Справа № 459/404/14
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/6129/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційні
скарги ОСОБА_3 та ДП «Львіввугілля» на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 21 липня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди заподіяної
внаслідок професійного захворювання,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 21 липня 2014
року позов ОСОБА_3 до державного
підприємства «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди заподіяної
внаслідок професійного захворювання
задоволено частково; стягнуто з ДП
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 8000
грн. на відшкодування моральної шкоди;
в решті позовних вимог відмовлено;
вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 та ДП
«Львіввугілля».

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
покликається на його незаконність та
необґрунтованість. Зокрема зазначає,
що 23 роки пропрацював в шкідливих
умовах праці, що призвело до
встановлення ІІ групи інвалідності та
50% втрати професійної працездатності.
Зазначає, що отримане професійне
захворювання унеможливлює
працевлаштування позивача на роботах
за спеціальністю та призвело до
вимушених змін у житті та втрати
нормальних життєвих зв»язків, що
спричиняє моральні та душевні
страждання. Просить рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 21 липня 2014 року
змінити в частині стягнення з ДП
«Львіввугілля» 8000 грн. та стягнути на
його користь 30 000, 00 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

ДП «Львіввугілля» в апеляційній скарзі
покликається на порушення норм
матеріального права. Зокрема зазначає,
що судом не взято до уваги те, що
позивачем не надано жодних документів
медичного характеру, які б могли бути
підставою для відшкодування моральної
шкоди, зокрема висновку
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання, чи їх
наслідків про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.
Крім того, звертає увагу на той момент,
що відповідно до п.4 «Правил
відшкодування шкоди…» моральна шкода
є складовою відшкодування шкоди, а у
відповідності до п.48 «Правил
відшкодування шкоди…» спори між
потерпілими щодо права на
відшкодування шкоди, вирішується в
порядку, встановленому для розгляду
трудових спорів, однак позивачем не
враховано, що ст.233 КЗпП України
встановлено тримісячний строк
звернення до суду за вирішенням
трудових спорів, який починається з дня
коли працівник дізнався чи повен був
дізнатися про порушення свого права.
Таким чином, позивачем пропущено
тримісячний строк позовної давності.
Просить рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 21
липня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у позові відмовити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши доводи
скарг, колегія суддів не вбачає підстав
для задоволення скарг та скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції
України, статті 358 ЦК України, всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів доходить висновку, що
дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
стаж роботи позивача в підземних
умовах праці становить 23 роки.

Відповідно до відповіді на запит
адвоката №188 від 20.09.2013 року наданої
Міжрайонною спеціалізованою
профпатологічною МСЕК, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше був оглянутий
Сокальською районною МСЕК 14.02.1995 року
(акт №308) йому було встановлено ІІ групу
інвалідності та 40% профзахворювання,
дата переогляду 18.01.1996 року, в
подальшому його було оглянуто 30.01.1996
року (акт №150) і встановлено ІІ групу
інвалідності та 40% профзахворювання,
дата переогляду 22.01.1998 року. Актом №13
від 22.01.1998 року ОСОБА_3 встановлено ІІ
групу інвалідності та 40%
профзахворювання, дата переогляду
09.01.2000 року, а актом №161 від 27.01.2000 року
йому встановлено ІІ групу
інвалідності та 50% профзахворювання.

Отже, право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я у
позивача ОСОБА_3 виникло 14.02.1995 року,
коли висновком МСЕК йому вперше
встановлено 40% втрати професійної
працездатності.

На цей час спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України "Про охорону праці" та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється у три роки.

Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963
року позовна давність не поширюється
на вимоги, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, крім
випадків, передбачених законом.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" № 4 від
31.03.1995 року, до вимог про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної поширенням
відомостей, що не відповідають
дійсності і порочать честь, гідність чи
ділову репутацію фізичної або
юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК
Української РСР застосовується строк
позовної давності в один рік. До вимог
про відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством - тримісячний строк (ст.
233 КЗпП). До інших вимог про
відшкодування моральної шкоди, як
вимог, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, строки
позовної давності відповідно до ст. 83
ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача випливають з
порушення особистих немайнових прав
тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року
позовна давність не розповсюджується
на такі вимоги позивача.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року,
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

В ході розгляду справи встановлено, що,
виконуючи трудові обов'язки позивач
ОСОБА_3 отримав ушкодження здоров'я, з
приводу чого тривалий час перебував на
стаціонарному лікуванні та продовжує
лікуватися. Даний факт підтверджується
виписками з історії хвороби та копіями
медичних карток.

Згідно із п. 1 "Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків"
затверджених постановою КМУ № 472 від
23.06.1993 року, які були чинні на момент
виникнення спірних правовідносин,
власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного виливу небезпечних або
шкідливих умов праці.

Таким чином, позивач поданими ним
доказами довів факт заподіяння йому
моральної шкоди.

Суд першої інстанції визначив розмір
відшкодування моральної шкоди з
урахуванням тяжкості завданої
позивачу моральної шкоди, глибини,
тривалості та характеру моральних та
фізичних страждань позивача, стану
його здоров"я, тяжкості професійного
захворювання, настання у зв'язку з
цим негативних змін у його житті,
необхідності лікування, втрати у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, та виходячи з
засад розумності та виваженості.
Вищенаведене відповідає п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31 березня 1995 року №4 „Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди".

Висновки суду першої інстанції
достатньо вмотивовані і підтверджені
доказами, наявними в матеріалах
справи. Рішення суду відповідає
вимогам процесуального та
матеріального права, обставинам
справи, доводи скарг висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів
підстав для скасування рішення суду
не вбачає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК
апеляційний суд відхиляє апеляційні
скарги і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля»
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 21 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра