Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3988/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа Житловий кооператив
«Дніпроспецсталь-10», про визначення
порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа -
Житловий кооператив
«Дніпроспецсталь-10», про вселення,
визначення порядку користування
квартирою, зобов'язання відповідача не
чинити перешкоди в користуванні
спірною квартирою.

В позові зазначав, що йому на праві
власності належить 1/5 частина квартири
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 належить 4/5 частин цієї
квартири. Вказана квартира складається
із трьох кімнат: ізольованої площею
10,3кв.м та суміжних площею 16,7кв.м і
14,0кв.м. На теперішній час ОСОБА_4 займає
всю квартиру та чинить йому перешкоди в
здійсненні права власності належною
йому частиною квартири. Оскільки між
ними немає згоди в користуванні
квартирою, просив суд визначити
порядок користування квартирою, а саме:
виділити йому у користування
ізольовану кімнату площею 10,3кв.м, а
ОСОБА_4 суміжні кімнати площею 16,7кв.м і
14,0кв.м, підсобні приміщення залишити у
загальному користуванні, зобов'язати
відповідача не чинити перешкоди в
користуванні спірною квартирою.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2014 року
провадження у справі в частині вимог
про вселення закрите, оскільки
тотожний спір вирішений рішенням
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя від 15 серпня 2013 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та у позові
про вселення відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2014 року у
задоволенні позову про визначення
порядку користування квартирою,
зобов'язання відповідача не чинити
перешкоди в користуванні спірною
квартирою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справ,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким його
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення апелянта
ОСОБА_3, його представника адвоката
ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_4,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини і відповідні
правовідносини.

Сторонам на праві спільної часткової
власності належить квартира АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 є власником 1/5 частини цієї
квартири, а ОСОБА_4 належить на праві
приватної власності 4/5 частин вказаної
квартири.

Вказана квартира має 59,31кв.м загальної
площі, 41кв.м житлової площі і
складається із трьох кімнат:
ізольованої кімнати площею 10,3кв.м та
суміжних площею 16,7кв.м і 14,0кв.м.

На 1/5 частку ОСОБА_3 припадає 8,2кв.м
житлової площі, що менше будь-якої із
кімнат цієї квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2013р. у
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення
відмовлено з підстав недоведеності
вимог. Рішення набрало законної сили.

Під час апеляційного розгляду
встановлено, що суд першої інстанції з
дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність
двох або більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

У пункті 14 постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику у справах за позовами про
захист приватної власності" від 22
грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщенням квартири, якщо про це
заявлено позов.

Право кожного із співвласників на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК
України. У разі неможливості цього він
має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спірним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що квартиру у
багатоквартирному багатоповерховому
будинку неможливо поділити в натурі з
дотриманням вищевказаних умов.

Є правильним висновок рішення суду, що
неможливим є визначення порядку
користування квартирою за вимогою
позивача, з виділенням йому кімнати
розміром 10,3кв.м, що більше ніж на два
квадратних метри перевищує розмір його
частки у праві власності щодо житлової
площі квартири, оскільки йому припадає
8,2кв.м. Відповідно, вимоги позивача
порушують право власності відповідача
на 4/5 у праві власності на вказану
квартиру.

Вірним є рішення суду щодо відмови у
задоволення позовних вимог про
зобов'язання відповідача не чинити
перешкоди в користуванні спірною
квартирою, як такі, що не мають свого
підтвердження.

Під час апеляційного розгляду справи
відповідач пояснив про відсутність з
його боку перешкод у здійсненні права
власності позивачем, з урахуванням тих
обставин, що позивач висловлює намір
самовільно перебудувати квартиру на що
він згоди не дає.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
відповідач в спірній квартирі не
проживає і потреби в ній немає не
спростовують висновки рішення суду,
оскільки ЦК України не вимагає від
власника житлового приміщення
постійно у ньому проживати.

Під час апеляційного розгляду справи
апелянт пояснив, що мав у спільній
власності приватизовану квартиру, яка
продана на даний час, що спростовує
доводи апелянта, що він не має де жити,
оскільки житло він мав і на свій розсуд
ним розпорядився.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт
має понад 60-ти років віку і може
претендувати на кімнату 10,3кв.м у
вказаній квартирі не можуть бути
прийняті судом, оскільки не мають
правових підстав.

Доводи апеляційної скарги про
неправильність рішення суду через
непроведення судової будівельної
експертизи не мають свого
підтвердження.

Згідно ст. 143 ЦПК України експертиза
призначається для з'ясування обставин,
які потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо.

Як вказано вище у цій ухвалі, у п. 14
постанови Пленуму Верховного суду
України "Про судову практику у справах
за позовами про захист приватної
власності" від 22 грудня 1995 року № 20
роз'яснено, що квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири.

Не потребує спеціальних знань
вирішення питання про неможливість
виділення сторонам ізольованих жилих
та інших приміщень з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири, з
урахуванням тієї обставини, що
предметом спору є квартира на 4 поверсі
багатоквартирного будинку з одним
виходом до під'їзду, двома суміжними
кімнатами, підсобними приміщеннями
обмежених розмірів та загальною площею
59,31кв. м.

Крім того, необхідно виходити з вимог
ст.ст. 11, 303 ЦПК України, за якими
апеляційний суд розглядає справу в
межах позовних вимог, заявлених у суді
першої інстанції. А з матеріалів справи
вбачається, що вимог про поділ
квартири в натурі у позові не заявлено.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом вимог ст.ст. 319, 321, 386 ЦК
України щодо права власника володіти,
користуватися, розпоряджатися
належним йому майном, непорушності
права власності, рівності захисту
суб'єктів права власності не мають
свого підтвердження.

Наводячи вказані норми матеріального
права ОСОБА_3 вимагає від суду
застосування їх лише до його права
власника, не беручи до уваги, що
вказані норми матеріального права
однаковим чином розповсюджуються на
захист права власності іншого
співвласника ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про
наявність у позивача права на вселення
у спірну квартиру, що проігноровано
судом, є неприйнятними з тих підстав, що
у вказаній частині позовних вимог
ухвалою Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2014 року
провадження у справі закрите, оскільки
тотожний спір розглянуто раніше і
рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у
позові про вселення відмовлено.

Вказана ухвала ОСОБА_3 не оскаржена.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції незаконно віддав
перевагу ОСОБА_4 не мають підстав і
правового обґрунтування, а також не
знайшли свого підтвердження під час
апеляційного розгляду справи, що
викладено вище у даній ухвалі.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: