Єдиний унікальний номер 205/4806/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Молокової С.О.

за участю: представник позивача -
Хабібуліна Т. М., відповідач - ОСОБА_2,
представник відповідача - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4, відповідач -
ОСОБА_5, відповідач - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом Житлово-будівельного
кооперативу № 295 Дніпропетровської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про відшкодування майнової
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Житлово-будівельного
кооперативу № 295 Дніпропетровської
міської ради звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про відшкодування майнової
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача посилається на
те, що рішенням загальних зборів членів
Житлово-будівельного кооперативу № 295
Дніпропетровської міської ради (далі -
ЖБК № 295), оформленого протоколом від
10.04.2011 року були обрані члени
правління: ОСОБА_2 (далі - Відповідач -1),
ОСОБА_5 (далі - Відповідач -2), ОСОБА_6,
ОСОБА_4. Позивач зазначає, що член ЖБК №
295 ОСОБА_7 наказом № 0-к від 14.04.2011 року
був звільнений з посади голови
правління ЖБК № 295 з 11.04.2011 року, та з
посади сантехніка та двірника з
13.04.2011року на підставі рішення
правління ЖБК № 295. Однак, на момент
звільнення правлінням ЖБК № 295 у складі
відповідачів не був здійснений
розрахунок у зв'язку зі звільненням,
хоча станом на 14.04.2001 року на особовому
рахунку ЖБК № 295 в ПАТ «Укрсоцбанк»
знаходились грошові кошти у розмірі 74
986 грн. 80 коп. Далі представник позивача
зазначає, що рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
11.10.2013 року вирішено стягнути з ЖБК №
295 на користь ОСОБА_7 компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 25 250
грн. 16 коп., середній заробіток за весь
час затримки розрахунку за період з
11.04.2011 року по 31.12.2011 року у розмірі 13 270
грн. 92 коп., та моральну шкоду у розмірі
500 грн. 00 коп., а всього 39 021 грн. 08 коп.
Рішенням від 26.02.2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 07.06.2013
року в частині стягнення компенсації
за невикористану відпустку змінила,
зменшивши її розмір з 25 250 грн. 16 коп. до 6
056 грн. 50 коп. Таким чином, виконуючи
рішення суду, ЖБК № 295 виплатило ОСОБА_7
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку у розмірі 13 270 грн.
92 коп. - сума, з якої податки
відраховані, та моральну шкоду у
розмірі 500 грн. 00 коп., а всього 13 770 грн. 92
коп., що підтверджується касовим
ордером від 06.05.2014 року і грошовим
чеком. У зв'язку з чим, позивачу було
спричинено значну майнову шкоду у
розмірі 13 770 грн. 92 коп., яку і просить
позивач стягнути з у солідарному
порядку із відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник
позивача Хабібуліна Т. М. підтримала
свої позовні вимоги і просила їх
задовольнити в повному обсязі. В
обґрунтування таких вимог посилалась
на обставини та доводи, що викладені в
позовні заяві.

Відповідач-1 ОСОБА_2 та його
представник, відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_4 в судовому засідання
позов не визнали, та просили відмовити
в його задоволенні, з огляду на його
безпідставність та необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
нижченаведене.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до
Проколу загальних зборів членів
Житлово-будівельного кооперативу № 295
від 10.04.2011 року членами правління
означеного кооперативу були обрані
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

Матеріалами даної цивільної справи
підтверджено, що відповідно до
протоколу засідання членів правління
Житлово-будівельного кооперативу № 295
за № 1 від 10.04.2011 року головою правління
кооперативу було обрано ОСОБА_2.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до наказу
Житлово-будівельного кооперативу № 295
від 11.04.2011 за № 1року відповідач ОСОБА_2
приступив до виконання обов'язків
голови правління такого кооперативу.

Судом також встановлено, що член
Житлово-будівельного кооперативу № 295
ОСОБА_7 наказом № 0-к від 14.04.2011 року був
звільнений з посади голови правління, а
з 13.04.2011 року звільнений з посад
сантехніка та двірника такого
кооперативу.

Судом також встановлено, що відповідно
до протоколу загальних зборів членів
Житлово-будівельного кооперативу № 295
від 14.12.2011 року, правління складі
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4, було відкликане, а наказом ЖБК
№ 295 від 14.12.2011 року за № 3-К ОСОБА_2 був
звільнений із займаної посади голови
правління вказаного кооперативу.

Судом також встановлено, що 20 квітня 2012
року ОСОБА_7 звернувся до суду із
позовом до Житлово-будівельного
кооперативу № 295 про стягнення
компенсації за невикористані щорічні
відпустки, компенсації за час затримки
розрахунку при звільнені та моральної
шкоди.

Матеріалами справи також підтверджено,
що рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 11.10.2013
року було вирішено стягнути з ЖБК №
295 на користь ОСОБА_7 компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 25 250
грн. 16 коп. - сума з якої податки
враховані, середній заробіток за весь
час затримки розрахунку за період з
11.04.2011 року по 31.12.2011 року у розмірі 13 270
грн. 92 коп. - сума з якої податки
відраховані, та моральну шкоду у
розмірі 500 грн. 00 коп., а всього 39 021 грн.
08 коп. Рішенням від 26.02.2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Дніпропетровської області рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 07.06.2013 року в
частині стягнення компенсації за
невикористану відпустку змінила,
зменшивши її розмір з 25 250 грн. 16 коп. до 6
056 грн. 50 коп.

Таким чином, встановлено, що в
порушення положень чинного трудового
законодавства ОСОБА_7, будучи
звільненим із роботи, не отримав
нараховані йому при звільненні
розрахункові кошти, внаслідок чого
йому було виплачено грошову
компенсацію за порушення строків
виплати таких коштів.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством. За наявності
зазначених підстав і умов матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

Підставою даного позову є повна
матеріальна відповідальність
керівника згідно п.9 ст.134 КЗпП України,
яка передбачає відповідальність у разі
виплати компенсацій за порушення
строків її виплати, тобто компенсацій
передбачених законодавством України, в
т.ч. і Законом України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати».

Відповідно до п.9 ст.134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли керівник підприємства,
установи, організації всіх форм
власності, винний у несвоєчасній
виплаті заробітної плати понад один
місяць, що призвело до виплати
компенсацій за порушення строків її
виплати, і за умови, що Державний бюджет
України та місцеві бюджети, юридичні
особи державної форми власності не
мають заборгованості перед цим
підприємством.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992
року «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» розглядаючи спори
щодо відшкодування шкоди працівником,
суд у кожному окремому випадку
зобов'язаний дослідити обставини, від
яких залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема
з'ясувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, що забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника (ст.130 КЗпП України).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом. У
відповідності до вимог ст.11,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач повинен був довести в судовому
засіданні те, що відповідачі
порушенням накладених на них трудових
зобов'язань завдали кооперативу шкоду
та визначати розмір шкоду для кожного з
них з урахуванням ступеня вини, виду і
межі матеріальної відповідальності.

Разом з цим, перевіривши в судовому
засіданні наявні у справі докази з
урахуванням їх переконливості,
належності і допустимості, суд вважає,
що підстави для притягнення
відповідачів до майнової
відповідальності відсутні з огляду на
нижченаведене.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону
України «Про кооперацію» виконавчим
органом кооперативу є правління, яке
очолює голова, повноваження якого
визначаються статутом кооперативу.
Виконавчий орган підзвітний вищому
органу управління кооперативу і несе
перед ним відповідальність за
ефективність роботи кооперативу.

Разом з цим, позивачем не надано ніяких
доказів, що ця шкода завдана внаслідок
неналежного виконання відповідачвми
своїх трудових обов'язків, як і не
доведено причинний зв'язок між їх діями
(бездіяльністю) і наслідками, що
настали, у виді виплати компенсаційних
виплат ОСОБА_7

Зокрема судом встановлено, а сторонами
визнана та обставина, що на час
звільнення ОСОБА_7, такий працівник, як
колишній голова правління означеного
кооперативу, відповідних наказів про
прийняття його на посади двірника,
сантехника, надання такому
працівникові відпусток, та відомостей
щодо нарахувань заробітної плати, не
передавав новому правлінню у складі
відповідачів.

Відповідно до п.п. «з» п. 50 Статуту
Житлово-будівельного кооперативу № 295
до обов'язків правління кооперативу
входить приймання на роботу та
звільнення з роботу обслуговуючих
кооператив працівників. Докази
укладання та ознайомлення членів
правління з будь-якими посадовими
інструкціями з цього приводу,
укладання договорі про повному
матеріальну відповідальність із
членами правління кооперативу, суду не
надані.

Судом встановлено, що правління у
складі відповідачів таке положення
статут кооперативу виконало в повному
обсязі, видавши відповідні накази про
звільнення колишнього голови
правління, сантехніка та двірника
ОСОБА_7, та видавши письмове
розпорядження бухгалтеру означеного
кооперативу ОСОБА_8 про проведення
повного розрахунку із таким
працівником (а.с. 60), до функціональних
обов'язків якої і належало нарахування
та проведення відповідних грошових
виплат працівникові, належних тому при
звільнені. При цьому, судом
встановлено, що із означеним
працівником під час його звільнення
був проведений розрахунок у вигляді
виплати заробітної плати в розмірі 2086
грн. 66 коп. Під час проведення такого
розрахунку ОСОБА_7 матеріальних жодних
претензій до кооперативу не пред'являв,
а до суду із позовом звернувся лише у 2012
року, тобто після відкликання
правління у складі відповідачів по
справ та звільнення ОСОБА_2 із посади
голови правління.

На думку суду проведення неповного
розрахунку із працівником ОСОБА_7, є
наслідком не винної та протиправної
поведінки відповідачів, а частими та не
системними змінами у керівництві
такого кооперативу протягом 2011-2012
років, що проходили без дотримання
членами правління вимог стосовно
передачі кадрової та фінансової
документації кооперативу від одного
керівного складу до іншого, та наявними
спорами між членами самого кооперативу
щодо порядку та способу управління
такої організації, про що свідчать
судові спори про визнання загальних
зборів кооперативу недійсними, та
наявні в матеріалах справи рішення
органів судової влади з цього приводу.
Означені обставини у їх сукупності
об'єктивно обумовлюють відсутність
можливості ведення кадрового
діловодства належним чином. Як
наслідок, чинне трудове законодавство
не звільняє кооператив за майнову
відповідальність перед працівником у
вигляді виплати такому працівникові
компенсацій за порушення строків
виплати заробітної плати. Однак, сам
пособі факт того, що відповідачі певний
період працювали на керівних посадах
кооперативу не може служити підставою
для покладення на них матеріальної
відповідальності за такі події, та, як
наслідок, задоволення позову.

Суд також зауважує, що відповідно до
п.п. «а»,«в» п. 54 Статуту
Житлово-будівельного кооперативу № 295
у складі керівних органів кооперативу
діє Ревізійна комісія, саме до
компетенції якої і входить проведення
не рідше один раз на півроку планової
ревізії господарсько-фінансової
діяльності кооперативу, та виявлення
неправомірних дій правління
кооперативу чи його окремих членів.

В даному випадку суду також не надано
доказів встановлення під час
проведення планової ревізії
господарсько-фінансової діяльності
кооперативу порушень відповідачами
своїх обов'язків, як членів правління
кооперативу, що б спричинили такій
організації майнову шкоду у вигляді
виплати працівникові компенсацій за
порушення строків виплати заробітної
плати.

З огляду на встановлені факти та
викладені положення матеріального та
процесуального закону, суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позову у межах, в якому
він заявлений.

Також, на підставі ст. 88 ЦПК України, у
зв'язку з тим, що в задоволені позову
було відмволено, судові витрати слід
віднести на рахунок Позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.
16 Закону України «Про кооперацію»,
ст.ст. 130, 134, 138 КЗпП України, ст.ст. 2, 10, 11,
57-60,88, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову
Житлово-будівельного кооперативу № 295
до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди, -
відмовити.

2. Судові витрати віднести на рахунок
Позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя :
Мовчан
Д.В.