АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
Справа № 638/7894/13.
Головуючий І інст.: - Федосенко В.В.
Провадження №22-ц/790/7254/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: приватизація житла.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: - Кокоші
В.В.,

суддів: - Бобровського В.В.,
Шевченко Н.Ф.,

при секретарі: - Остапович Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 9 вересня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, 3-особи: управління
комунального майна та приватизації
Харківської міської ради, реєстраційна
служба Харківського міського
управління юстиції - про визнання
приватизації квартири та свідоцтва про
право власності на житло недійсними,
зняття з реєстрації квартири у
реєстраційній службі,

в с т
а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся в
суд із вказаним позовом, який уточнив у
грудні 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог
зазначав, що з лютого 1976 року він
зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі разом з ним була
зареєстрована та постійно проживала
його дружина ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також до 12 грудня
2000 року в квартирі був зареєстрований
їх син ОСОБА_7

У 1993 році він та ОСОБА_8 прийняли
рішення приватизувати житло та подали
до Харківської міської ради документи
для приватизації квартири.

10 січня 1994 року Харківським міським
центром приватизації житлового фонду
йому видано свідоцтво про право
власності на житло, яке посвідчує, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_6 та
членам його сім'ї ОСОБА_8, ОСОБА_7

Вказане свідоцтво видано з
порушенням вимог Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», оскільки його син ОСОБА_7 мешкав
в квартирі до серпня 1978 року, а з
листопада 1991 року був
військовослужбовцем Збройних Сил
Російської Федерації та громадянином
Російської Федерації і не мав права
брати участь у приватизації спірної
квартири.

Посилаючись на вказані обставини та
ст. 16, ч. 1 ст. 203, ст. ст. 216, 328 ЦК України, ч.
4 ст. 5 Закону України « Про
приватизацію державного житлового
фонду», ОСОБА_6 просив суд визнати
приватизацію квартири АДРЕСА_1
недійсною; визнати свідоцтво про право
власності на житло, видане Харківським
міським центром приватизації
житлового фонду 10 січня 1994 року
недійсним; зняти квартиру АДРЕСА_1 з
обліку в реєстраційній службі
Харківського міського управління
юстиції як приватизовану.

Відповідач ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явився.

В письмових заперечення поданих до
суду, позов не визнав посилаючись на те,
що позивачем пропущено строк позовної
давності на звернення з позовом до
суду.

Представники управління
комунального майна та приватизації
Харківської міської ради,
реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції в судове
засідання не з'явилися.

Заочним рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 9 вересня
2014 року позов ОСОБА_6 залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Залишаючи позов без задоволення,
суд виходив з того, що позивачем
пропущено строк позовної давності на
звернення з позовом до суду за захистом
свого порушеного права.

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Частиною 4, 5 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в
цих квартирах (будинках) або
перебували на обліку потребуючих
поліпшення житлових умов до введення в
дію цього Закону. Кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку
або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). Передача квартир (будинків)
у власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання
заяви громадянина.

Матеріали справи свідчать, що згідно
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Харківським міським центром
приватизації житлового фонду 10 січня
1994 року на підставі розпорядження №1822
від 10 січня 1994 року, ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_7 є власниками квартири АДРЕСА_1.
Вказана квартира приватизована згідно
з Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (а. с. 2).

Судовим розглядом встановлено, що на
час приватизації спірної квартири
відповідач ОСОБА_7 був зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1, але фактично з 1978
року мешкав за іншою адресою, а з
листопада 1991 року був громадянином
Російської Федерації.

Вказані обставини підтверджуються
наданими ОСОБА_6 доказами, а саме:
копією службового посвідчення ОСОБА_7,
в якому зазначено, що він є
громадянином іншої держави, копією
довідки про те, що ОСОБА_7 з 1980 року до
2000 року проходив службу у збройних
силах Російської Федерації (а. с. 9).

Наведене свідчить, що відповідач
ОСОБА_7 не мав права на участь у
приватизації квартири АДРЕСА_1,
оскільки на січень 1994 року в квартирі
не проживав та не був громадянином
України.

В той же час, відповідно до положень
ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно ст. 76, ч. 1 ст. 80 ЦК Української
РСР 1963 року перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2004 року,
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
тобто після 1 січня 2004 року. Щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності ЦК України 2004 року,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що
правила ЦК України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Право на звернення з позовом до суду
виникло у ОСОБА_6 з моменту отримання
ним свідоцтва про право власності на
квартиру, тобто з 10 січня 1994 року.

Трирічний строк позовної давності
сплинув 11 січня 1997 року.

З позовом про захист свого
порушеного права ОСОБА_6 звернувся в
суд 31 травня 2013 року, тобто з пропуском
трирічного строку позовної давності (
а. с. 1).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правомірно дійшов висновку,
що порушене право позивача не підлягає
захисту, оскільки він без поважних
причин пропустив трирічний строк на
звернення з позовом до суду за захистом
свого порушеного права та обґрунтовано
залишив його позов без задоволення.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи та
заперечення сторін, дослідив надані
сторонами докази, дав їм належну оцінку
та ухвалив законне й обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про
те, що про порушення своїх прав він
дізнався лише у 2012 році, не можуть
бути прийняті до уваги колегією суддів.

Із тексту позовної заяви ОСОБА_6
вбачається, що свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 йому
видано Харківським міським центром
приватизації житлового фонду 10 січня
1994 року.

Наведене свідчить, що 10 січня 1994 року
ОСОБА_6 дізнався, що його син ОСОБА_7
взяв участь у приватизації спірної
квартири та є її співвласником.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 9 вересня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: