АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду Києва від 17
липня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Державне
підприємство «ЕКО», про визнання
недійсним договору оренди житлового
приміщення від 04.10.2013 року та вселення,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/11188/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Вовк С.В. Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду
Києва від 17 липня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Державне
підприємство «ЕКО» (далі - ДП «ЕКО»), про
визнання недійсним договору оренди
житлового приміщення від 04.10.2013 року та
вселення.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі. Зазначає, що з 01 червня
2002 року він з дозволу власника проживає
у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 та
його матір'ю ОСОБА_8, 12 лютого 2013 року в
квартирі був зареєстрований
малолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_9 Не
зважаючи на те, що фактично стонами
було укладено договір оренди, 04 жовтня
2013 року ОСОБА_3 зареєструвала у ДП «ЕКО»
договір найму з ОСОБА_4, який з іншими
чоловіками відібрав у них ключі від
квартири та виставав на вулицю. При
цьому, відмовляючи в задоволенні
позову з тих підстав, що він з ОСОБА_2 не
є сторонами оспорюваного правочину,
суд не взяв до уваги той факт що він
разом з ОСОБА_2 та його матір'ю ОСОБА_8 не
попереджені про розірвання договору
найму житлового приміщення та
звільнення квартири у встановлений ст.
763 ЦК України строк.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та
просили її задовольнити з наведених в
ній підстав.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної
скарги заперечувала, вважала, що спір
вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_4, а також
представник ДП «ЕКО» не з'явилися, про
час та місце апеляційного розгляду
справи повідомлені належним чином, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, на підставі
договору купівлі-продажу від 17 травня
2002 року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 та
зареєстрованого Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна у реєстрі
нотаріальних дій 22 травня 2002 року за №
2-944, двокімнатна квартира АДРЕСА_1
загальною площею 44,20 кв. м, житловою
площею 28,60 кв. м належить на праві
власності ОСОБА_3

У 2004 році у вказаній квартирі за згодою
власника був зареєстрований ОСОБА_1 В
подальшому, в квартирі були
зареєстровані його сестра ОСОБА_2 та її
малолітній син ОСОБА_9

29 січня та 01 лютого 2013 року ОСОБА_3
зверталася до відповідачів з вимогами
звільнити належну їй квартиру.

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3
(орендодавець) та ОСОБА_11 (орендар) було
укладено договір оренди житла № 49 на
проживання в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.64).

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01 квітня 2014
року реєстрацію позивачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 скасовано
(а.с.169-170).

Відповідно до довідки ДП «ЕКО» № 1258 від
06 травня 2014 року, у квартирі АДРЕСА_1
зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 та
її неповнолітні діти ОСОБА_12, ОСОБА_12,
ОСОБА_13

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3,
третя особа: ДП «ЕКО», про визнання
недійсним договору оренди житлового
приміщення від 04 жовтня 2013 року та
вселення в квартиру, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування
заявлених вимог зазначили, що між ними
з ОСОБА_3 було укладено договір найму
житлового приміщення, що також
встановлено рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 05 липня 2013
року, який є чинним. Вимоги про
розірвання договору вони у
встановлений ст. 763 ЦК України строк від
ОСОБА_3 вони не отримували, а тому,
відповідачка не мала права на
укладення договору з ОСОБА_11

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та
ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог, визначених ч. 1 ст.
203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 05 липня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду міста
Києва від 17 вересня 2013 року, відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, третя особа: Печерський
районний відділ Головного управління
державної міграційної служби в м.
Києві, про усунення перешкод у
здійсненні права власності при
користуванні квартирою шляхом
виселення та зняття з реєстраційного
обліку (а.с.13-14).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 березня 2014
року рішення Печерського районного
суду м. Києва від 05 липня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 17 вересня 2013 року було скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції. При цьому,
скасовуючи рішення, суд касаційної
інстанції виходив з того, що висновки
суду про фактичне укладення сторонами
договору найму є безпідставними та
такими, що ґрунтуються на припущеннях,
оскільки згідно зі ст. 821 ЦК України
навіть за наявності укладеного
договору найму житла, форма якого
повинна бути письмовою, відповідно до
ч. 1 ст. 821 ЦК України вказаний договір є
строковим та встановлено максимальний
строк дії вказаного договору - 5 років;
тому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є тимчасовими
жильцями, які за своїм правовим
статусом не мають самостійного права
користування житлом (а.с. 132-137).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, заперечуючи проти позову
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності при
користуванні квартирою шляхом
виселення, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися
саме на те, що вказана квартира за
укладеною між їх матір'ю ОСОБА_8 та
ОСОБА_14, який є батьком ОСОБА_3, угодою
мала бути передана ОСОБА_8 у зв'язку з
виконанням нею трудових обов'язків на
підприємстві, що належить останньому, а
не на те, що між ними було укладено
договір найму. Як зазначила ОСОБА_3,
предметом домовленості між нею та
ОСОБА_1 була саме короткострокова
реєстрація у спірній квартирі без
права останнього на житлову площу.

Відтак, посилання апелянта на те, що
ними з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично було
укладено договір оренди житлового
приміщення, є безпідставними.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсним договору оренди
житлового приміщення від 04 жовтня 2013
року та вселення, позивачами не було
надано суду будь-яких доказів
укладення ними договору найму квартири
АДРЕСА_1. Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є
сторонами оспорюваного договору.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
Києва від 17 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В.Саліхов