Справа № 0907/2-4322/2011
Провадження № 22-ц/779/1679/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів
Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.

секретаря Яковин М.Я.

з участю:
позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
13 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 13 червня 2014 року частково
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 81 460
грн. заборгованості за договором
позики., судові витрати в розмірі 120 грн.
по оплаті витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 274 грн. 35 коп. по
оплаті судового збору.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 грошових
коштів за договором позики від 28.12.2007
року на суму 30 000 доларів США, що в
гривневому еквіваленті становить 349 800
грн. ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
Вказує на те, що суд першої інстанції
безпідставно не взяв до уваги як усні
пояснення ОСОБА_3 так і її письмові
заперечення, де відповідач сама
визнавала факт отримання нею 28.12.2007
року грошових коштів в сумі 30 000 доларів
США. Зазначає, що ці кошти були отримані
ним за кредитним договором в ПАТ
«Універсал Банк» саме на прохання
ОСОБА_3 та для її потреб.

Оригінал розписки про позику цих
коштів у нього відсутній, оскільки, за
твердженням апелянта, ОСОБА_3 її
викрала. Однак, зважаючи на ту
обставину, що відповідач сама визнала
факт отримання нею коштів, то вважає, що
суд першої інстанції мав підстави для
задоволення позовних вимог і в цій
частині його вимог.

Рішення суду першої інстанції апелянт
просив змінити та стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в
сумі 349 800 грн.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2
доводи апеляційної скарги підтримав з
наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 доводів скарги не визнала
посилаючись на обґрунтованість
висновків суду першої інстанції у цій
частині. Крім цього, вважає, що стосовно
позики, яка мала місце у січні 2007 року,
суд повинен був застосувати наслідки
спливу позовної давності. Однак
рішення суду ОСОБА_3 не оскаржувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення.

Так, за змістом ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що рішення суду в
частині стягнення боргу за договорами
позики укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
згідно розписок від 12.01.2007 року, 25.01.2008
року, 20.03.2008 року,02.04.2008 року, 16.04.2009 року
жодною із сторін, в тому числі і
апелянтом не оскаржується, то воно в
цій частині судом апеляційної
інстанції не переглядається.

Що ж стосується судового рішення в
частині відмови в задоволенні вимог
щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості
в розмірі 30 000 доларів США, колегія
суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини між сторонами
виникли з договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Виходячи зі змісту ст.1047, 1049 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені
вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу
змагальності незалежно від того,
доводить відповідач відсутність
фактів підстави позову чи ні, загальне
правило розподілу доказових обов'язків
залишається незмінним, і тягар
доказування не переходить від однієї
сторони до іншої, і підставу позову
повинен довести саме позивач.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для стягнення боргу в сумі 30
000 доларів США за договором позики,
ОСОБА_2 вважав копію розписки від 28.12.2007
року, що міститься в матеріалах справи.
Також ОСОБА_2 вказував, на той факт, що
відповідач ОСОБА_3 у своїх запереченнях
та в судових засіданнях не
заперечувала факт надання такої
розписки позивачу, та існування
боргових зобов'язань перед ним.

Разом з тим, як встановлено судом, та не
спростовано жодною із сторін, грошові
кошти, з приводу яких на даний час існує
спір, дійсно передавалися ОСОБА_2
ОСОБА_3, однак не в якості позики, а як
інвестиція в будівництво приміщень в
будинку по вул. Валова поруч будинку №37
по вул. М. Грушевського в м.
Івано-Франківськ.

Вказана обставина підтверджується
укладеним між сторонами контрактом
№01/03 про інвестиційну діяльність від
25.04.2007 року (а.с. 98-100). І саме зазначену
обставину визнавала відповідач ОСОБА_3

Що ж стосується ксерокопії розписки, на
яку посилається позивач, то ОСОБА_3
вказує на те, що такої розписки вона не
вчиняла. Допускає можливість
копіювання її підпису за допомогою
сучасних технічних засобів.

З висновком суду першої інстанції та
доводами відповідача про те, що копія
розписки не є належним доказом
існування боргового зобов'язання,
погоджується і колегія суддів.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі вищенаведеного та ст.ст. 82,
88 ЦПК України, керуючись ст. ст. 218, 307, 308,
313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 13 червня 2014 року залишити без
змін.

Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального
фонду Державного бюджету України
(отримувач - Управління Державної
казначейської служби України в м.
Івано-Франківську Івано-Франківській
області, код ЄДРПОУ отримувача 37952250,
банк отримувача - Головне управління
Державної казначейської служби
України в Івано-Франківській області,
код банку отримувача (МФО) 836014, рахунок
отримувача 0002, код класифікації
доходів бюджету 22030001) 1749 грн. судового
збору, сплата якого була відстрочена.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв