У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 17 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ
«Марфін Банк») звернулося до суду з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що 31 липня 2008 року між відкритим
акціонерним товариством «Морський
транспортний банк», правонаступником
якого є ПАТ «Марфін Банк», та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП
ОСОБА_4.) укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав останньому
кредит у вигляді непоновлювальної
кредитної лінії з лімітом кредитування
в розмірі 2 420 150 грн на строк до 29 липня
2011 року з процентною ставкою 20 % річних
за користування кредитом.

Також 31 липня 2008 року між відкритим
акціонерним товариством «Морський
транспортний банк», правонаступником
якого є ПАТ «Марфін Банк», як
кредитором, та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки, згідно з яким остання
поручилася за виконання ФОП ОСОБА_4
своїх кредитних зобов'язань за
кредитним договором від тієї ж дати в
повному обсязі та взяла на себе
солідарну з позичальником
відповідальність за їх невиконання.

10 грудня 2009 року та 31 травня 2010 року між
банківською установою та
позичальником були укладені додаткові
угоди до кредитного договору, а з
ОСОБА_3 - додаткові угоди до договору
поруки, в яких сторонами визначено
заборгованість позичальника за
кредитом, продовжено кінцевий термін
його погашення до 26 січня 2015 року та
відповідно узгоджено щомісячний
графік погашення кредитної
заборгованості.

Взяті на себе зобов'язання боржник не
виконав, у зв'язку з чим виникла
заборгованість за кредитним договором.

13 квітня 2011 року господарським судом
Харківської області було ухвалено
рішення, яким стягнуто солідарно з ФОП
ОСОБА_4 та його поручителя - товариства
з обмеженою відповідальністю «Даніка»
(далі - ТОВ «Даніка») - на користь ПАТ
«Марфін Банк» заборгованість за
кредитним договором від 31 липня 2008
року, а саме: заборгованість по тілу
кредиту в розмірі 2 390 150 грн,
заборгованість за процентами в розмірі
221 503 грн 23 коп., пеню за порушення
позичальником своїх договірних
зобов'язань в розмірі 16 470 грн та судові
витрати. Однак рішення господарського
суду на даний час не виконано, а вимоги
ПАТ «Марфін Банк» як
кредитора не задоволено.

Оскільки згідно з договором поруки
ОСОБА_3 поручились перед кредитором за
виконання ФОП ОСОБА_4 свого
зобов'язання, то позивач просив суд
стягнути з відповідача як поручителя
позичальника (солідарного боржника) на
його користь заборгованість за
кредитним договором, яка станом на 22
липня 2013 року становить 3 075 878
грн 32 коп. та судові витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору в розмірі 3 441
грн.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 15 квітня 2014 року в
задоволенні позову ПАТ «Марфін Банк»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 17 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк»
заборгованість за кредитним договором
від 31 липня 2008 року в розмірі
2 269 599 грн 50 коп. У решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
«Марфін Банк», суд першої інстанції
виходив із того, що рішенням
господарського суду Харківської
області від 13 квітня 2011 року стягнуто
солідарно з ФОП ОСОБА_4 та його
поручителя - ТОВ
«Даніка» - на користь ПАТ «Марфін Банк»
заборгованість за кредитним договором
від 31 липня 2008 року та судові витрати.
Цим же судовим рішенням встановлено, що
позивач через порушення позичальником
своїх договірних зобов'язань
скористався своїм правом дострокового
повернення отриманого кредиту та
встановив нову дату його повернення в
строк до 5 лютого 2010 року, але до суду з
вищезазначеним позовом до поручителя,
ОСОБА_3, звернувся лише в грудні
2013 року, у зв'язку з чим порука
останньої на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК
України припинилася.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та ухвалюючи рішення
про часткове задоволення позову,
виходив із того, що 31 травня 2010 року в
межах шестимісячного строку з моменту
встановлення нової дати виконання
основного зобов'язання між банківською
установою та позичальником було
укладено додаткову угоду № 2 до
кредитного договору, а з ОСОБА_3
додаткову угоду № 2 до договору поруки,
за умовами яких продовжено термін
остаточного погашення основного боргу
до 26 січня 2015 року. Таким чином,
поручитель ОСОБА_3 надала свою особисту
згоду на продовження терміну (строку)
виконання ФОП ОСОБА_4 узятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
крім сплати процентів за користування
кредитними коштами, а відтак і можливої
пені, нарахованої банком за прострочку
їх сплати, у зв'язку з чим порука
останньої припинила свою дію лише
частково, а саме в частині, що
стосується сплати позичальником
кредитору процентів та можливої пені
за порушення, саме цього зобов'язання.

Також апеляційний суд зазначив, що само
по собі рішення господарського суду
Харківської області від 13 квітня 2011
року, яке до цього часу залишається
невиконаним, не припинило
зобов'язальних правовідносин як сторін
кредитного договору, так і сторін
договору поруки, тобто поручителя
ОСОБА_3, у межах його умов, уточнених
додатковою угодою № 2 від 31 травня 2010
року, у зв'язку з чим кредитний договір
продовжує діяти, а відповідач несе
солідарну відповідальність за його
невиконання позичальником.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 31 липня 2008 року
між відкритим акціонерним товариством
«Морський транспортний банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Марфін
Банк», та ФОП ОСОБА_4 укладений
кредитний договір, за умовами якого
банк надав останньому кредит у вигляді
непоновлювальної кредитної лінії з
лімітом кредитування в розмірі 2 420 150
грн на строк до 29 липня 2011 року з
процентною ставкою 20 % річних за
користування кредитом. За умовами
зазначеного кредитного договору
позичальник зобов'язався погашати
кредит та сплачувати проценти за
користування кредитними коштами
щомісячними платежами згідно з
погодженим сторонами графіком
погашення кредитної заборгованості.

31 липня 2008 року між відкритим
акціонерним товариством «Морський
транспортний банк», правонаступником
якого є ПАТ «Марфін Банк», як
кредитором, та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки, згідно з яким остання
поручилася за виконання ФОП ОСОБА_4
своїх кредитних зобов'язань за
кредитним договором від тієї ж дати в
повному обсязі та взяла на себе
солідарну з позичальником
відповідальність за їх невиконання.

10 грудня 2009 року та 31 травня 2010 року між
банківською установою та
позичальником були укладені додаткові
угоди до кредитного договору, а з
ОСОБА_3 - додаткові угоди до договору
поруки, в яких сторонами визначено
заборгованість позичальника за
кредитом, продовжено кінцевий термін
його погашення до 26 січня 2015 року та
відповідно узгоджено щомісячний
графік погашення кредитної
заборгованості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст.
1050 ЦК України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини

позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Так, у п. 4.6. договору поруки зазначено,
що він діє до повного виконання
сторонами зобов'язань за кредитним
договором та договором поруки.

У п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що пред'явленням
вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами.

Отже, договором поруки не визначено
строк, після закінчення якого порука
припиняється, оскільки умовами цього
договору встановлено, що він діє до
повного припинення усіх зобов'язань
боржника за кредитним договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Таким чином, якщо кредитним договором
не визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором,
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є
пред'явлення до нього позову.

Крім того, за зобов'язаннями, терміни
виконання яких не наступили, терміни
вважаються такими, що настали в
зазначену в повідомленні дату.

З матеріалів справи вбачається, що в
рішенні господарського суду
Харківської області від 13 квітня 2011
року встановлено, що ПАТ «Марфін Банк»
на підставі п. 3.3.2 кредитного
договору через порушення ФОП ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором
щодо своєчасного повернення кредиту та
сплати процентів звернувся до
останнього з претензійним листом від 25
січня 2010 року з вимогою достроково
повернути заборгованість за кредитним
договором, а також заборгованість за
процентами та пенею в термін до 5 лютого
2010 року.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено,
що обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, пред'явивши вимогу про повне
дострокове погашення заборгованості
за кредитом, процентів за користування
кредитом та пені до 5 лютого 2010 року,
кредитор, відповідно до ч. 2 ст.1054 ЦК
України, змінив строк виконання
основного зобов'язання і зобов'язаний
був пред'явити позов до поручителя
протягом шести місяців з цієї дати.

Проте після зміни строку виконання
основного зобов'язання, банк до суду із
позовом до ОСОБА_3 звернувся лише у
грудні 2013 року, тобто зі спливом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
29 січня 2014 року № 6-155цс13, від 17 вересня
2014 року № 6-125цс14, яка згідно зі ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також з матеріалів справи вбачається,
що 31 травня 2010 року з ОСОБА_3 було
укладено додаткову угоду № 2 до
договору поруки, згідно з п. 3.1 якої
сторони домовилися, що передбачений
кредитним договором термін погашення
основного боргу за кредитним договором
продовжено до 26 січня 2015 року.

Разом з тим після укладення
вищевказаної угоди банк знову надіслав
вимогу про дострокове погашення
заборгованості за кредитним договором,
внаслідок чого 13 квітня 2011 року
було ухвалено рішення господарського
суду Харківської області, тобто було
достроково стягнуто суму кредиту.

Таким чином, оскільки умови договору
поруки про його дію до повного
припинення всіх зобов'язань боржника
не свідчать про те, що договором
установлено строк припинення поруки в
розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України,
тому в цьому разі апеляційний суд
повинен дати оцінку застосуванню норми
ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
23 травня 2012 року № 6-33цс12, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд зазначені
вище положення закону та обставини
справи уваги не звернув; не встановив
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
дійсних прав і обов'язків, які
випливають з договору поруки та дійшов
передчасного висновку про часткове
задоволення позовних вимог до
поручителя.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 17 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко