22-ц/775/236/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Овчиннікова
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого -
Песоцької Л.І.,

суддів -
Ткаченко Т.Б., Попової С.А.,

при секретарі -
Кузнецові А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5,
органу опіки та піклування
Волноваської райдержадміністрації
Донецької області в інтересах ОСОБА_6,
третя особа - Волноваська державна
нотаріальна контора, про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на майно як на частку в
спільній сумісній власності, визнання
права власності на майно, виключення
майна із спадкового майна, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 08 липня 2013 року,

В с т а н о в и л а:

В січні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, діючої в інтересах дочки
ОСОБА_5, а в подальшому і до органу опіки
і піклування Волноваської
райдержадміністрації в інтересах
ОСОБА_6, в якому, з урахуванням
уточнених позовних, вимог просила:
встановити факт проживання однією
сім'єю з померлим ОСОБА_7 з 28 грудня 2004
року до ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати об'єктом
спільної сумісної власності її та
ОСОБА_7 автомобіль TOYOTA PRADO, державний
номер НОМЕР_1, будівлю магазину
«Спутник», розташованого в АДРЕСА_1;
визнати за нею право власності на 1/2
частину вказаного автомобіля та на 1/4
частину будівлі магазину «Спутник»;
виключити із спадкового майна
зазначені частки автомобіля і будівлі
магазину.

В обґрунтування позову зазначила, що з
грудня 2002 року до дня загибелі ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала з ним однією
сім'єю. Вони мали спільний бюджет,
побут, але шлюб не зареєстрували.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька -
ОСОБА_6, свідоцтво про народження
повторно видане 18.04.2008 року. За час
спільного проживання в 2006 році набули
автомобіль TOYOTA PRADO, державний номер
НОМЕР_1. Будівлю магазину «Спутник»
ОСОБА_7 набув, перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 При
поділі спільного майна судом було
зобов'язано ОСОБА_7 сплатити колишній
дружині 100000 гривень - 50% вартості
будівлі. Оскільки на той час позивачка
вже мешкала разом з ОСОБА_7, то вказану
суму було сплачено з їх з ОСОБА_7
спільних коштів. Тому позивачка вважає,
що має право на 25 % будівлі магазину. До
того ж вона разом з ОСОБА_7 провела
ремонт даної будівлі на суму 120000
гривень, тому вважає, що їй належить ?
частка спірної будівлі магазину.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 08 липня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в
повному обсязі за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов у повному обсязі.
В скарзі посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення, не
з'ясування судом обставин, що мають
істотне значення для справи, вказує, що
в результаті дослідження наданих нею
доказів суд прийшов до невірних
висновків, які не відповідають
фактичним обставинам щодо проживання
нею однією сім'єю з ОСОБА_7, ведення
спільного господарства, дав
неправильну оцінку поясненням свідків.

Безпідставно судом не взято до уваги
відеозаписи, де міститься інформація
щодо наявності усталених сімейних
відносин між нею та ОСОБА_7

Суд необґрунтовано не прийняв до уваги
надані нею пояснення щодо здійснення
капітального ремонту в магазині за
спільні кошти її та ОСОБА_7, який є
предметом спору, проведенням якого
займалась та у порушення її права на
надання доказів, необґрунтовано
відмовив їй у повторному виклику
свідка ОСОБА_8, явку якого вона не могла
забезпечити внаслідок його
відсутності в той час за місцем
проживання.

Факт придбання ОСОБА_7 автомобіля в
період спільного проживання з нею
однією сім'єю ніким не оспорювався, але
задоволення вимог в цій частині
залежало від визнання факту спільного
проживання в указаний період, що не
було зроблено судом.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України суд розглядає справу у
відсутності відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника органу
опіки та піклування Волноваської
райдержадміністрації Донецької
області та представника третьої особи
Волноваської державної нотаріальної
контори, повідомлених про час та місце
розгляду справи належним чином.
Відповідачі та третя особа надали суду
заяви з проханням розглянути справу
без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1 та її представника
-ОСОБА_9, які просили апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову в частині встановлення факту
проживання однією сім'єю з померлим
ОСОБА_7 з 28 грудня 2004 року до
ІНФОРМАЦІЯ_2, визнання об'єктом
спільної сумісної власності її та
ОСОБА_7 автомобіля та визнання за нею
право власності на 1/2 частину
автомобіля з виключенням із
спадкового майна зазначеної частки
автомобіля; позовні вимоги в частині
визнання об'єктом спільної сумісної
власності її та ОСОБА_7 будівлі
магазину, визнання за нею права
власності на його ? частку і виключення
цієї частки із спадкового майна
просили залишити без розгляду;
заперечення представника
відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10,
представника відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - ОСОБА_11, які просили скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін, перевіривши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги
та клопотання про залишення частини
позовних вимог без розгляду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не доведено спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 в 2005-2008 роках, наявності між ними
усталених сімейних відносин,
притаманних подружжю, а тому й підстави
для претензій позивачки на майно,
придбане ОСОБА_7 в цей період, відсутні.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки він відповідає
обставинам справи, наданим доказам і
нормам матеріального права.

Згідно ч.2 ст. З СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. З Сімейного
кодексу України, сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

За положеннями ч.1, ч.2 ст.21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
свідоцтва про народження, виданого
повторно 18 квітня 2008 року, батьками
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначені ОСОБА_1
та ОСОБА_7, актовий запис № 163 від 18.10.2005
року, реєстрація народження ОСОБА_12
була проведена 18.10.2005 року відповідно
до ч.1 ст.135 СК України, 18.04.2008 року на
підставі спільної заяви батьків про
визнання батьківства до актового
запису внесені відомості про батька та
змінено прізвище дитини, видане
свідоцтво про народження ( т.1 а.с. 10, 222)

Згідно з свідоцтвом про смерть від 14
грудня 2009 року ОСОБА_7 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 44 років, актовий
запис в Книзі реєстрації смертей № 241
від 04 серпня 2009 року (т.1 а.с.11)

Зі справи вбачається, що рішенням
Червоногвардійського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 26.11.2004
року (справа № 2-1902/2004) розірвано шлюб
між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, рішення набрало
законної через місяць, тобто, 27.12.2004
року (т.1 а.с.136). Вказаним рішенням суду
встановлено, що шлюбні відносини між
сторонами припинені з квітня 2004 року.

З рішення Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 29.11.2005 року (справа № 2-19/05)
судом встановлено, що за ОСОБА_7 визнано
право власності НА майно, придбане під
час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4, на
приміщення під магазин, розташоване за
адресою: АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_7
сплатити на користь ОСОБА_4 різницю у
вартості майна - 113573 гривень (т.1 а.с.137).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу власником
автомобіля НОМЕР_2 станом на 14.11.2012 року
був ОСОБА_7, право власності
зареєстровано на підставі біржової
угоди від 01.09.2006 року ( т.1 а.с.124, 143).

З договору купівлі-продажу від 12.07.2000
року, посвідченого державним
нотаріусом Волноваської державної
нотаріальної контори за реєстровим №
2362, вбачається, що ОСОБА_7 придбав на
підставі договору купівлі-продажу
магазин «Спутник», розташований за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 582,7
кв.м. (т.1 а.с.76,158).

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
а, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому досліджені наявних у
справі доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Допитані в суді першої інстанції
свідки: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_15, які є близькими позивачки,
знайомими її та ОСОБА_7, пояснювали, що
позивачка та ОСОБА_7 проживали разом у
матері позивачки, батьків ОСОБА_7, на
орендованій квартирі, разом часто
відпочиваЛи, ОСОБА_7 представив їм
позивачку як свою дружину.

Разом з тим, З пояснень зазначених
свідків не вбачається, що позивачка та
ОСОБА_7 постійно або тривалий час
проживали однією сім'єю, що мали
спільний бюджет, побут та вели спільне
господарство, а тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо відсутності доказів, що між
останніми склалися усталенні
відносини, які притаманні подружжю.

До такого висновку суд дійшов також
враховуючи пояснення свідків ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, які пояснили, що ОСОБА_7
періодично проживав разом з
відповідачкою, в період з 2004 року
проживав також і у матері, в магазині,
де він облаштував собі житлову кімнату,
оскільки ОСОБА_7 часто сварився з
позивачкою, вивозив меблі з
орендованої квартири. Зазначені свідки
заперечували наявність усталених
сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Залучені до матеріалів справи
фотографії, відомості про розміщення в
будинку відпочинку, та оглянуті
апеляційним судом відеозаписи,
свідчать про обставини відпочинку
позивачки разом з ОСОБА_7, проведення
свят, та не несуть в собі інформацію на
підтвердження усталених сімейних
відносин між ними, взаємних прав та
обов'язків, спільного бюджету, побуту
та господарства (т.1 а.с. 155 -156, 161-187).

Згідно інформації, наданої Управлінням
праці та соціального захисту
населення Волноваської районної
державної адміністрації, ОСОБА_1 були
нараховані виплати державної допомоги
як одинокій матері, а своє батьківство
ОСОБА_7 визнав лише в 2008 році ( т.1 а. с. 215).

При подачі заяви про виплату державної
допомоги як одинокій матері у 2005 році
ОСОБА_1 підтвердила, що вона не веде
спільного господарства з ОСОБА_7, не
проживає з ним разом, та зазначила
склад своєї сім'ї. ОСОБА_7, як батько
дитини або ж член сім'ї, в наданих
позивачкою документах, не зазначався (
т.1 а.с.215 - 217).

Як пояснив в апеляційному суді
представник відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_10., після смерті ОСОБА_7,
позивачка, як кредитор останнього,
пред'явила до ОСОБА_2 претензію на суму
111000 грн., як спадкоємниці її боржника.

Зазначені обставини позивачка не
заперечувала.

Отже, з урахуванням наданих сторонами
доказів, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_1.про встановлення факту
проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 з
28.12.2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до положень ст.57 СК України
особистою власністю подружжя є майно,
набуте ним до шлюбу.

Частиною 2 статті 60 СК України
передбачено, що кожна річ, набута під
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності. В разі поділу
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК
України).

Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь - якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», при застосуванні ст.74 СК
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст.74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно, що між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю. Розглядаючи спори
цієї категорії та при вирішенні
відповідних справ, суд має
використовувати таку оціночну
категорію як «усталені відносини, що
притаманні подружжю». Під
«усталеністю» слід розуміти певний
часовий критерій, тобто строк
перебування у фактичних шлюбних
відносинах. Що ж до розуміння
«відносин, що притаманні подружжю», то
його зміст стосується якісної
характеристики співжиття, яка може
виражатися у спільному веденні
господарства, плануванні спільного
бюджету, догляді за спільними дітьми
або дітьми одного з подружжя тощо.

Матеріали справи також не містять
доказів, що позивачка в період 2004-2009
роки мала доходи, які були вкладені в
спільний з ОСОБА_7 бюджет та
використані на ремонт спірної будівлі
магазину «Спутник», що потягло за собою
збільшення його вартості, та в
придбання автомобіля TOYOTA PRADO.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що вона безпосередньо займалась
проведенням капітального ремонту
спірної будівлі магазину «Спутник»,
укладала з виконавцем цього ремонту
гр..ОСОБА_8 договір, являються
неспроможними, оскільки зазначені
обставини не підтверджено будь - якими
належними і допустимими доказами щодо
проведення цього ремонту за спільні
сумісні кошти. Доказів внесеннЯ
позивачкою коштів на оплату
зазначеного ремонту позивачкою не
надано.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується і з висновком суду першої
інстанції щодо відсутності підстав
для задоволення позову в частині
визнання об'єктом спільної сумісної
власності її та ОСОБА_7 автомобіля,
будівлі магазину, визнання за нею права
власності на 1/2 частку автомобіля та
на ? частку цієї будівлі з виключення
цих часток із спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду позивачем та його представником
не надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 під час розгляду справи
апеляційним судом звернулась з заявою,
про залишення без розгляду позовні
вимоги в частині визнання об'єктом
спільної сумісної власності її та
ОСОБА_7 спірної будівлі магазину,
визнання за нею права власності на його
? частку і виключення цієї частки із
спадкового майна ( т.2 а.с. 81).

Представник позивачки підтримав
зазначену заяву.

Колегія суддів ВВАЖАЄ, що вказана заява
позивачки задоволенню не підлягає,
враховуючи наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України
суд постановляє ухвалу про залишення
заяви без розгляду, якщо позивач подав
заяву про залишення позову без
розгляду.

Зазначене право позивача передбачено
при розгляді справи у суді першої
інстанції.

В апеляційному суді справа хоча й
розглядається за правилами
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, проте цей
порядок має свої винятки і доповнення,
встановлені главою 1 «Апеляційне
провадження» розділу У ЦПК України.

Права особи, яка подала апеляційну
скаргу, визначені ст. 300 ЦПК України, яка
надає їй право на доповнення, зміну
апеляційної скарги або її відкликання
чи відмови від неї.

Статтею 306 ЦПК України позивачеві
надано право відмовитись від позову, а
сторонам укласти мирову угоду.

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що на стадії апеляційного розгляду
позивачеві не надано право заявляти
клопотання про залишення позовної
заяви без розгляду, таке право він може
реалізувати лише під час розгляду
справи в суді першої інстанції до
постановлення судом рішення.

За таких обставин в задоволенні заяви
позивачки про залишення зазначеної
частини позовних вимог, необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст.207, 300, 303, 306, 307,308,313,314,315
ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 08 липня 2013 року
залишити без змін.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
залишення без розгляду її позову про
визнання об'єктом спільної сумісної
власності будівлю магазину «Спутник»,
розташовану по АДРЕСА_1, визнання за нею
права власності на ? частку і
виключення цієї частки із спадкового
майна, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді
Т.Б.Ткаченко

С.А.Попова