Справа №487/247/14-ц 11.11.2014 11.11.2014 11.11.2014
Провадження №22ц/784/2955/14
Головуючий в першій інстанції Притуляк
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Орельській Н.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3,

представника позивачки
ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6

про визнання договору дарування
недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

15 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
договору дарування недійсним.

Позивачка зазначала, що квартира
АДРЕСА_1 належала на праві спільної
часткової власності її батьку ОСОБА_7
та бабусі ОСОБА_8 Рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 23
червня 1995 року з ОСОБА_7 на користь її
матері ОСОБА_9 стягнуто аліменти на її
(позивачки) утримання в розмірі ?
частини всіх видів заробітку. 22 грудня
2007 року Заводським відділом державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції було
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом № 12-167, виданим 23
червня 1995 року з примусового виконання
вищезазначеного рішення суду, про що
винесено постанову, якою одночасно
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.
Проте, 25 грудня 2007 року між її бабусею -
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір
дарування ? частини вказаної квартири,
яка належала ОСОБА_8 на праві власності.
Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу та
зареєстровано в реєстрі за № 2701.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_7
Після смерті батька вона отримала
спадщину на ? частину спірної квартири.

Посилаючись на вищевикладене та на те,
що під час укладання договору
дарування спірна квартира була під
арештом, а тому її права як спадкоємиці
за законом після смерті ОСОБА_8
порушені, просила позов задовольнити.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 вересня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
вимоги в повному обсязі. На думку
апелянта рішення суду є незаконним та
необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачки та її представника,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах заявлених
вимог, повно з'ясував обставини справи,
дав належну правову оцінку доказам, які
були представлені сторонами і дійшов
правильного висновку про
безпідставність заявлених позовних
вимог, оскільки на час укладання
договору дарування будь-яких заборон,
арештів або інших обтяжень щодо ?
частини спірної квартири, яка належала
ОСОБА_8, не було, а тому остання мала
повне право подарувати своїй донці
(ОСОБА_5.) належну їй на праві власності ?
частину квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в Постанові від 06 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 25
грудня 2007 року на підставі договору
дарування нерухомого майна ОСОБА_8
подарувала, а ОСОБА_5 (яка є рідної
донькою вказаної особи та це не
оспорюється сторонами по справі)
прийняла в дар належну ОСОБА_8 на праві
власності ? частину спірної квартири
(а.с. 3).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідачка здійснила державну
реєстрацію вищезазначеного договору
дарування та набула право власності на
? частину спірної квартири (а.с. 56-57).

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що спірна квартира
належала на праві спільної часткової
власності ОСОБА_7 (син) та ОСОБА_8 (мати),
кожному по ? частині (а.с. 53).

Постановою старшого державного
виконавця Заводського відділу ДВС від
22 грудня 2007 року, на виконання рішення
суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_9 (мати позивачки) аліментів,
заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке належить боржнику
(ОСОБА_7, лише в межах суми боргу. Арешт
накладається з моменту надходження
постанови (а.с. 6).

Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_7 на праві власності належала ?
частина спірної квартири (а.с. 53-54), а
тому арешт міг бути накладеним саме на
його ? частину квартири.

Також, з витягів з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державного реєстру обтяжень
рухомого майна, Державного реєстру
іпотек від 25 грудня 2007 року, які були
надані на запит нотаріуса при
посвідченні договору дарування ?
частини спірної квартири, вбачається,
що інформація щодо арешту вказаної
квартири відсутня (а.с. 86-88).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею. Власникові належить
право володіння, користування та
розпорядження своїм майном і власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону
(ч. 1 ст. 317; ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Таким чином, під час укладення
договору дарування, ОСОБА_8 належала на
праві власності ? частина спірної
квартири, яка під арештом не
знаходилась, а тому вона мала право
розпоряджатися своїм майном на свій
погляд та діяла правомірно.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що арешт був накладений на всю спірну
квартиру, а тому ОСОБА_8 не мала право
відчужувати належну їй на праві
власності ? частину квартири не
заслуговують на увагу, так як
спростовуються матеріалами справи та
вищезазначеними доказами.

Доводи апеляційної скарги, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим є
безпідставними та ґрунтуються на
помилковому тлумаченні закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді