22-ц/775/133/2014(м)
Головуючий у І інстанції Помогайбо
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецькоі області
в складі:

Головуючого -
Песоцької Л.І.,

Суддів -
Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.,

При секретарі -
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
права власності, усунення перешкод в
користуванні правом власності шляхом
примусового виселення, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа: приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання довіреності та договору
дарування недійсними за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 03 грудня 2013 року,

В с т а н о
в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила усунути перешкоди у володінні
квартирою АДРЕСА_1 та виселити
відповідача із даної квартири.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що на підставі
договору дарування від 12 вересня 2011
року їй на праві приватної власності
належить вищевказана квартира, право
власності на яку зареєстровано в БТІ
м.Маріуполя за № 34033249 від 13 вересня 2011
року. В квартирі були зареєстровані
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який не проживав у
квартирі з квітня 2007 року. Рішенням
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
Донецької області від 21 жовтня 2011 року
ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право
користування даною квартирою та його
знято з реєстрації. Однак, до
теперішнього часу відповідач
добровільно не звільняє належну
позивачці квартиру, тому вона вимушена
звернутись за захистом до суду.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1,
відповідачем ОСОБА_2 у вересні 2012 року
подано зустрічний позов, уточнивши
вимоги якого, остаточно в грудні 2013
року зазначив відповідачем також
ОСОБА_3, третьою особою приватного
нотаріуса Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, та просив
визнати договір дарування, укладений 12
вересня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, та
довіреність на ім'я ОСОБА_3, видану від
імені ОСОБА_5, недійсними.

Посилався на те, що під час оформлення
довіреності та договору дарування його
батько, ОСОБА_5, був чоловіком похилого
віку, знаходився в тяжкому стані
здоров'я, не міг розуміти свої дії.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які
розірвавши шлюб на теперішній час
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, а тому ОСОБА_3 під час
укладання договору дарування діяв як в
своїх інтересах, так і в інтересах
цивільної дружини ОСОБА_1 Крім того,
відповідачі ввели ОСОБА_5 в оману, тому
як за наявності його вільного
волевиявлення, яке б відповідало його
волі при укладанні договору дарування,
він міг оформити з відповідачкою
договір дарування, а тому не
вимагалось оформлення довіреності на
іншу особу.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про захист права власності шляхом
примусового виселення задоволено.

Усунуто перешкоди у володінні
квартирою АДРЕСА_1, яка належить на
праві власності ОСОБА_1, шляхом
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
довіреності, договору дарування
недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права, відповідач
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати,
і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити,
його зустрічний позов задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності позивачки за основним
позовом ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3 та
третьої особи, які належним чином
повідомлені про час і місце судового
розгляду справи. З заявами про
відкладення розгляду справи до суду не
звернулись.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_7, які підтримали
доводи апеляційної скарги, просили
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити, його зустрічний
позов задовольнити, заперечення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_8,
який просив відхилити апеляційну
скаргу, рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи у
межах заявленого позову та
апеляційного оскарження, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.11, 303 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивачка ОСОБА_1 дійсно позбавлена
можливості як власник квартири
користування та розпорядження своєю
власністю, оскільки відповідач
добровільно звільнити квартиру не
бажає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції дійшов
висновку, що ОСОБА_2 та його
представником не доведено, що ОСОБА_5 не
усвідомлював значення своїх дій та
відсутність вільного волевиявлення
останнього, вчинення договору
дарування зі сторони ОСОБА_3, який діяв
на підставі довіреності, в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_1 При
цьому суд також врахував висновки
посмертної судово-психіатричної
експертизи, відповідно до яких на
момент укладання спірної довіреності 16
червня 2011 року померлий ОСОБА_5 міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Суд також прийшов до висновку, що не
може окремо братися до уваги частина
норми ч.3 ст.238 ЦК України, на яку
посилається ОСОБА_2, а саме: що
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, так як дана норма береться до
уваги в цілому. За таких обставин суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2 в повному
обсязі.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна не погодитися.

Як вбачається зі справи, відповідачем
за зустрічним позовом ОСОБА_2
пред'явлений зустрічний позов на
підставі ст.225 ЦК України (а.с.15, 101), та як
докази, надані медичні документи
ОСОБА_5, в яких містяться дані про стан
його здоров'я за життя, наведені
пояснення свідків, допитані в судовому
засіданні.

На підставі цих даних, а також інших
матеріалів справи, була проведена
посмертна судово-психіатрична
експертиза, за висновками якої ОСОБА_5 в
період укладання юридичного правочину
- підписання доручення 16 червня 2011 року
ніяким психічним розладом, під час
якого він не міг розуміти значення
своїх дій і керувати ними не страждав,
а виявляв органічне ураження головного
мозку. За психічним станом міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Враховуючи, що позивачем не доведена
підстава пред'явленої ним вимоги, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову про визнання
правочинів недійсними з підстав,
передбачених ст.225 ЦК України.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки він відповідає
фактичним обставинам справи і вимогам
закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
16 червня 2011 року ОСОБА_5 уповноважив
ОСОБА_3 управляти та розпоряджатися
усім належним йому майном, про що була
складена відповідна довіреність,
посвідчена приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрована у реєстрі за № 400 (а.с.117).

29 вересня 2011 року між ОСОБА_3, діючим від
імені ОСОБА_5 на підставі даної
довіреності, та ОСОБА_1 був укладений
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватний нотаріусом
ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за
№ 749 (а.с.53).

13 вересня 2011 року за ОСОБА_1 у МКП
«Маріупольське БТІ» зареєстровано
право приватної власності на отриману
в дар квартиру, що підтверджується
Витягом про державну реєстрацію прав
(а.с.7).

ОСОБА_5, який був зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено сторонами в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент смерті ОСОБА_2 також був
зареєстрований у вказаній квартирі і з
11 вересня 2011 року проживає в ній
постійно, до зазначеного часу проживав
періодично ( а.с.89).

На час укладання довіреності ОСОБА_5,
1939 року народження, в період укладання
юридичного правочину - підписання
доручення 16 червня 2011 року ніяким
психічним розладом, під час якого він
не міг розуміти значення своїх дій і
керувати ними не страждав, а виявляв
органічне ураження головного мозку.
За психічним станом міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними
(а.с.142 - 150).

У відповідності з ч.3 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його волі.

Згідно з ч.1 ст.225 цього Кодексу
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У відповідності з роз'ясненнями,
викладеними в п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
визначення правочинів недійсними»,
правила ст.225 ЦК поширюються на такі
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Згідно ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати у
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

За положеннями ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.245 ЦК України форма
довіреності повинна відповідати формі,
в якій відповідно до закону має
вчинятися правочин.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір, суд першої інстанції повно
всебічно і об'єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, поясненням сторін та
наданим доказам дав належну оцінку,
правильно застосував матеріальний
закон і дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання довіреності та
договору дарування квартири недійсним.
Згідно з висновком посмертної судової
психіатричної експертизи від 22 жовтня
2013 року, яку проведено за медичними
документами ОСОБА_5 та матеріалами
цивільної справи, на час укладання
довіреності ОСОБА_5, 1939 року народження,
ніяким психічним розладом, під час
якого він не міг розуміти значення
своїх дій і керувати ними не страждав,
а виявляв органічне ураження головного
мозку. За психічним станом міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (а.с.142 - 150).

Зі справи вбачається, що експертам були
надані наявні данні про стан здоров'я
ОСОБА_5 та матеріали справи.

Установивши зазначене, місцевий суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову про
визнання довіреності від 16 червня 2011
року і договору дарування квартири
від 12 вересня 2011 року недійсним з
підстав , передбачених ст.225 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.230 цього Кодексу, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Для справи правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог та заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях ( частина четверта статті 60
ЦПК).

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір, суд першої інстанції повно
всебічно і об'єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, поясненням сторін та
наданим доказам дав належну оцінку,
правильно застосував матеріальний
закон і дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 і з тих підстав, що спірний
договір дарування укладений під
впливом омани і у порушення ст.238 ЦК
України, оскільки матеріали справи не
містять доказів того, і ОСОБА_2 та його
представник їх не надали, що ОСОБА_1,
ОСОБА_3 ввели ОСОБА_5 під час укладання 16
червня 2011 року довіреності в оману щодо
обставин, які вплинули на укладення
останнім правочину.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині ґрунтуються лише на
припущеннях. Законом передбачено право
особи діяти особисто або через свого
представника.

Матеріали справи містять відомості, що
ОСОБА_5 страждав на ряд тяжких
захворювань, у тому числі мав вади руху.

З договору дарування квартири від 12
вересня 2011 року вбачається, що
обдарованою стороною в договорі
дарування, являться тільки ОСОБА_1,
інтереси останньої ОСОБА_3, який діяв
від імені ОСОБА_5, не представляв.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо
укладання договору дарування у
порушення ч.3 ст.238 ЦК України являються
необґрунтованими.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
позов з тих підстав, що спірна
довіреність не містить обсяг
повноважень на дарування та у
порушення вимог ч.4 ст.720 ЦК України в
ній не зазначено ім'я обдарованої
особи, тому довіреність являється
недійсною, ОСОБА_2 не заявляв.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
вищезазначені підстави недійсності
довіреності судом не перевірялись.

За таких обставин, враховуючи
положення ст.11, ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів не вбачає підстав для
перегляду рішення суду з наведених в
апеляційній скарзі доводів щодо
порушення положень ст.720 ЦК України
під час видачі довіреності та
укладання договору дарування квартири
та робити відповідні висновки відносно
них.

З матеріалів справи вбачається, що
заочним рішенням Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
21 жовтня 2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1. Ухвалою цього суду від 31
серпня 2012 року поновлено ОСОБА_2 строк
звернення до суду із заявою про
перегляд заочного рішення, заочне
рішення скасовано і призначено справу
до розгляду. Ухвалою суду від 17 жовтня
2012 року провадження у справі зупинено
до розгляду даної справи (а.с.6, 72, 152).

Відповідно до акту ЖБК «Луна» від 23
вересня 2011 року ОСОБА_5 зареєстрований
та мешкав один за адресою: АДРЕСА_1 з 01
квітня 2007 рок по 23 вересня 2011 року, його
син ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною
адресою з 07 червня 1989 року та з 01 квітня
2007 року у квартирі не мешкає, догляд за
батьком не здійснює (а.с.73).

Згідно з актом ЖБК «Луна» від 23 липня 2012
року ОСОБА_2 мешкає у квартирі АДРЕСА_1:
з 17 грудня 1969 року по квітень 1986 року
постійно, з 1989 року по жовтень 2003 року
зареєстрований та мешкав постійно, з 2004
року по вересень 2011 року періодично
мешкав, з вересня 2011 року по день
складання акту мешкає постійно. ОСОБА_5
зареєстрований в спірній квартирі з 17
грудня 1969 року по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1995 року ОСОБА_1 у
вказаній квартирі не мешкає (а.с.89).

На даний час відповідач ОСОБА_2, не
являючись членом сім'ї позивачки
ОСОБА_1, без її згоди, як власника,
проживає у АДРЕСА_1.

За положеннями ст.317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмеження в його здійснення.

Відповідно до ст.ст.383 ЦК України, 150 ЖК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України
право власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна.

Отже, виходячи з аналізу змісту
вказаних правових норм та встановлених
судом обставин справи, колегія суддів
вважає, що право відповідача ОСОБА_2, як
члена сім'ї колишнього власника
квартири АДРЕСА_1, є похідним від права
власності ОСОБА_5 на цю квартиру і
припинення останнім цього права
припиняє право ОСОБА_2 на користування
цією квартирою. Після відчуження
ОСОБА_5 12 вересня 2011 року зазначеної
квартири, право ОСОБА_2 на користування
нею перестало існувати.

Оскільки права користування спірною
квартирою ОСОБА_2 пов'язано з правом
власності попереднього власника
квартири ОСОБА_5 на цю квартиру, як
члена сім'ї останнього, і з припиненням
права власності на квартиру ОСОБА_5,
припиняється і право користування
відповідача ОСОБА_2 нею, оскільки
останній не є членом сім'ї ОСОБА_1, а
вона, відповідно до положень ст. 391 ЦК
України має права вимагати усунення
перешкод у здійснення нею права
користування та розпорядження своїм
майном, суд дійшов правильного
висновку про задоволення позову
ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні шляхом виселення
відповідача зі спірної квартири.

Обгрунтовуючи рішення суду в частині
задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
своїм майном шляхом примусового
виселення останнього з квартири суд
першої інстанції помилково послався на
положення ст. ст. 116 (157 ) ЖК України,
однак зазначене посилання не привело
до неправильного рішення.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду ОСОБА_2 та його представником не
надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді
Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева