
із сторін має бути досягнуто згоди. Так,
розглядуваний попередній договір (а.с.
16-17) - не містить в собі відомостей кому
та на підставі яких право
встановлювальних документів належить
право особистої власності на земельну
ділянку, розташовану в
м.Новомосковську Дніпропетровської
області, вул.Вузенька, 104.

Аналізуючи вищенаведене суд приходить
до висновку про те, що договір,
укладений 01 березня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 - не є попереднім договором
купівлі-продажу земельної ділянки,
розташованої в м.Новомосковську
Дніпропетровської області,
вул.Вузенька, 104; а тому на нього не
можуть розповсюджуватися наслідки
передбачені для такого виду договорів.

В той же час, в судовому засіданні
встановлено, що 01 березня 2013 року
ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв, як
попередню оплату за продаж земельної
ділянки суму в розмірі 8100 грн., що
еквівалентна 1000 доларів США, станом на
01 березня 2013 року.

В судовому засіданні встановлено та не
заперечується сторонами у справі, що
ОСОБА_2 отримав від позивача суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений сторонами строк, а
тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 693 ЦК
України - позивач має право вимагати
повернення суми попередньої оплати.
Однак право вимоги належить позивачу
лише щодо ОСОБА_2, який отримав ці кошти.
То б то ОСОБА_5 в даному випадку не є
належним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України -
зобов'язання має бути визначене у
грошовій одиниці України - гривні, а ч. 2
ст. 524 ЦК України надає можливість
сторонам визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Виходячи з вимог ст..ст. 10, 11, 60 ЦПК
України, що роз'яснювалися позивачу в
судовому засіданні, суд вирішує спір в
межах заявлених вимог, а тому
позбавлений можливості визначити
грошовий еквівалент зобов'язання
іноземній валюті.

З урахуванням вищенаведеного приходжу
до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача підлягає стягненню
сума попередньої оплати товару в
розмірі 8100 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_2 на користь позивача повинні
бути стягнені судові витрати,
пропорційно до задоволених позовних
вимог, які складаються з судового збору
та підтверджені квитанцією в розмірі
229,4 грн. (а.с. 1).

Що стосується вимог позивача щодо
стягнення судових витрат, які
складають з транспортних витрат та
витрат за юридичні послуги, то виходячи
з вимог ст. 58, 59 ЦПК України - надані
позивачем копії квитанцій та договір
про надання юридичних послуг не можуть
слугувати належними та допустимими
доказами у справі.

А тому в іншій частині вимог ОСОБА_1
належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 5-8, 10-11, 27, 31, 58-61, 88, 169, 212-215, ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про
зобов'язання виконати умови договору -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошову суму у розмірі 8100 (вісім тисяч
сто) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, в
рахунок відшкодування судових витрат
229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40
(сорок) копійок

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І.Г.Дубовенко