У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,
Парінової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Петриківської сільської ради
Тернопільського району про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та відновлення стану
земельної ділянки, що існував до
порушення прав, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 05 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 03 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, Петриківської сільської ради
Тернопільського району про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та відновлення стану
земельної ділянки, що існував до
порушення прав, посилаючись на те, що у
його особистій власності з 1997 року
перебуває земельна ділянка площею 0,1254
га на території Петриківської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області в садівничому
кооперативі «Надія» спілки
«Чорнобиль». Однак власник суміжної
земельної ділянки самочинно викопав
рів глибиною близько одного метра на
належній позивачу земельній ділянці
без погоджень меж земельних ділянок,
чим порушив вимоги ст. 91 ЗК України.

ОСОБА_3 просив позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 05 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 03 липня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні ОСОБА_3 його земельною
ділянкою на території Петриківської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області в садівничому
кооперативі «Надія» спілки
«Чорнобиль», звільнивши зайняту
частину земельної ділянки ОСОБА_3
площею 223 кв.м та привівши земельну
ділянку ОСОБА_3 в попередній стан,
котрий існував до викопування
земляного рову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 107 грн 30 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач самовільно викопав
рів на земельній ділянці, яка
знаходиться у власності позивача, у
зв'язку з чим останній має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права володіння та
користування свої майном.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 0,1254 га на
території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області в садівничому
кооперативі «Надія» спілки
«Чорнобиль», котру він набув на
підставі рішення Петриківської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області від 14 березня
1995 року № 10 та на підставі якого
отримав державний акт на право
приватної власності на землю серії ТР
№ 08549, виданий Петриківською сільською
радою 30 травня 1997 року, державну
реєстрацію якого не провів в органах
державного земельного кадастру.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки
площею 0,12 га на території
Петриківської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області в садівничому кооперативі
«Надія» спілки «Чорнобиль», котру він
набув на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
17 липня 2007 року № 5678, укладеного між
ним та ОСОБА_5, посвідченого приватним
нотаріусом Тернопільського районного
нотаріального округу.

Право власності відповідача на вказану
земельну ділянку стверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯД № 208111 від 04
вересня 2007 року, який зареєстрований в
органах ДЗК в книзі записів реєстрації
державних актів за № 28.

Відповідно до висновку експерта
Тернопільського відділення Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 16 травня 2013 року № 5040/12-22
виявлено факт накладання земельної
ділянки ОСОБА_4 на земельну
ділянку ОСОБА_3, орієнтовна площа
накладання складає 223 кв. м.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж в
натурі, одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК
України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей.

У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 78 ЗК України
право власності на землю ‒? це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Земля в Україні може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції в порушення вимог
ст. ст. 212‒?215 ЦПК України не звернув
уваги на те, що задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_3 суд тим самими порушує
права ОСОБА_4 на володіння та
користування земельною ділянкою, яка
належить йому на праві власності на
підставі державного акта, який ніким не
оспорюється, як і не оспорюється
рішення, на підставі якого було видано
цей акт, та не вирішує спір який виник
між сторонами щодо відновлення
порушеного права; суд у достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню;
доводи відповідача належним чином не
перевірив та не навів факти, які б
спростували ці доводи, обмежився лише
поясненнями та доказами, наданими
позивачем, таким чином обмеживши права
відповідача; суд не надав обставинам
справи належної правової оцінки.

Суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Враховуючи, що судами на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України при
вирішенні справи не враховані норми
матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини, не
встановлені та не перевірені
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 05 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 03 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик Судді: М.В.
Дем'яносов О.В. Кафідова В.М. Коротун
І.К. Парінова