Номер провадження: 22-ц/785/8880/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Железнові В.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4, відповідача
ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 28 серпня 2014 року
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
розірвання шлюбу та поділ спільного
майна подружжя,

в с т а
н о в и л а:

22 липня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про розірвання шлюбу, а
12 серпня 2013 року доповнила позов
вимогами про поділ майна подружжя,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем ОСОБА_5 з 01 грудня 2007 року.
ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась дочка
ОСОБА_7. 10 липня 2013 року після конфлікту
сімейні відносини припинились й вона з
дочкою вимушена була переїхати
проживати до батьків в м. Ізмаїл. Під
час шлюбу 17 вересня 2011 року вони
придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.3І,
державний номерний знак НОМЕР_1, який 25
січня 2013 року продали з метою придбання
нового автомобіля. 23 березня 2013 року
вони придбали новий автомобіль HYUNDAI ACCENT
1.4, Classіc MT, державний номерний знак
НОМЕР_3, за 118300 грн. 16 липня 2013 року після
припинення шлюбних відносин її чоловік
без її згоди зняв автомобіль з обліку й
передав його своєму батьку ОСОБА_8, який
в свою чергу 28 листопада 2013 року продав
його іншій особі. Вона вважає, що
автомобіль, риночка вартість якого
складає 117969,46 грн., є спільною сумісною
власністю подружжя й їй належить право
на грошову компенсацію ? частини його
вартості в розмірі 58984,73 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 60, 61, 63, 65, 67, 69, 71 СК України,
позивачка ОСОБА_3 просила суд розірвати
шлюб та провести поділ спільного майна
подружжя - автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, Classіc MT,
та виділити їй грошову компенсацію ?
частини його вартості в розмірі 58984,73
грн., стягнути з відповідача на її
користь витрати по сплаті судового
збору в сумі 720,52 грн. та на правову
допомогу в сумі 4000 грн. (а.с. 2-3, 90-91, 150-152).

Відповідач ОСОБА_5 позов про розірвання
шлюбу визнав, проти позову про поділ
майна заперечував і в своїх поясненнях
зазначав, що спірний автомобіль
придбаний за грошові кошти позичені у
його батька ОСОБА_8 і не є спільною
власністю подружжя. 16 липня 2014 року в
рахунок повернення позичених коштів
автомобіль був знятий з обліку та
зареєстрований на ім'я батька. На
момент розгляду справи майно відсутнє
й поділу не підлягає.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Суд
розірвав шлюб між сторонами у справі,
зареєстрований 01 грудня 2007 року
відділом держаної реєстрації актів
цивільного стану по м. Ізмаїл
Ізмаїльського міського управління
юстиції Одеської області, актовий
запис № 841, стягнув з відповідача
ОСОБА_5 на користь позивачки витрати по
сплаті судового збору в сумі 114,70 грн. В
решті позову відмовлено (а.с. 165-166).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
в частині відмови у позові про поділ
спільного майна скасувати й ухвалити
нове рішення в цій частині, яким
провести поділ автомобіля й стягнути
судові витрати в повному обсязі,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
в цій частині порушив норми
процесуального і матеріального права
(а.с. 169-181).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію позивачки
ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5, його представника
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивачки
підлягає задоволенню за таких підстав.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції переверяється в
апеляційному порядку в частині відмови
у позові про поділ спільного майна
подружжя та у відшкодуванні витрат на
правову допомогу.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони у справі перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 2007
року. ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась
дочка ОСОБА_7.

З 10 липня 2013 року сторони у справі
припинили шлюбні відносини і не ведуть
спільно господарство, після припинення
сімейних відносин дитина залишилася
проживати з матір'ю.

Під час шлюбу 23 березня 2013 року був
придбаний автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, Classіc MT,
державний номерний знак НОМЕР_3, за 118300
грн., який був зареєстрований за
відповідачем ОСОБА_5 16 липня 2013 року
автомобіль був знятий з обліку й
зареєстрований за ОСОБА_8, який в свою
чергу 28 листопада 2013 року зняв його з
обліку для реалізації і 07 грудня 2014
року автомобіль був зареєстрований на
ім'я нового власника.

Відмовляючи у задоволенні позову про
поділ спільного майна подружжя, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час розгляду справи спірний автомобіль
відсутній, що виключає його поділ.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо,
виходячи з наступного.

Нормами Сімейного кодексу України
передбачено, що майно, яке набуто
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ст.60).
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст.63). У разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення (чч. 1, 2 ст.70).

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", викладених у п. п. 19, 22, 23, 24
постанови, вирішуючи спори про поділ
майна подружжя, суди повинні
враховувати, що само по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69- 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи. Вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
сторони у справі був зобов'язаний
довести в судовому засіданні
обставини, на які позивачка
посилається як на підставу своїх вимог,
а відповідач як на заперечення проти
позову.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60,
179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої
інстанції не перевірив належним чином
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору, та не
надав правильної оцінки наявним справі
доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку докази були досліджені судом
першої інстанції з порушенням норм
процесуального права, тому апеляційний
суд має законні підстави для
встановлення обставин, що мають
значення для справи, та дослідження й
оцінки наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка
ОСОБА_3 стверджувала, що під час шлюбу 17
вересня 2011 року вони придбали
автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.3І, державний
номерний знак НОМЕР_1, який 25 січня 2013
року продали з метою придбання нового
автомобіля. 23 березня 2013 року вони
придбали новий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4,
Classіc MT, державний номерний знак НОМЕР_3,
за 118300 грн. 16 липня 2013 року після
припинення шлюбних відносин її чоловік
без її згоди зняв автомобіль з обліку й
передав його своєму батьку ОСОБА_8, який
в свою чергу 28 листопада 2013 року
передав його брату її чоловіка, що
підтверджується листом УДАІ ГУ УМВС
України в Одеській області від 17 квітня
2014 року (а.с. 124), листом УДАІ ГУ УМВС
України в Одеській області від 06 червня
2014року та доданими до нього
документами (а.с. 135-137) та листом УДАІ ГУ
УМВС України в Одеській області від 23
липня 2014року (а.с. 140).

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_5 стверджував, що спірний
автомобіль придбаний за грошові кошти
позичені у його батька ОСОБА_8 і не є
спільною власністю подружжя. 16 липня
2014 року в рахунок повернення позичених
коштів автомобіль був знятий з обліку
та зареєстрований на ім'я батька. На
момент розгляду справи майно відсутнє
й поділу не підлягає, та надав суду
копію договору без процентного займу,
укладеного 20 березня 2013 року між
відповідачем ОСОБА_5 та його батьком
ОСОБА_8 в простій письмовій формі, за
яким відповідач позичив 118300 грн. на
придбання автомобіля HYUNDAI ACCENT. (а.с. 120-121)
та розписку від 23 березня 2013 року про
отримання грошових коштів в сумі 118300
грн. (а.с. 122).

Частинами 1 та 7 ст. 57 СК України
встановлено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

Колегія суддів завертає увагу на те, що
в порушення положень ст. 215 ЦПК України
суд не навів в своєму рішенні ніяких
мотивів з приводу правового режиму
власності спірного автомобіля: він є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя або об'єктом особистої
приватної власності одного з подружжя.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Аналізуючи зазначені норми права,
з'ясовуючи вказані обставини, які
стосуються предмету доказування, та
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами у
справі доказів кожний окремо й у їх
сукупності, колегія суддів приймає до
уваги докази, надані позивачкою, та не
приймає докази, надані відповідачем, й
вважає, що відповідач ОСОБА_5 не довів
належними та допустимими доказами те,
що спірний автомобіль був придбаний 23
березня 2013 року за грошові кошти батька
й належить йому на праві особистої
приватної власності.

Частиною 2 ст. 60 СК України передбачено,
що вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Встановлено, що спірний автомобіль
придбаний сторонами у справі у шлюбі за
спільні грошові кошти подружжя, у тому
числі від продажу 25 січня 2013 року
іншого автомобіля, й у відповідності
до ст. 60 СК України він є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно висновку експертного авто
товарознавчого дослідження № 59 про
оцінку транспортного засобу від 19
червня 2014 року, проведеного «ПП
ОСОБА_9», риночка вартість спірного
автомобіля складає 117969,46 грн. (а.с. 153-154).

Встановлено, що спірний автомобіль
після припинення шлюбних відносин 10
липня 2013 року був відчужений
відповідачем 16 липня 2013 року своєму
батьку на свій розсуд проти волі
дружини ОСОБА_3, що визнається
відповідачем ОСОБА_5 в судовому
засіданні.

У п. 30 постанови № 1 від 21 грудня 2007 року
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що спірний автомобіль є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
після припинення шлюбних відносин
автомобіль був відчужений
відповідачем батьку на сій розсуд
проти волі дружини ОСОБА_3, чим було
порушено її право на ? частку майна,
тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України її порушене право підлягає
судовому захисту шляхом стягнення з
відповідача на її користь грошової
компенсації ? частини вартості
спірного автомобіля в розмірі 58984,73 грн.

Вказаний висновок узгоджується з
правовими висновками Верховного Суду
України, висловленими у постанові від 11
вересня 2013 року в справі №6-56цс13, у
постанові від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13,
у постанові від 25 грудня 2013 року в
справі №6135цс13, які у відповідності до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими
для всіх судів України.

Отже, вимоги позивачки ОСОБА_3 про поділ
спільного майна є обґрунтованими,
законними й підлягають задоволенню.

При подачі позову про поділ спільного
майна позивачка ОСОБА_3 сплатила
судовий збір в сумі 591 грн. (а.с. 92), при
подачі апеляційної скарги вона
сплатила судовий збір в сумі 295 грн.,
тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_5 на її користь
витрати по сплаті судового збору в сумі
884, 84 грн. (589, 84 грн. + 294 грн.).

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на
правову допомогу, суд першої інстанції
виходив з того, що в квитанції № 8069 від
30 липня 2013 року не зазначено по якій
справі проведена оплата.

Проте, з таким висновком суду
погодитися неможливо за таких підстав.

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено,
що правову допомогу може надавати
особа, яка є фахівцем у галузі права і
за законом має право на надання
правової допомоги, ч. 2 цієї ж статті
встановлено, що особа, зазначена в
частині першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Частиною 4 ст. 42 ЦПК України
встановлено, що повноваження адвоката
як представника можуть також
посвідчуватись ордером, який виданий
відповідним адвокатським об'єднанням,
або договором. До ордера адвоката
обов'язково додається витяг із
договору, у якому зазначаються
повноваження адвоката як представника
або обмеження його прав на вчинення
окремих процесуальних дій. Витяг
засвідчується підписом сторін
договору.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. При встановленні
розміру гонорару враховуються
складність справи, кваліфікація і
досвід адвоката, фінансовий стан
клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та
враховувати витрачений адвокатом час
(ч. 3 ст. 30 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних і
адміністративних справах" від 20 грудня
2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з
01 січня 2012 року, розмір компенсаційних
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановлених законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи, що визначається у
відповідному судовому рішенні.

У пунктах 47 та 48 постанови № 10 Пленуму
"Про застосування судами законодавства
про судові витрати у цивільних справах"
від 17 жовтня 2014 року Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
роз'яснив, що "право на правову допомогу
гарантовано статтями 8, 59 Конституції
України, офіційне тлумачення якого
надано Конституційним Судом України
(Рішення від 16 листопада 2000 року №
13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №
23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №
6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Порядок надання безоплатної
правової допомоги у цивільних справах
передбачений у розділі III Закону
України від 02 червня 2011 року № 3460-VI
«Про безоплатну правову допомогу»,
положення якого забезпечуватимуться
поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову
допомогу слід враховувати, що особа,
яка таку допомогу надавала, має бути
адвокатом (стаття 6 Закону України від 05
липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність») або іншим
фахівцем у галузі права незалежно від
того, чи така особа брала участь у
справі на підставі довіреності, чи
відповідного договору (статті 12, 42, 56
ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової
допомоги визначається за домовленістю
між стороною та особою, яка надає
правову допомогу. Разом із тим
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлений Законом
України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

"Підстави, межі та порядок
відшкодування судових витрат на
правову допомогу, надану в суді як
адвокатом, так і іншим фахівцем у
галузі права, регламентовано у пункті 2
частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89
ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний
розмір якої визначено відповідним
законом, про що зазначено в пункті 47
цієї постанови, стягуються не лише за
участь у судовому засіданні при
розгляді справи, а й у разі вчинення
інших дій поза судовим засіданням,
безпосередньо пов'язаних із наданням
правової допомоги у конкретній справі
(наприклад, складання позовної заяви,
надання консультацій, переклад
документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені.

Відсутність документального
підтвердження витрат на правову
допомогу, а також розрахунку таких
витрат є підставою для відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
таких витрат".

З матеріалів справи вбачається, що
інтереси позивачки ОСОБА_3 в суді
представляв адвокат ОСОБА_4 на підставі
ордеру №9084/12 від 30 липня 2013 року та
витягу з угоди № 68 про надання правової
допомоги від 30 липня 2013 року (а.с. 16,17).

Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
надав суду першої інстанції розрахунок
гонорару адвоката, з якого вбачається,
що розмір гонорару становить 5392,20 грн.,
який складається з правових
консультацій та визначення правової
позиції довірителя 30 мін (243,60 грн.),
вивчення нормативної бази та правової
практики - 30 мін (243,60 грн.), складання
позову - 1 год. (487,20 грн.), складання
додаткового позову - 1 год. (487,20 грн.),
складання уточненого позову - 1 год. (487,20
грн.), участь в судових засіданнях - 10
судових засідань (5 год.) - 2436 грн.,
вивчення матеріалів справи,
інформаційна виписка з матеріалів
справи 1,5 год. (730,80 грн.), складання
запитів про витребування інформації - 30
мін (243,60 грн.) - а.с. 156.

За домовленістю між позивачкою ОСОБА_3
та її адвокатом ОСОБА_4 розмір
гонорару у 4000 грн. і у підтвердження
оплати витрат на правову допомогу
надана копія квитанції № 8069 від 30 липня
2014 року про отримання від ОСОБА_3 4000
грн., де зазначений номер угоди про
надання допомоги - 68, завірена печаткою
адвоката ОСОБА_4 (а.с. 155).

Перевіряючи розрахунок гонорару
представника позивача, тривалість
судових засідань, в яких приймав участь
представник позивачки - ОСОБА_4, та
вчинення ним інших дій по наданню
правової допомоги, колегія суддів
вважає, що наданий розрахунок витрат
документально підтверджений, є
розумним та враховує витрачений
адвокатом час й не перевищує граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що є законні підстави
відшкодування відповідачем ОСОБА_5
витрат на правову допомогу в розмірі 4000
грн.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 10,
60, 84, 88, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та
матеріального права, ст. ст. 57, 60, 70, 71 СК
України, ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність",
у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для зміни рішення
суду першої інстанції й ухвалення
нового рішення про задоволення позову
про поділ спільного майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити, рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 серпня 2014 року змінити й ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити.

Провести поділ автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4,
Classіc MT, 2013 року випуску, ринкової
вартістю 117969,46 грн., який є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
та стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Колісне Саратського
району Одеської області,
ідентифікаційний номер картки
платника податків НОМЕР_2,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_2, грошову компенсацію ? частини
вартості автомобіля в розмірі 58984,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Колісне Саратського
району Одеської області,
ідентифікаційний номер картки
платника податків НОМЕР_2,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_2, витрати по сплаті судового
збору в сумі 589,84 грн. та витрати на
правову допомогу в розмірі 4000 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький