Справа № 1323/4194/2012
Головуючий у 1 інстанції: Бораковський
Провадження № 22-ц/783/2982/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представники сторін
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 28 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
Служба у справах дітей виконкому
Стрийської міської ради, Стрийське
МБТІ, ОСОБА_6 про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та поділ спільно
нажитого майна,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 28 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах
дітей виконкому Стрийської міської
ради, Стрийське МБТІ, ОСОБА_6 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ спільно нажитого
майна відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка
ОСОБА_2. В апеляційній скарзі
покликається на його незаконність,
неправильне встановлення обставин
справи, на невідповідність висновків
суду обставинам справи, на порушення
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема зазначає, що судом
зроблений помилковий висновок, що
подані докази не дають підстав вважати,
що позивач та відповідач, після
офіційного розірвання шлюбу у 2004 році,
проживали однією сім'єю, були пов'язані
спільним побутом та вели спільне
господарство. Судом не взято до уваги
факт народження доньки у сторін під час
спільного проживання однією сім'єю
після розірвання шлюбу, а також покази
свідків. Просить рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 28 лютого 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши доводи скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення скарги та скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
мають бути належними та допустимими.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.(ст. ст. 57,58, 59, 60 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували
шлюб 01.03.2000 року та розірвали шлюб 25.10.2004
року. Відповідно до довідки КП
«Світанок» №703 від 13.03.2013 року
позивачка разом з дітьми зареєстрована
за адресою АДРЕСА_1. Після розірвання
шлюбу, 06.09.2005 року ОСОБА_3 придбав у
ОСОБА_7 незавершений будівництвом
житловий будинок АДРЕСА_2, а 19.06.2013 року
відповідач зареєстрував шлюб з ОСОБА_8

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними
вимогами про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_3 в період з 2004 року по липень 2011
року, просила суд визнати спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2
незавершене будівництво будинку та
господарських споруд за АДРЕСА_2,
поділити спільне майно подружжя шляхом
визнання за нею права власності на 2/3
частини будинку АДРЕСА_2.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що після офіційного
розірвання шлюбу у 2004 році, сторони не
проживали однією сім'єю та не були
пов'язані одним побутом. Належних та
допустимих доказів стороною позивача
не надано, а судом під час розгляду
справи не здобуто, а тому відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог про встановлення факту
проживання сторін однією сім'єю
протягом 2004-2011 років.

Оскільки встановлення належності
майна на праві спільної сумісної
власності на підставі ст. 74 СК України
залежить від встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім»єю без шлюбу, за відсутності
правових підстав для задоволення
позовної вимоги про встановлення факту
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з
2004 року до 2011 року однією сім»єю без
реєстрації шлюбу, позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 незавершене
будівництво будинку та господарських
споруд за АДРЕСА_2 та поділити спільне
майно подружжя шляхом визнання за нею
права власності на 2/3 частини будинку
АДРЕСА_2, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім»єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь - якому іншому шлюбі,
майно набуте ними за час спільного
подружнього проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлене письмовим
договором між ними. На майно, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь - якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з роз»ясненнями п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» під час
застосування ст. 74 СК України, яка
регулює поділ майна осіб, що проживають
у фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно врахувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь - якому іншому шлюбі
й між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України
передбачено перелік юридичних фактів,
які можуть бути встановлені у судовому
порядку. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК
України суд розглядає справи про
встановлення факту проживання однією
сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю
складають особи, які спільно
проживають, пов»язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов»язки.

Предметом доказування при розгляді
справ про встановлення факту
проживання однією сім»єю чоловіка та
жінки без шлюбу, передусім складає
сукупність обставин, що є згідно із
законом основними ознаками сім»ї:
спільне проживання, пов»язаність
спільним побутом, наявність взаємних
прав та обов»язків.

Посилання позивачки на показання
свідків, копію договору між ТзОВ
«Телст» та споживачем ОСОБА_2 про
надання телекомунікаційних послуг,
копію квитанцій про оплату за
телекомунікаційні послуги, здійснені
позивачкою за адресою АДРЕСА_3, інші
квитанції по оплаті комунальних
послуг, фотографії, які відображають в
хронологічній послідовності події
їхнього спільного життя однією сім'єю,
святкування їх днів народжень та
іменин, спільний відпочинок та
проведення дозвілля в період з 2004 року
по 2011 рік, не свідчить про спільне
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як
чоловіка та жінки без шлюбу, що між
ними склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку, що позивачкою
не надано доказів на підтвердження
проживання з ОСОБА_3 в одному житловому
приміщенні або його частині, ведення
ними спільного господарства, доказів
на підтвердження повного або
часткового об»єднання коштів, їх
спільного витрачання.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Таким чином, судом першої інстанції
повно та всебічно з»ясовано обставини
справи, надано правову оцінку зібраних
по справі доказів, а відтак колегія
суддів не знаходить підстав для
скасування рішення суду. Доводи
апеляційної скарги щодо неповного
з»ясування обставин, що мають значення
для справи та недоведеність обставин,
що мають значення для справи колегія
судді вважає необґрунтованими.

Тому даючи оцінку рішенню суду першої
інстанції в порядку апеляційного
провадження, в межах доводів скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
законність та обґрунтованість рішення.
Рішення суду ухвалене з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи апеляції не ставлять
під сумнів його законність.

Відтак, на підставі ст.308 ЦПК
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 28 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра