АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1-й інстанції - Колегаєва
Доповідач-Чобіток А.О.
Рішення

Іменем
України

23 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2,поданої в інтересах
ОСОБА_3 на заочне рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 08 липня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н
о в и л а:

В грудні 2013 року позивач пред»явила
вказаний позов до відповідача та
зазначала, що за договорами позики від
30.10.2007 року та від 30.10.2008 року вона
передала у позику відповідачу 113 625 грн.
та 169 603 грн. відповідно на загальну суму
283 229 грн..

В подальшому 01.10.2011 року вона уклала з
відповідачем угоду, за умовами якої
відповідач взяв на себе зобов»язання
побудувати їй житлове приміщення за
адресою:АДРЕСА_1 на належній йому
земельній ділянці до 31.12.2012 року, а
вартість зазначеного житлового
будинку повинна була складати 283 229 грн.,
тобто на суму позики.

З укладанням зазначеної угоди договори
позики втратили чинність.

Посилаючись на те, що відповідач свої
зобов»язання по вказаній угоді не
виконав, не передав їй у власність у
обумовлений в п.3 угоди термін
квартиру,просила стягнути з
відповідача основний борг у розмірі 283
229 грн.,три відсотки річних у розмірі 8015
грн.20 коп., інфляційні втрати у розмірі
2549 грн.03 коп. та неустойку у розмірі 40 038
грн.16 коп.,а всього 333 831 грн.39 коп..

В подальшому позивач зменшила позовні
вимоги і просила стягнути лише
основний борг у розмірі 282 229 грн. та
неустойку у розмірі 40 038 грн.16 коп..

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 08 липня 2014
року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення з відповідача неустойки у
розмірі 40 038 грн.16 коп. і в означеній
частині ухвалити нове,яким відмовити
в задоволенні цих вимог.

Зазначає, що суд з порушенням норм
матеріального права прийшов до
висновку про наявність між сторонами
договору підряду.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
позивача та її представника,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
обставини справи, колегія суддів
приходить до наступного.

Встановлено, що за договорами позики
від 30.10.2007 року та від 30.10.2008 року ОСОБА_4
передала у позику ОСОБА_3 113 625 грн. та 169
603 грн. відповідно на загальну суму 283 229
грн..

01.10.2011 року сторони уклали угоду про
розірвання Договору позики без
зазначення дати, за умовами якої
сторони встановили, що ОСОБА_4 передала
ОСОБА_3 у позику грошові кошти в розмірі
113 625 грн. та 169 603 грн. ( п. 1) . Також
сторони узгодили, що дані кошти будуть
використані для будівництва жилого
приміщення за адресою:АДРЕСА_1 , що
побудується на ділянці, що належить
ОСОБА_3, загальною площею 56,0 кв.м на ІІ
поверсі ( п. 2 ); вирішили розірвати
Договір та дійшли згоди, що ОСОБА_3 в
рахунок боргу, визначеного в п. 1 даної
Угоди про розірвання Договору, в термін
до 31.12.2012 року передасть у власність
позивачу квартиру за адресою : АДРЕСА_1 ,
що побудується на ділянці, що належить
ОСОБА_3, загальною площею 56,0 кв.м на ІІ
поверсі ( п. 3 ); після укладання
сторонами даної Угоди про розірвання
Договору Договір вважається
розірваним та єдиним обов»язком ОСОБА_3
перед ОСОБА_3 є обов»язок , передбачений
п. 2 даної Угоди про розірвання
Договору; позивач свідчить, що після
виконання відповідачем свого
обов»язку, передбаченого п. 2 даної
Угоди про розірвання Договору, вона не
буде мати до відповідача ніяких
моральних та матеріальних претензій, а
усі договори, будь-які додатки,
розписки, акти та інші письмові та усні
угоди до них, будуть вважатися
виконаними сторонами в повному обсязі (
п. 5 ); у разі порушення строків
будівництва та передачі у власність
позивача квартири за адресою :АДРЕСА_1 ,
що побудується на ділянці, що належить
ОСОБА_3, загальною площею 56,0 кв.м, ОСОБА_3
згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України сплачує
неустойку в розмірі 15 % річних від суми
позики ( п. 6 ); дана Угода про розірвання
Договору складена в двох примірниках,
що мають однакову юридичну силу, по
одному для кожної із сторін ( п. 7 ); дана
Угода про розірвання Договору вступає
в силу з моменту її підписання
сторонами та є невід»ємною частиною
Договору, і діє до моменту підписання
акту державної комісії про введення
об»єкту в експлуатацію, а саме до 31.12.2011
р. ( п. 8).

Листом від 10.06.2013 року ОСОБА_3 повідомив
ОСОБА_3 про те, що з незалежних від нього
причин він не зміг побудувати житловий
будинок, оскільки дозволу на
будівництво будинку він не отримав (
а.с. 15).

Пред»явивши даний позов , ОСОБА_4
зазначала, що відповідач на даний час
житлове приміщення не побудував та
суму отриманих грошових коштів не
повернув.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 та стягуючи з відповідача
грошові кошти за Угодою в розмірі 283 229
грн. та неустойку в розмірі 40 038 грн. 16
коп., суд виходив з того, що між
сторонами виникли правовідносини, що
випливають з договору підряду, а тому
застосуванню підлягають норми
передбачені ст.ст.837, 875 ЦК України.

Проте з таким висновком суду
колегія суддів погодитися не може,
оскільки він не відповідає
встановленим обставинам справи та
вимогам закону, що регулюють
правовідносини, які виникли між
сторонами.

При розгляді справи судом
встановлено, що сторонами визнано та не
оспорюється та обставина, що ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі
283 229 грн., які він останній не повернув
та будівництво не здійснив, в зв»язку з
неотриманням дозволу.

Тобто, відповідні юридичні
факти Угоди від 01.10.2011 року не настали,
внаслідок чого правочин не може
вважатись вчиненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 глави 83
ЦК України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов»язана повернути
потерпілому це майно.

Частиною 3 вказаної статті
визначено, що положення цієї глави
застосовуються також до вимог про
повернення виконаного однією із
сторін у зобов»язанні.

Аналіз зазначених статтей
Цивільного кодексу України, свідчить
про те, що вказані норми закону
підлягають застосуванню також до
відносин щодо повернення переданого
на виконання правочину, який не було
вчинено, чи договору , який не було
укладено. Вважається, що на ці
відносини прямо поширюється чинність
положень глави 83 Цивільного кодексу.

Статтею 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Як вже зазначалося вище,
відповідачем визнано той факт, що ним
було отримано від позивача грошові
кошти 113 625 грн. та 169 603 грн. відповідно
на загальну суму 283 229 грн..

Оскільки сторонами у справі
угодою від 01.10.2011 року про розірвання
договору позики не обумовлено
повернення отриманого у разі
неможливості виконання будівництва , а
встановити правову природу вказаного
правочину неможливо, то є всі підстави
вважати, що відповідач безпідставно
зберігає надані позивачем кошти ,
внаслідок чого на правовідносини, що
виникли між сторонами поширюється
положення глави 83 ЦК України, а саме -
статті 1212 ЦК України.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України за № 5 від 12.06.2009 року «Про
застосування нормцивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» роз»яснено, що
оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України,
саме під час ухвалення рішення суд
вирішує, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Отже, встановивши, що відповідач
отримав від позивача кошти за
правочином , який не вчинено та
встановити правову природу якого
неможливо, суд першої інстанції
невірно встановив правовідносини , які
виникли між сторонами, внаслідок чого
застосував правову норму, яка ці
правовідносини не регулює.

На підставі викладеного,
рішення суду неможна визнати законним
та обґрунтованим , а тому воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 на підставі ст. 1212 ЦК України
щодо стягнення 283 229 грн. з розподілом
судових витрат відповідно до вимог ст.
88 ЦПК України на підставі Закону
України «Про судовий збір».

При цьому слід зазначити, що
ОСОБА_4 не позбавлена права звернутись
до відповідача з вимогою на підставі
ч. 2 ст. 1214 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_2,поданої в інтересах ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 08 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове , яким
позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 283 229 грн. та судовий збір у
розмірі 3 338 грн. 31 коп. .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -