Справа № 144/980/14-ц
Провадження № 2/144/262/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р. Теплицький районний суд
Вінницької області в складі:

головуючого - судді ГерманаО.С.,

при секретарі судового засідання -
Пігулі А.А.,

за участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,

прокурора Куцого В.В., представника
Служби в справах дітей Теплицької РДА
Остапчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Теплик
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини у країни Європи,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_6, через
представника ОСОБА_1 за довіреністю від
29.07.2013 року, звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу
на тимчасові поїздки в Фінляндію та
країни Європи неповнолітнього сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та
супроводу батька, та надання дозволу
без згоди другого з батьків на
виготовлення проїзного документу для
виїзду дитини. Вказала, що з
відповідачем перебувала в
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано за рішенням Замостянського
районного суду м. Вінниця від 25 червня
2011 року. Дитина проживає тимчасово
разом з відповідачем, є інвалідом з
дитинства, потребує особливого догляду
за станом здоров'я. Оскільки, вона
проживає за кордоном, одружена з
громадянином Польщі, має намір повезти
дитину на відпочинок за кордон, з метою
розширення його кругозору,
ознайомлення з культурою інших
народів, стимулювання вивчення
іноземних мов та підготовкою до
самостійного життя, однак не може
отримати згоду на поїздку у
відповідача. Просить в судовому
порядку: визнати відмову батька ОСОБА_3
неповнолітнього ОСОБА_7, у наданні
дозволу щодо виїзду в Фінляндію та
країни Європи з його матір'ю -
неправомірною; дозволити ОСОБА_6 без
згоди другого з батьків ОСОБА_3
виготовлення проїзного документу для
неповнолітнього ОСОБА_7; дозволити
неповнолітньому ОСОБА_7 разом з матір'ю
ОСОБА_6 тимчасову поїздку в Фінляндію
та країни Європи без згоди та супроводу
відповідача, який є батьком дитини,
строком згідно уточнення позовної
заяви до 01.07.2015 року.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, який діє на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
від 29 липня 2013 року, підтримав позовні
вимоги. Пояснив, що неповнолітній
ОСОБА_7 є хворою дитиною, яка потребує
більшого спілкування з матір'ю.
Позивач, зважаючи на потребу дитини у
лікуванні, хоче повезти сина за кордон
для відпочинку, з метою розширення його
кругозору, а також пройти консультації
з спеціалістами в сфері психології і
психіатрії, при цьому вона просить
надати дозвіл на тимчасову поїздку в
Фінляндію та країни Європи. На сьогодні
позивач ОСОБА_6 зареєстрованого місця
проживання в Україні немає, проживає в
Фінляндії, працює. На сьогоднішній
день неможливо вказати як саме буде
проходити відпочинок неповнолітного
ОСОБА_7, який конкретний термін
відпочинку та його вартість, однак
вказує, що дитина буде перебувати за
кордоном в Фінляндії та країнах Європи.
Термін перебування неповнолітнього,
буде відраховуватись від дати набуття
рішенням суду законної сили, яким буде
дозволено виїзд неповнолітнього за
кордон без супроводу батька до 01.07.2015.
Вважає, що надання дозволу без згоди і
супроводу батька дитини на тимчасову
поїздку в Фінляндію та країни Європи з
поверненням на територію України
відповідає інтересам дитини. Протягом
останніх трьох років дитина проживає
разом з батьком ОСОБА_3, мати дитини
ОСОБА_6 не заперечує проти того, щоб і
надалі неповнолітня дитина проживала з
батьком, вона тільки хоче тимчасово
вивезти дитину за кордон. Також, вважає,
що за рішенням Замостянського
районного суду м. Вінниці в 2011 році по
справі про розірвання шлюбу, було
визначено місце проживання дитини
разом з матір'ю.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав.
Пояснив, що з 2007 року неповнолітній син
проживає разом з ним, а його мати тільки
тепер згадала про дитину. Вона
повідомила, що хоче забрати його за
кордон, щоб він був разом з нею. З
пропозицією надання нотаріально
посвідченої згоди на виїзд дитини в
конкретну державу ОСОБА_6 до нього не
зверталась. Якщо йому буде надано повну
інформацію, засвідчену належним чином,
про те де проживає позивачка(повна
адреса), який її дохід, де саме дитина
буде проводити відпочинок(назва міста,
отеля чи туристичного комплексу та
інше), в яких умовах вона буде
проживати, яка вартість відпочинку і
хто його буде сплачувати, згоду
чоловіка позивача ОСОБА_10, тоді він
згоден надати такий дозвіл, оскільки це
буде відповідати інтересам дитини і
він буде спокійний за неї. Крім того,
протягом останніх семи місяців позивач
не перераховує аліментів на дитину.

Представник відповідача ОСОБА_4, який
діє на підставі довіреності від 11
листопада 2013 року, заперечує проти
позову. Пояснив, що більше шести років
неповнолітній син проживає разом з
батьком. Жодного разу ОСОБА_3 не
перешкоджав у спілкуванні ОСОБА_6 з
сином коли вона приїжджала до України.
В своїй позовній заяві позивач не
вказує до якої конкретно країни вона
бажає тимчасово вивезти сина, який є
інвалідом з дитинства і потребує
особливого догляду, не вказує де саме
буде проводити неповнолітній
відпочинок, яка вартість відпочинку,
які будуть умови проживання дитини, чи
має вона матеріальну можливість
забезпечити йому належні умови
перебування, а також чи згоден чоловік
позивача ОСОБА_10 на те щоб ОСОБА_6
привезла свого сина до них додому. Все
це викликає у батька підставні
побоювання та стурбованість долею сина
в умовах, що будуть новими для нього.
Оскільки, позивач заявляла, що
відповідач більше не побачить дитини
після вивезення її за кордон, то батько
підозрює, що позивачка не планує
повертати дитину до України. Щодо
наданої суду інформаці про майновий
стан позивача то дана інформація
оформлена не належним чином(переклад
не завірений нотаріально).

Представник від УДМС України у
Вінницькій області в судове засідання
не з'явився, хоча їх було повідомлено
належним чином, про день та час
розгляду справи, про що свідчить
відповідна розписка.

Свідок ОСОБА_11 у своїх показаннях
пояснила суду, що проживає по сусідству
з матір'ю позивача ОСОБА_6 в с.Орлівка,
знає ОСОБА_3 протягом останніх п'яти
років. Коли позивачка приїжджала з-за
кордону, то брала дитину в с. Орлівка, її
чоловік разом з позивачем їздив в с.
Метанівка за дитиною. ОСОБА_6 двічі на
рік приїжджає в Україну на місяць і
довше. Позивач до дитини дуже гарно
ставиться, купляє їй іграшки, одежу,
возила на екскурсії в Софіївський парк,
в монастирі, на лікування у Вінницьку
лікарню. З-за кордону висилала посилки
з одягом та солодощами. ОСОБА_6 їй
розповідала, що бажає взяти дитину на
лікування за кордон або на відпочинок.
При цьому на відповідача ОСОБА_3 вона не
скаржилась.

Представник Служби в справах дітей
Теплицької районної державної
адміністрації Остапчук М.Д. пояснила,
що до Служби сторони не звертались за
вирішенням якихось спорів щодо
неповнолітньої дитини. Позивач ОСОБА_6
не зверталась до Служби з питанням
вирішення спору щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон. Не
заперечує проти задоволення позову.

Прокурор прокуратури Теплицького
району Вінницької області Куций В.В. не
заперечує щодо задоволення позову в
частині надання дозволу
неповнолітньому ОСОБА_7, а саме надати
дозвіл на тимчасову поїздку в
Фінляндію та країни Європи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, показання свідка,
дослідивши надані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
та заперечення, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення її по
суті, суд вважає, що позов ОСОБА_6 не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
народився ОСОБА_7, батьками якого в
свідоцтві про народження записані
відповідач ОСОБА_3 та позивач
ОСОБА_6(а.с. 6).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано 25
червня 2011 року за рішенням
Замостянського районного суду м.
Вінниці, яке набрало законної сили 06
липня 2011 року(а.с.7).

ОСОБА_6 24 серпня 2011 року уклала шлюб в
магістраті Південного Саво держави
Фінляндія з ОСОБА_10 і отримала прізвище
ОСОБА_6(а.с.11).

Відповідно довідки виконавчого
комітету Метанівської сільської ради
Теплицького району за № 395 від 24 грудня
2013 року ОСОБА_3 проживає із своїм сином
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.48).

Відповідач ОСОБА_3 перебуває на обліку
в управлінні праці та соціального
захисту населення Теплицької РДА та
отримує державну соціальну допомогу
інвалідам з дитинства та
дітям-інвалідам відповідно до Закону
України «Про державну соціальну
допомогу інвалідам з дитинства та
дітям-інвалідам» на сина ОСОБА_7,
допомогу призначено на період з 28 липня
2013 року по 02 червня 2018 року, що
підтверджується довідкою за № 624 від 04
вересня 2014 року(а.с.49).

Відповідно акту №1-п від 30 січня 2014 року
амбулаторної
судово-психолого-психіатричної
експертизи ОСОБА_7 страждає на хронічне
психічне захворювання у вигляді важкої
розумової відсталості з порушенням
поведінки, внаслідок свого
захворювання не може усвідомлювати
значення своїх дій та керувати
ними(а.с.13-17).

Сім'я, дитинство, материнство і
батьківство охороняються державою (ч.
3 ст. 51 Конституції України).

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (частина 7 статті 7 СК
України).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про
права дитини, прийнятої 20 листопада 1989
року, яка набрала чинності для України
27 вересня 1991 року, передбачено, що в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

Відповідно до положень ст. 141 СК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно, той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею; той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

В статті 16 Закону України «Про охорону
дитинства» вказано, що дитина, батьки
якої проживають у різних державах, має
право на регулярні особисті стосунки і
прямі контакти з обома батьками. Дитина
та її батьки для возз'єднання сім'ї
мають право на вільний в'їзд в Україну
та виїзд з України у порядку,
встановленому законом. Батьки, інші
члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які
проживають у різних державах, не
повинні перешкоджати одне одному
реалізувати право дитини на контакт з
ними, зобов'язані гарантувати
повернення дитини до місця її
постійного проживання після
реалізації нею права на контакт, не
допускати неправомірної зміни її місця
проживання.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

З огляду на викладене позивач,
заявляючи такі вимоги, має вказати
термін вивезення дитини за кордон із
зазначенням дати, місяця та року виїзду
за кордон та повернення в Україну, та
країну, до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди батька, або вказати
правову підставу надання дозволу на
виїзд дитини без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дитини, оскільки надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дитини, і
може потягнути за собою позбавлення
батька дитини можливості брати участь
у її вихованні та можливості
спілкування з нею.

Проаналізувавши стосунки, які склались
між сторонами, та обставини справи,
суд вважає, що задля інтересів дитини
сторонам доцільно було б діяти з
проявом взаємної поваги, налагодити
між собою розумний діалог, що
відповідало б положенням ч. 1 ст. 157 СК
України і виключало б існування
підстав для появи якоїсь стурбованості
чи побоювань у другого з батьків та
запобігало б нанесенню дитині
психологічних травм.

Крім того, відсутність
відомостей(завірених належним чином)
про місце проживання позивача ОСОБА_6 в
державі Фінляндія, про її правовий
статус перебування в цій державі, про
її доходи та доходи чоловіка ОСОБА_10,
про наявність у них житла та житлових
умов, про умови тимчасового
перебування неповнолітнього ОСОБА_7 за
кордоном, про місце, вартість та умови
відпочинку за кордоном, з огляду на
вищевикладене, на думку суду, не
забезпечує дитині у разі тимчасового
виїзду за кордон такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, стан здоров'я
дитини, що може мати наслідком
порушення вимог Конвенції про права
дитини. Також в судовому засіданні
відповідач заявив, що не заперечує
проти виїзду за кордон неповнолітнього
сина за умови дотримання позивачем
вимог, які передбачені законодавством
України.

При цьому суд не намагається
заперечити наявності у дитини права на
спілкування з батьками, які проживають
окремо, в різних державах, чи будь-яким
чином обмежити право матері на
забезпечення захисту своєї дитини, на
забезпечення умов, які б дозволяли
неповнолітній дитині розвиватися
фізично, розумово, морально, духовно та
у соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності, а керується виключно
якнайкращим забезпеченням інтересів
неповнолітньої дитини, яка має
особливості у розвитку і потребує
додаткового догляду.

Також, суд вважає, що позов про надання
дозволу без згоди батька ОСОБА_3 на
виготовлення проїзного документу для
виїзду дитини та надання дозволу на
тимчасові поїздки в Фінляндію та інші
країни Європи без згоди та супроводу
батька строком до 01.07.2014 року заявлено
передчасно, оскільки між сторонами не
врегульовано спору щодо участі
позивача ОСОБА_6 у вихованні дитини за
кордоном в порядку, встановленому
ст.ст. 157-159 СК України, оскільки, як
пояснив відповідач, позивачка вказані
наміри стосовно дитини з ним не
обговорювала, навіть не намагалась це
зробити, навпаки, вказувала, що дитину
вивезе за кордон і не поверне додому.

Виходячи із ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи
захисту цивільних прав та інтерсів.

Обраний спосіб захисту позивача, а саме
визнати відмову відповідача, щодо
ненадання дозволу неповнолітньому
сину на поїздку в Фінляндію та країни
Європи разом із матір'ю - неправомірною,
не відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно ст. 15 ЦК України - кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України -
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В даній справі розглядається спір про
порушене право позивача, який вже був
розглянутий Теплицьким районним судом,
про що було винесене відповідне
рішення(Рішення Теплицького районного
суду № 144/1461/13-ц від 23.05.2014, Ухвала
Апеляційного суду Вінницької області
від 24.07.2014(а.с.41-46), яке набрало законної
сили. На даний час позивач звернувся до
суду з позовом, в якому викладає ті ж
самі обставини порушеного її права, які
фактично вже були розглянуті судом і
про це є рішення суду. Представники
позивача не навели в судовому
засіданні нових обставин та доказів
порушення права позивача, щодо не
надання відповідачем дозволу
неповнолітньому сину на виїзд за
кордон, після 24 липня 2014 року до часу
розгляду справи, 16 жовтня 2014 року.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення вимог позивача ОСОБА_6
про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини у Фінляндію та
країни Європи та виготовлення без
згоди батька проїзного документу для
виїзду дитини.

На підставі викладеного та керуючись
Конвенцією про права дитини, ст.ст. 15, 16,
313 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про надання
дозволу на виїзд неповнолітньої дитини
у країни Європи - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційної
скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Вінницької області. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21.10.2014
року.

Суддя: