Єдиний унікальний номер 205/7175/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(постановлено в заочному порядку)

04 листопада 2014 року
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Скрипник
К.О.,

при
секретарі - Олексієнко О.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення з квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 20 серпня 2014 року звернулась
до Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з вказаним позовом в
якому зазначила, що з відповідачем
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
15.06.1995 року по 23.07.2010 року. Позивач є
власником квартири АДРЕСА_2, на
підставі двох договорів
купівлі-продажу від 27 вересня 2005 року,
посвідчених приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_3 Станом на 11.08.2014 року у спірній
квартирі зареєстровано місце
проживання позивача та її доньки
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, в квартирі
мешкає відповідач ОСОБА_2. Після
розірвання шлюбі з відповідачем
позивач ставила питання щодо його
виселення з квартири, яку вона придбала
за кредитні кошти та кошти своїх
батьків. Погашала кредит самостійно,
оскільки відповідач не має достатнього
доходу навіть на фінансування усіх
своїх потреб, та взагалі відповідач не
цікавиться долею сім`ї та її
утриманням. Участі у сплаті
комунальних платежів відповідач не
приймає, але всіма послугами
користується. Відповідач
зареєстрований в м. Орджонікідзе
Дніпропетровської області та має у
власності ? частину квартири АДРЕСА_1.
Позивач просила виселити відповідача з
квартири АДРЕСА_2

Позивачка у судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та просила
задовольнити. В обґрунтування позовних
вимог посилалася на обставини,
викладені у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день, час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив,
ніяких письмових заяв до суду не
надходило. Зі згоди позивачки, суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням
статті 224 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивачки,
свідка, вивчивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 15
червня 1995 року по 23 липня 2010 року. Мають
доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13,15,23).

Встановлено, що ? частина квартири
АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі продажу, посвідченого
27 вересня 2005 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, за
реєстровим № 1739 (а.с.6-8).

Інша ? частина вказаної квартири
належить на праві власності ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі продажу,
посвідченого 27 вересня 2005 року
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, за
реєстровим № 1737 (а.с.9-11).

Згідно ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута
за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК
України).

Враховуючи зазначені приписи закону,
квартира АДРЕСА_2 перебуває у спільній
сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Разом з тим, позивачка вказує, що спірна
квартира була придбана за кредитні
кошти та кошти своїх батьків. Проте, суд
вказане не бере до уваги, оскільки
вказані твердження є неспроможними,
нічим не підтверджені. Питання,
стосовно строків позовної давності
позивачем не ставилось.

З огляду на наведені положення
закону діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

У відповідності до ст. 47
Конституції України, кожен громадянин
України має право на житло.

Згідно ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно ст. 64 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму житлового приміщення.
До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку належить
особи, зазначені в частині другій ст. 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Відповідно ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд приходить
до висновку, що позивач в позовній
заяві та під час судового розгляду не
надала суду належних доказів на
підтвердження придбання спірної
квартири за власні кошти, окрім того
позивачем не надано суду належних
доказів, що відповідач перешкоджає їй
у користуванні її власністю, що він
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не
за призначенням як передбачає норма
ст. 116 ЖК України.

У відповідності до положень
статті 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, а саме доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене суд не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог з підстав, заявлених
позивачем, оскільки вони не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні, ґрунтуються лише на її
припущеннях та нічим не
підтверджуються.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,
оскільки в задоволення позовних вимог
судом відмовлено, судові витрати не
відшкодовуються.

На підставі викладеного і
керуючись ст. 47 Конституції України,
ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217, 218,224-226 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення з квартири -
відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги, якщо її не
було подано. Якщо було подано
апеляційну скаргу рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним
судом.Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя
К.О. Скрипник