Справа № 139/959/14-ц
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2014 року
Мурованокуриловецький районний суд
Вінницької області в складі:

головуючої - судді Тучинської Н.В.,

при секретарі Хонькович Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Муровані Курилівці
подання державного виконавця ВДВС
Мурованокуриловецького районного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_1, погодженого з
начальником відділу державної
виконавчої служби
Мурованокуриловецького районного
управління юстиції, про тимчасове
обмеження у праві виїзду боржника
ОСОБА_2 за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2007 року постановою державного
виконавця ВДВС Мурованокуриловецького
РУЮ ОСОБА_3 відкрито виконавче
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа Брусилівського
районного суду Житомирської області, ,
виданого 12 квітня 2012 року в справі №
2-299, про стягнення із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 на утримання синів ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
аліментів в розмірі 1/3 частини всіх
видів заробітку, але не менше
встановленого законодавством
мінімуму, щомісячно, починаючи з 08
червня 2007 року.

Із 27 грудня 2013 року виконавче
провадження перебуває в провадженні
державного виконавця Годованюка Ю.О.
(а.с. 6).

Посилаючись на п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець 29 жовтня 2014 року
звернувся до суду та просить тимчасово
обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за
межі України до повного виконання ним
судового рішення.

Начальник ВДВС Мурованокуриловецького
районного управління юстиції у
Вінницькій області у заяві від 29.10.2014
року (а.с. 46) просив розглянути подання
без участі представника ВДВС. Неявка
державного виконавця не перешкоджає
розгляду подання.

Розглянувши подання, проаналізувавши
наявні у його матеріалах докази, суд
приходить до висновку, що подання не
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного:

Відповідно до п. 18 ст. 11 Закону України
“Про виконавче провадження”, у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, державний виконавець має
право звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

За правилами статті 377-1 Цивільного
процесуального кодексу України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України “Про
порядок виїзду з України та в’їзд в
Україну громадян України”,
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у випадках, якщо діють
неврегульовані аліменти, договірні чи
інші невиконані зобов’язання – до
виконання зобов’язань або
розв’язання спору за погодження
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення
зобов’язань заставою, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
України, або він ухиляється від
виконання зобов’язань, – до виконання
зобов’язань.

Зібраними у виконавчому провадженні
інформаціями відповідних органів та
установ стверджується, що він на даний
час ОСОБА_2 не працює та не має коштів
для погашення заборгованості по
аліментах, не має майна чи коштів, на
які можна звернути стягнення. Слід
зазначити, що вказані докази збиралися
державним виконавцем до квітня 2012 року.

Одночасно, із пояснень боржника за
виконавчим листом від 07.06.2010 року (а.с. 22)
слідує, що ОСОБА_2 по мірі можливості
утримує своїх дітей, в даний час
проживає з іншою жінкою, яка також має
малолітніх дітей.

Із постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи за 2011 рік (а.с. 35)
слідує, що в діях (бездіяльності) ОСОБА_2
відсутній склад злочину, передбаченого
ст. 164 КК України – ухилення від сплати
аліментів на утримання дітей.

Поняття «ухилення від виконання
зобов’язань, покладених на боржника
рішенням» варто розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов’язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов’язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об’єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Однак, державним виконавцем подано
докази про те, що боржник, не маючи
доходів чи майна, якими можна було б
погасити борг, все рівно в червні та
липні частково ліквідувала
заборгованість за виконавчим
документом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі —
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров’я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об’єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку,
здоров’я чи моральності населення або
прав і свобод інших і є сумісними з
іншими правами, визначеними в цьому
Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України (далі — ЦК),
відповідно до якої фізична особа має
право на свободу пересування. Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Фізична особа може
бути обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих
немайнових прав фізичної особи (кн.
друга ЦК), а саме — до особистих
немайнових прав, що забезпечують
природне існування фізичної особи (гл.
21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269
ЦК особисті немайнові права тісно
пов’язані з фізичною особою. Фізична
особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
державним виконавцем не надано
доказів, які свідчили б про те, що
боржник ухиляється від виконання
зобов’язань, покладених на нього
судом, крім того, відсутні докази про
вжиття державним виконавцем в період
із квітня 2012 року будь-яких заходів
щодо встановлення майна боржника, на
яке може бути звернено стягнення, не
відбиралися пояснення від учасників
виконавчого провадження, а тому
відсутні законні підстави в обмеженні
цього боржника конституційного права
свободи пересування.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, ст. 33
Конституції України, Законом України
“Про порядок виїзду з України та
в’їзду в Україну громадян України”, -

у х в а л и в:

Державному виконавцю ВДВС
Мурованокуриловецького районного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_1 відмовити в
задоволенні подання про тимчасове
обмеження у праві виїзду боржника
ОСОБА_2 за межі України.

Копію цієї ухвали направити для відома
у ВДВС Мурованокуриловецького РУЮ,
боржнику та стягувачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може
бути подана протягом п'яти днів з дня її
проголошення (отримання копії).

Суддя: ___________