АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1269/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3183/14
Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В. Д.
Доповідач Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Омельченко Л.М., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

представника позивача Корост М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фармацевтична
компанія «Провізор»

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08 вересня 2014 року

по цивільній справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фармацевтична
компанія «Провізор» до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Фармацевтична компанія «Провізор»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення боргу за розпискою. Свої
вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 працює в
ТОВ «Провізор», яке, як позикодавець,
передало їй, як позичальнику, грошові
кошти в сумі 6 437 грн. 50 коп. Цей факт
підтверджується розпискою від 15.04.2014
року за змістом якої, у разі
неповернення вказаної суми до 11.00 год.
16.04.2014 року сума позики має бути
повернута в п'ятикратному розмірі,
тобто в розмірі 32 187,50 грн.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08 вересня 2014 року у
задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фармацевтична компанія «Провізор» до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
розпискою - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фармацевтична
компанія «Провізор» просить рішення
місцевого суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позву,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставини, що мають істотне
значення для справи, невірне
застосування норм матеріального та
процесуального права, недоведення
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 вдруге у судове
засідання апеляційної інстанції не
з»явилася, судові повістки, направлені
за її місцем реєстрації та проживання,
повернулися: одна - без вручення з
відміткою про закінчення терміну
зберігання на поштовому відділенні,
друга - за вказаною адресою не проживає.

Колегія суддів вбачає зловживання
відповідачем процесуальними правами
щодо отримання судових повісток та
явкою до суду. Дані про зміну ним місця
проживання відсутні, однак згідно ч. 1
ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, зобов»язані
повідомляти суд про зміну свого місця
проживання (перебування, знаходження)
або місцезнаходження під час
провадження справи. У разі відсутності
заяви про зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про можливість
розгляду справи у відсутність
відповідача, яка зловживає
процесуальними правами.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
відповідно до копії наказу
(розпорядження) № 160-К від 04 вересня 2013
року ОСОБА_3 прийнято на роботу, на
посаду провізора аптеки № 3,
розташованої в с. Розсошенці
Полтавського району ( а.с.9).

Через деякий час, в цьому пункті була
проведена ревізія грошових коштів та
виявлено недостачу в сумі 6 437 грн. 50 коп.
За результатами інвентаризації було
складено відповідний акт.

ОСОБА_3 надала в.о. директору ТОВ
«Провізор» розписку на суму недостачі ,
а саме - 6 437,50 грн., згідно якої станом на
17.00 год. 15.04.2014 року кошти за розпискою
вона не повернула та зобов'язувалась
повернути 6 437,50 грн. до 11.00 год 16 червня
2014 року, а в разі неповернення цієї суми
до неї буде застосовано коефіцієнт
«п'ять», тобто сума боргу становитиме
вже 32 187,50 грн. (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з того, що з
розписки не випливає те, що 15.04.2014 року
ОСОБА_3 отримала саме у позику від ТОВ
«Провізор» яку-небудь грошову суму, в
тому числі і 6 437, 50 грн. Розписка містить
інформацію про наявність якогось боргу
в сумі 6 437,50 грн., що це за борг, де коли
та за яких обставин він утоворився ТОВ
«Провізор» не пояснив.

Як встановила колегія суддів, такий
висновок місцевого суду є вірним,
оскільки суд дійшов його після повного,
всебічного та об"єктивного з"ясування
фактичних обставин справи, прав та
обов"язків сторін в даних
правовідносинах, з правильним
застосуванням норм матеріального
права.

За змістом розписки відповідач станом
на 15.04.2014 р. борг не повернула та
зобов»язується суму 6 437грн. 50 коп.
повернути до 11-00 16.04.2014 р., але у
розписці відсутня вказівка про те, що
відповідач цю суму коштів взяла у борг
(позичила) у позивача та коли саме вона
їх позичила.

Виходячи із фактичних обставин справи,
вбачається підміна одних
правовідносин іншими, а саме виявлення
нестачі грошових коштів та намагання
відшкодувати у спосіб стягнення цих
коштів за розпискою. Позивач не
заперечує тих обставин, що відповідач
перебувала з ним у трудових відносинах,
за результатами проведеної
інвентаризації виявлена нестача
грошових коштів у розмірі 6 437грн. 50 коп.
У разі заподіяння шкоди позивач має
право на відшкодування її за нормами
КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов»язковим для всіх суб»єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов»язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верхвного Суду України.

Згідно правової позиції, викладеної
постанові Верховного Суду України від
18.09.2013 р. № 6-636цс13, яка згідно зі ст. 360-7
ЦПК Україн є обов»язковою для судів,
письмова форма договору позики
внаслідок реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. За своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договру, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім цього, колегія суддів, звертає
увагу на те, що як стверджує позивач,
який є юридичною особою, передав у борг
грошові кошти фізичній особі. Крім
вказаної розписки, позивач не надав
доказів того, що ці кошти на
відповідній правовій підставі
вилучалися із каси ТОВ (тощо) та
передавалися відповідачу (видатковий
ордер тощо), оскільки позивач, як
юридична особа, повинен дотримуватися
вимог ведення фінансового обліку
грошових коштів, правомірність їх
перерахунку чи передачі іншим особам.

Доводи позивача про те, що у розписці
зазначено, що передається грошова сума,
не відповідає дійсності, оскільки у
розписці вказано: «станом на 17-00 15.04.2014
р. борг не повернула, зобов»язуюсь суму
6 437 грн. 50 коп. повернути до 11-00 16.04.2014»,
отже розписка не містить відомостей
про безпосередню передачу грошової
суми позичальнику і коли саме (відсутня
дата коли саме позичалися гроші).

Також не заслуговують на увагу доводи
позивача про те, що за змістом розписка
є тим документом, в якому зазначені всі
реквізити, що підтверджують
виникнення саме боргових
правовідносин, оскільки в ній відсутня
вказівка про безпосереднє отримання
відповідачем грошових коштів у борг.

Доводи позивача про те, що він за
змістом ч. 1 ст.1048 ЦК України має право
на отримання від позичальника
процентів від суми позики та оскільки
між ним та відповідачем догорів позики
був укладений в усній формі, а на
підтвердження його укладення
відповідачем видана розписка, в якій
вказаний розмір цих процентів - 500%, отже
їх розмір погоджений сторонами, тому
можливе їх застосування, не заслуговує
на увагу, оскільки застосування
процентів можливе у разі
підтверджкення боргових зобов»язань, у
даному випадку місцевий суд прийшов до
висновку проте, що позивач не довів
факт передачі грошової суми
відповідачу. Крім цього, проценти в 4
рази перевищують розмір грошової суми,
яку просить стягнути позивач, розмір
процентів є несправедливий.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції, тому апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
- залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308
ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фармацевтична компанія «Провізор» -
відхилити.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

С у д д і: