НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2014 року Новомосковський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області в складі:головуючого судді
Дубовенко І.Г.

при секретареві
Данильченко Т.В.

за участі представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Новомосковську цивільну
справу:

- за первісним позовом ОСОБА_4 до
Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_2, третя
особа - ОСОБА_5, Новомосковське районне
комунальне підприємство Бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у
Новомосковському районі
Дніпропетровської області про
визнання недійсним договорів
купівлі-продажу нерухомого майна,
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю,
скасування реєстрації права власності,
визнання права користування земельною
ділянкою,

- та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_4 про
визнання добросовісним набувачем, суд -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області знаходиться цивільна справа за
первісним позовом ОСОБА_4 до
Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_2, третя
особа - ОСОБА_5, Новомосковське районне
комунальне підприємство Бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у
Новомосковському районі
Дніпропетровської області про
визнання недійсним договорів
купівлі-продажу нерухомого майна,
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю,
скасування реєстрації права власності,
визнання права користування земельною
ділянкою; та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_4 про
визнання добросовісним набувачем.

У лютому 2008 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Орлівщинської
сільської ради Новомосковського
району Дніпропетровської області про
визнання права власності на будинок у
порядку спадкування за законом.

У січні 2010 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з позовом, який неодноразово
уточнювала, до Орлівщинської сільської
ради Новомосковського району
Дніпропетровської області, ТОВ «НТЗ
Сільгосппромтехстрой», ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_5, Новомосковське районне
комунальне підприємство Бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», відділ Держкомзему у
Новомосковському районі
Дніпропетровської області, про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нерухомого майна,
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним державного акта на право
приватної власності на землю,
скасування реєстрації права власності,
посилаючись на те, що її матері - ОСОБА_8,
на праві власності належав житловий
будинок по АДРЕСА_1. 04 серпня 1998 року
вона уклала договір довічного
утримання зі своєю матір'ю та вітчимом -
ОСОБА_9, відповідно до якого в її
власність був переданий вказаний
житловий будинок.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спадщина
на житловий будинок не відкривалася,
оскільки він належав їй на підставі
договору довічного утримання.

ОСОБА_10 посилалася також на те, що брат
померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_6,
скориставшись тим, що вона проживає за
межами України, звернувся до суду з
позовом про визнання за ним права
власності на житловий будинок.

Рішенням суду від 19 березня 2008 року
вимоги ОСОБА_6 були задоволені, за ним
визнано право власності на
вищевказаний житловий будинок у
порядку спадкування за законом після
смерті брата - ОСОБА_9

11 квітня 2008 року судом було
постановлено ухвалу про накладення
арешту на спірний житловий будинок, а 15
квітня 2008 року рішення суду від 19
березня 2008 року було скасоване за
нововиявленими обставинами, однак, 12
квітня 2008 року ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу, згідно з яким продав
ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» цей
житловий будинок.

05 жовтня 2008 року ТОВ «НТЗ
Сільгосппромтехстрой» продало ОСОБА_2
спірний житловий будинок, не
посвідчивши зазначений договір
купівлі-продажу нотаріально.

12 листопада 2008 року Третейський суд при
товарній біржі
«Дніпропетровськфорвард» ухвалив
рішення, яким договір купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладений 05 жовтня 2008 року між ТОВ «НТЗ
Сільгосппромтехстрой» і ОСОБА_2 визнав
дійсним, за ОСОБА_2 визнано право
власності на вищезазначений житловий
будинок.

Орлівщинською сільською радою
Новомосковського району
Дніпропетровської області 06 лютого 2009
року було прийнято рішення № 37-225 про
передачу у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,230 га, розташованої по
АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення 24 червня 2009
року Орлівщинською сільською радою
ОСОБА_2 був виданий державний акт серії
ЯЖ № 915902 на право приватної власності
на земельну ділянку площею 0,230 га
розташовану по АДРЕСА_1.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 липня 2010 року вказані
справи були об'єднані в одне
провадження.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області позовні вимоги ОСОБА_6, який
помер 03 лютого 2009 року, були залишені
без розгляду в зв'язку із відсутністю
спадкоємців.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_10 підтримав позовні вимоги
позивача за первісним позовом та
просив їх задовольнити в тому вигляді,
в якому вони викладені в уточненому
позові. При цьому зазначивши, що на
момент укладання договору довічного
утримання законодавство не
передбачало обов'язку набувача
реєструвати право власності. З приводу
вибуття з права власності його
довірителя спірного майна а в
подальшому його знищення, тому як на
момент уточнення позовних вимог
будинку по АДРЕСА_1 вже було знищено
невідомими їй особами - вона звернулася
із заявами про злочини до прокуратури,
тому на сьогодні хоча і не має рішення
щодо злочинних дій будь-яких осіб,
однак вони будуть встановлюватися в
подальшому. А тому на сьогодні право
його довірителя як землекористування
за адресою: АДРЕСА_1 - порушене та
підлягає захисту. Документом, який
підтверджує право користування
земельною ділянкою його довірителя є
довідка Орлівщинської сільської ради,
що ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 мали у користуванні
спірну земельну ділянку згідно
відомостей Орлівщинської сільради. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
просив відмовити, тому як договір
купівлі-продажу нерухомого майна
відповідно до діючого законодавства
повинен бути нотаріально посвідчений.

Представник ОСОБА_2 первісний позов не
визнала та просила відмовити в його
задоволенні, тому як на момент продажу
спірного будинку Товариству з
обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільхопромтехстрой», а ні в реєстрі
обтяжень, а ні в інших реєстрах не було
відомостей про те, що рішення суду про
визнання за ОСОБА_6 права власності в
порядку спадкування скасоване,
будь-яких обтяжень на будинку не було,
як і не було відомо про наявність
будь-яких спорів з цього приводу. В свою
чергу ТОВ «НТЗ Сільхозпротехстрой»
продало будинок по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2, під
час укладання цього договору також не
було відомо про наявність будь-якого
спору, або про наявність заборон на це
майно. Що стосується вимог позивача
щодо визнання за нею права
користування земельною ділянкою, то
вважає, що з такою заявою вона повинна
звертатися до місцевої ради до
повноважень якої входить вирішення
цього питання. Зустрічний позов
підтримала та просила його
задовольнити, тому як її довіритель є
добросовісним набувачем придбаного у
ТОВ НТЗ Сільхозпротехстрой майна.

Представник Орлівщинської сільської
ради Новомосковського району
Дніпропетровської області в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи належним чином
повідомлений судом, в своїй заяві
просили справу розглядати за
відсутності їхнього представника.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «НТЗ
Сільхопромтехстрой» в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлялися шляхом
направлення судових повісток, які
повертаються на адресу суду за
минуванням строку зберігання без
вручення. Згідно витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 229)
ТОВ «НТЗ Сільхозпротехстрой»
зареєстроване 13.02.2008 року, станом на
13.02.2012 року - стан юридичної особи -
припинено, в той час як відомості щодо
дати прийняття, дати набрання законної
сили судового рішення, назва органу, що
прийняв рішення - відомості відсутні.

Треті особи: ОСОБА_5, Новомосковське
районне комунальне підприємство БТІ
«Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у
Новомосковському районі
Дніпропетровської області в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи належним чином
повідомлені судом, про причини неявки
суд не повідомили.

На підставі ст.ст. 157, 169 ЦПК України з
урахуванням думки осіб, що беруть
участь у справі, суд дійшов висновку
про можливість розгляду справи за
відсутності осіб, що не з'явилися.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що
брали участь у справі, дослідивши
матеріали цивільної справи в їх
сукупності, приходить до наступного, а
саме:

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права в разі його порушення,
невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК
України). Способами захисту цивільних
прав та інтересів, зокрема, можуть бути
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від
02 листопада 1979 року ОСОБА_8
придбала у ОСОБА_11 житловий будинок по
АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 10?11).

04 серпня 1998 року ОСОБА_10 уклала договір
довічного утримання зі своєю матір'ю ?
ОСОБА_8 та вітчимом ? ОСОБА_12,
відповідно до якого в її власність був
переданий житловий будинок по АДРЕСА_1,
договір посвідчений нотаріально.

За положеннями п. 9 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
договорів, що були укладені до 1 січня
2004 року і продовжують діяти після
набрання чинності Цивільним кодексом
України, застосовуються правила цього
Кодексу щодо підстав, порядку і
наслідків зміни або розірвання
договорів окремих видів незалежно від
дати їх укладення.

Відповідно до ст. 425 ЦК України в
редакції 1963 року, який був чинний на час
укладення спірного договору, за
договором довічного утримання одна
сторона, що є непрацездатною особою за
віком або станом здоров'я (відчужувач),
передає у власність другій стороні
(набувачеві майна) будинок або частину
його, взамін чого набувач майна
зобов'язується надавати відчужувачеві
довічно матеріальне забезпечення в
натурі у вигляді житла, харчування,
догляду і необхідної допомоги.

Норми ЦК України в редакції 1963 року не
містили обов'язку реєстрації права
власності.

Установлено, що ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про смерть. ОСОБА_9 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про смерть.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 березня 2008 року були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_6, за
ним визнано право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
брата - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

11 квітня 2008 року ОСОБА_10 звернулася до
суду з заявою про перегляд рішення суду
за нововиявленими обставинами, в цей же
день, 11 квітня 2008 року судом винесена
ухвала про накладення арешту на
спірний житловий будинок.

12 квітня 2011 року ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу, згідно з яким він
продав ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой»
житловий будинок по АДРЕСА_1, угода
посвідчена нотаріально.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2008 року рішення
Новомосковського міськрайонного суду
від 19 березня 2008 року було скасовано за
нововиявленими обставинами.

05 жовтня 2008 року ТОВ «НТЗ
Сільгосппромтехстрой» продало ОСОБА_2
спірний житловий будинок, не
посвідчивши зазначений договір
купівлі-продажу нотаріально.

12 листопада 2008 року Третейський суд при
товарній біржі
«Дніпропетровськфорвард» ухвалив
рішення, яким угода купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1, яка
укладена 05 жовтня 2008 року між ТОВ «НТЗ
Сільгосппромтехстрой» і ОСОБА_2 була
визнана дійсною, за ОСОБА_2 визнано
право власності на вищезазначений
житловий будинок.

Щодо визнання недійсним договорів
купівлі-продажу спірного будинку, суд
приходить до наступного.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215?235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Статті 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 10 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданного на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача ? з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, що
неодноразово роз'яснювалося сторонам у
справі в ході судового розгляду.

Справа тривалий час знаходиться в суді
за клопотанням представників як
позивача за первісним позовом так і
представника позивача і за зустрічним
позовом постановляли ся ухвали про
забезпечення доказів у справі, до речі
представником позивача за первісним
позовом зазначалося, що витребування
певних відомостей необхідно також для
зміни чи уточнення позовних вимог, що
відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України
можливе до розгляду справи по суті.
Однак після отримання відповідей,
позовні вимоги залишені в тому ж
вигляді.

Не можуть бути прийняті до уваги
посилання представника позивача за
первісним позовом про те, що судовий
розгляд неможливо закінчити без допиту
свідка ОСОБА_13, за заявою якої було
знято у 2008 році заборону на відчуження
будинку АДРЕСА_1, оскільки предметом
розгляду не є довіреність за якою
ОСОБА_10 надавала ОСОБА_13 будь-які
повноваження; а зміна позовних вимог
під час розгляду справи по суті, як на
цьому стверджує представник позивача
за первісним позовом - неможлива,
відповідно до вимог ст.. 31 ЦПК України.

Аналізуючи вищевикладене суд
приходить до переконання, що обраний
позивачем спосіб захисту її права, в
межах заявлених нею позовних вимог - не
підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання за нею
права користування земельною ділянкою,
суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 06
лютого 2009 року Орлівщинською сільською
радою Новомосковського району
Дніпропетровської області було
прийнято рішення №37-225 про передачу у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,230 га, розташованої по АДРЕСА_1.

24 червня 2009 року Орлівщинською
сільською радою ОСОБА_2 був виданий
державний акт серії ЯЖ № 915902 на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,230 га, що розташована по
АДРЕСА_1.

Не можуть бути прийняті до уваги
посилання представника позивача за
первісним позовом про те, що належним
доказом підтвердження факту, що ОСОБА_8
чи ОСОБА_9 мали у користуванні спірну
земельну ділянку згідно відомостей
Орлівщинської сільради (т. 2 а.с. 204), тому
як згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України - не є
належним та допустимим доказом, про що
також зазначалося в ухвалі ВССУ від
17.07.2013 року, при перегляді зазначеної
справи в касаційному порядку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Так згідно відповіді Управління
Держземагенства у Новомосковському
районі Дніпропетровської області за №
1227/01-06 від 28.05.2014 року земельна ділянка
за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 не
зареєстрована.

Технічний паспорт на житловий будинок
АДРЕСА_1 від 09.04.1998 року на ім'я ОСОБА_8,
як і договір купівлі-продажу на ім'я
ОСОБА_8 - не містять будь-яких посилань
щодо розміщення будинку на земельній
ділянці, та її статусу щодо
користування і т.і.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовуються вимоги чи заперечення,
визнаючи одні та відхиляючи інші
докази, суд мотивує доводи та враховує,
що доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Крім того, представником позивача
зазначено, що ОСОБА_10 до виконкому з
заявами про передачу їй у користування
земельної ділянки не зверталася, що
згідно із ст. 16 ЦК України позбавляє суд
можливості визначити в чому порушене
право позивача, тому як суд не може
підміняти органи державної влади, до
повноважень яких віднесені питання
щодо передачі земельних ділянок у
користування.

Аналізуючи вищевикладене, суд доходить
висновку про те, що в задоволенні
позовних вимог позивача щодо визнання
за нею права користування земельною
ділянкою - належить відмовити.

Що стосується вимог позивач про
визнання незаконним та скасування
рішення сільради про передачу спірної
земельної ділянки у власність ОСОБА_2
та виданого на його підставі рішення
державного акту на землю - то в їх
задоволенні необхідно відмовити, у
зв'язку з тим, що вони є похідними від
вимог щодо порушеного права на
користування земельною ділянкою.

Вимоги позивача за первісним позовом
щодо скасування державної реєстрації
права власності як на будинок так і на
земельну ділянку, є похідними від
попередніх вимог щодо визнання
незаконним договору купівлі-продажу
та рішення щодо земельної ділянки - а
тому в їх задоволенні також належить
відмовити.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2
суд приходить до наступного.

Частинами 4,5 ст.12 ЦК України
передбачено, що особа може за
відплатним або безвідплатним
договором передати своє майнове
право іншій особі, крім випадків,
встановлених законом. Якщо законом
встановлені правові наслідки
недобросовісного або нерозумного
здійснення особою свого права,
вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше
не встановлено судом.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
визначених у главі 24 Цивільного
кодексу України, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
1)було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
2)було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
3)вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
набув право власності на будинок по
АДРЕСА_1 за рішенням третейського суду
при товарній біржі
«Дніпропетровськфорвард» від 12
листопада 2008 року, яким визнано договір
купівлі-продажу зазначеного будинку
від 05 жовтня 2008 року дійсним та визнано
за ОСОБА_2 право власності на будинок по
АДРЕСА_1. Ухвалою Дзержинського
районного суду м.Харкова у справі №
6-241/08 від 26 листопада 2008 року видано
виконавчий лист на рішення зазначеного
третейського суду (т. 2 а.с. 136-141).

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
під час розгляду позову про
витребування майна відповідач згідно
зі статтею 388 ЦК має право заперечити
проти позову про витребування майна з
його володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). У такому
разі пред'явлення зустрічного позову
про визнання добросовісним набувачем
не вимагається і, крім того, не є
належним способом судового захисту
(стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна.

Аналізуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про те, що в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання його добросовісним набувачем
будинку по АДРЕСА_1 - належить
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 5-8, 10-11, 27, 31, 58-61, 88, 169, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову
ОСОБА_4 до Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_2, третя
особа - ОСОБА_5, Новомосковське районне
комунальне підприємство Бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у
Новомосковському районі
Дніпропетровської області про
визнання недійсним договорів
купівлі-продажу нерухомого майна,
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю,
скасування реєстрації права власності,
визнання права користування земельною
ділянкою - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до Орлівщинської сільської ради
Новомосковського району
Дніпропетровської області, Товариства
з обмеженою відповідальністю «НТЗ
Сільгоспромтехстрой», ОСОБА_4 про
визнання добросовісним набувачем -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І.Г.Дубовенко