Справа №2/489/440/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 р. Ленінський районний суд
м. Миколаєва в складі: головуючого -
судді Губницького Д.Г., при секретарі
Наумкіній І.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, витребування майна з
чужого незаконного володіння, третя
особа без самостійних вимог ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яким
просив недійсним нотаріальний договір
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 площею 0,0489 га. укладений між
ними 17 травня 2012 р., визнати недійсним
правовстановлюючий документ ОСОБА_2 на
дану земельну ділянку - державний акт
та скасувати його державну реєстрацію,
та витребувати від ОСОБА_3 належну
ОСОБА_8 земельну ділянку. Послався, що
ОСОБА_2 не була власником земельної
ділянки, оскільки її право власності на
неї скасовано за рішенням суду, а його
право власності за договором з
попередніми власниками є навпаки
чинним, а тому наявний у неї державний
акт та договір між нею та ОСОБА_3 слід
визнати недійсним з підстав
передбачених ч. 1 ст. 21, ч. 2 ст. 203, 216 ЦК
України. Оскільки він є власником
земельної ділянки, то її слід
витребувати від добросовісного
набувача ОСОБА_3

Ухвалою суду від 28 травня 2014 р.
занесеною до журналу судового
засідання до участі в справі залучено
третю особу без самостійних вимог
ОСОБА_7, дружину позивача.

Ухвалою суду від 29 липня 2014 р. до участі
в справі залучено в якості
співвідповідачів третіх осіб в справі -
ОСОБА_4, ОСОБА_5 й ОСОБА_6 (а.с.93).

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала.

Відповідачка ОСОБА_2 з представником,
представник ОСОБА_3, в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечували. Представник ОСОБА_6 подав
до суду заяву про визнання позову
(а.с.128).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилися.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь справі, дослідивши
письмові докази, встановив наступні
обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Існує низка судових рішень, що набрали
законної сили та встановили обставини
щодо сторін у справі.

Так із рішень апеляційного суду
Миколаївської області від 11 грудня 2013
р. та 30 липня 2014 р. (а.с.55-57, 109-111)
вбачається наступне.

ОСОБА_9, який помер 24 травня 2007 р.,
належала на праві власності земельна
ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 у м.
Миколаєві.

14 листопада 2001 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_6
на товарній біржі було укладено
договір купівлі-продажу вказаної
земельної ділянки.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 06 жовтня 2004 р. вказаний
договір купівлі-продажу було визнано
дійсним та визнано право власності на
спірну земельну ділянку за ОСОБА_6 На
підставі цього рішення суду, яке
набрало законної сили 07 листопада 2004 р.,
ОСОБА_6 02 серпня 2005 р. отримав державний
акт та 21 листопада 2009 р. продав спірну
земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Вказана угода була нотаріально
посвідчена та зареєстрована в реєстрі.

Тобто, з цього часу власниками спірної
земельної ділянки стали ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

13 червня 2012 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки з ОСОБА_1 та право власності
останнього на спірну земельну ділянку
12 квітня 2013 р. було зареєстровано у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

23 листопада 2009 р. ухвалою апеляційного
суду Миколаївської області
вищезазначене рішення Ленінського
районного суду від 06 жовтня 2004 року про
визнання договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки дійсним та
визнання за ОСОБА_6 право власності на
неї, яке переглядалось за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 (донька ОСОБА_10 від
першого шлюбу) скасовано та справу
направлено на новий розгляд до того ж
суду. В подальшому, 22 липня 2010 р.,
справа за позовом ОСОБА_6 залишена без
розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 жовтня 2008 р. визнано
право власності в порядку спадкування
за законом на спірну земельну ділянку
за ОСОБА_2 та визнано недійсним
державний акт на право приватної
власності на цю земельну ділянку, який
був виданий ОСОБА_9

Рішенням того ж суду від 17 червня 2011 р.
позов ОСОБА_2 задоволено та визнано
недійсним державний акт на право
приватної власності на спірну земельну
ділянку виданого на ім'я ОСОБА_6

26 грудня 2011 р. управлінням Держкомзему
на підставі рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 03
жовтня 2008 р. на ім'я ОСОБА_2 видано
державний акт на спірну земельну
ділянку

За нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 17 травня 2012 р.
ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку
ОСОБА_3

31 травня 2013 р. за ОСОБА_3 було
зареєстровано право власності на
спірну земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 18 листопада
2013 р. (а.с.26-27) скасовано рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 жовтня 2008 року, яким
визнано право власності в порядку
спадкування за законом на спірну
земельну ділянку за ОСОБА_2 з тих
підстав, що остання не прийняла
спадщину та спірна земельна ділянка не
увійшла у склад спадщини після смерті
ОСОБА_9

В даній справі наявні також й письмові
докази про скасування 31 травня 2012 р.
державної реєстрації державного акту
на право власності на земельну ділянку
на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 17 червня 2011 р. (а.с.116).

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що
державні акти ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про
право власності на спірну земельну
ділянку видані на підставі судових
рішень, які згодом були скасовані.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

ОСОБА_1 зареєстрував право власності 12
квітня 2013 р., а ОСОБА_3 31 травня 2013 р.,
обидва на підставі цивільно - правових
угод (а.с.124-125).

Спадщину після смерті ОСОБА_9 його
донька ОСОБА_2, (родинний зв'язок
встановлено рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 07
квітня 2014 р. - а.с.144,145), не прийняла,
тобто письмово із заявою до нотаріуса
про прийняття спадщини не зверталася,
зі спадкодавцем на час його смерті
зареєстрована не була, що підтвердила
суду особисто.

Стаття 126 ЗК України в редакції, що
діяла на час видачі ОСОБА_2 державного
акту на право власності на земельну
ділянку передбачала, що право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті. Частина 2 цієї статті
встановлювала, що право власності на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення,
посвідчується: а) цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом, у разі набуття
права власності на земельну ділянку за
такою угодою; б) свідоцтвом про право на
спадщину.

Правова підстава придбання ОСОБА_2
спірної земельної ділянки у власність -
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 жовтня 2008 р. скасоване у
їй відмовлено по суті у визнанні за
собою права власності.

Відтак усі правові наслідки рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 жовтня 2008 р., зокрема
оформлення права власності ОСОБА_2 на
спірну земельну ділянку, анульовані.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Визнання недійсним державного акту,
який виконує лише посвідчувальну
функцію, залежить від дійсності
правової підстави його видачі.

На час придбання ОСОБА_1 за договором
купівлі - продажу, який не визнаний
дотепер недійсним, а тому його
правомірність презумується, спірної
земельної ділянки існування
державного акту на право власності на
ту ж земельну ділянку ОСОБА_2, виданого
на підставі в подальшому скасованого
судового рішення, порушувала права
позивача, тому цей державний акт серії
ЯК №273118 виданий Миколаївською міською
радою і зареєстрований у книзі записів
реєстрації актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі за №01450 від 26 грудня 2011 р.
слід визнати недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1,2 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Зміст правочину договору продажу
земельної ділянки вчиненого ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суперечить ЦК України,
оскільки відчужувач не мала права на
майно, що продавалося, що також і
суперечить вимозі про дотримання
правочином вимоги про його
відповідність моральним засадам
суспільства.

Тому договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 17 травня 2012 р.,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 за реєстровим №648 слід
визнати недійсним.

Спірна земельна ділянка перебуває у
володінні ОСОБА_3, який здійснює її
благоустрій та поліпшення, що
встановлено із документів наданих його
представником (а.с.133-143)

Якщо позивач вимагає повернення майна
відчуженого третіми особами за
договором, учасником якого позивач не
був, належним способом захисту є
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації - ст. 388 ЦК
України (постанова ВСУ від 25 червня 2014
р., справа № 6-67цс14).

За такого, позовна вимога про
витребування ОСОБА_1 земельної ділянки
від ОСОБА_3, який нею фактично володіє
та користується, підлягає задоволенню
також.

Позовні вимоги про скасування
державної реєстрації державного акту
на право власності на ім'я ОСОБА_2 та
договору купівлі-продажу від 17 травня
2012 р. надлишковими, оскільки прийняття
рішень про їх недійсність має
наслідком державну реєстрацію
відповідних прав (ст. 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно ст. 88 ЦПК України пропорційно
частковому задоволенню позовних вимог
відповідачу за рахунок ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в рівних частках слід
відшкодувати судовий збір за
задоволені вимоги немайнового
характеру 229,40 грн. та 1303,14 грн. за вимогу
майнового характеру.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯК №273118 виданий Миколаївською міською
радою на ім'я ОСОБА_2 і зареєстрований у
книзі записів реєстрації актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №01450
від 26 грудня 2011 р.

Визнати недійсним договір купівлі -
продажу земельної ділянки площею 0,0489
га по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві між ОСОБА_2
і ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського
нотаріального округу ОСОБА_11 за
реєстровим №648.

Витребувати від ОСОБА_3 земельну
ділянку площею 0,0489 га по АДРЕСА_1 в м.
Миколаєві та передати її ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий
збір на користь ОСОБА_1 по 766,27 грн. з
кожного.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Ленінський районний суд м.
Миколаєва протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - в тому
ж порядку і в той самий строк, який
обраховується з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Д.Г. Губницький