Справа № 139/610/14-ц Провадження №
22-ц/772/3010/2014Головуючий в суді першої
інстанції Коломійцева В. І.Категорія 20
Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі головуючого Сала Т.Б., суддів
Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю., при
секретарі Торбасюк О.І., за участю
представника відповідача та позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на рішення
Мурованокуриловецького районного суду
Вінницької області від 03 вересня 2014
року ухвалене у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів,

встановила:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
вказаним вище позовом, просив визнати
договір фінансового лізингу №009355,
укладений між ним та ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» від 25 лютого 2014
року недійсним, стягнути із ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» на
його користь грошову суму комісії за
організацію договору фінансового
лізингу в розмірі 15800 грн., а також
комісію за прийом платежів в сумі 79 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
зазначив, що 25 лютого 2014 року між ним та
ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»
було укладено договір фінансового
лізингу №009355 з додатками, згідно якого
предметом Лізингу по даному договору є:
трактор колісний МТЗ Україна 82.1.26.

Після підписання Договору,
представником відповідача йому було
надано рахунок до сплати 15800 грн., з
посиланням на те, що ця сума це 10%
вартості вищевказаного трактора і
після її сплати він отримує предмет
лізингу. В той же день ним було сплачено
рахунок на вказану суму, але предмет
лізингу переданий не був.

Позивач зазначає, що компанія
відмовилась передавати предмет
лізингу з посиланням на те, що
договором передбачено сплату 50% від
вартості предмету лізингу, а сплачена
ним сума в розмірі 15 800 грн. є комісією
за організацію та оформлення договору.
Таким чином відповідач ввів його в
оману щодо умов виконання договірних
зобов'язань.

Можливості розірвати договір немає,
оскільки договір зовсім не передбачає
можливості розірвання з ініціативи
лізингоодержувача, що є порушенням
його прав як споживача.

Також договір не містить жодних умов,
які б безсумнівно передбачали захист
прав та інтересів лізингоодержувача у
разі не отримання ним бажаної послуги і
не містить жодних гарантій
лізингоодержувача на отримання
відповідачем предмету лізингу,
обладнання чи устаткування.

Аналіз Договору та додатків до нього
свідчить про нечесну підприємницьку
діяльність відповідача, яка за своїм
характером є пірамідальною фінансовою
схемою.

Договором не встановлено право
позивача, як споживача, на одержання
відповідної компенсації від компанії,
як виконавця, у зв'язку з розірванням
або невиконанням ним договору. Договір
не передбачає відповідальності
лізингової компанії за ненадання
предмету лізингу та права споживача у
цьому випадку не здійснювати
визначених у Додатку №2 до договору
платежів. Для споживача встановлені
жорсткі обов'язки і водночас відсутні
права. Крім того, позивач посилається
на те, що під час укладення договору
лізингу не було дотримано умови про
нотаріальне посвідчення договору.

Рішенням Мурованокуриловецького
районного суду Вінницької області від
03 вересня 2014 року позов задоволено.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
подало апеляційну скаргу на дане
рішення, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволені позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначає, що судом
першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права
та порушені норми процесуального
права.

Зокрема, судом першої інстанції при
вирішенні даної справи не було
належним чином мотивовано можливість
застосування до оскаржуваного
договору та до окремих його частин норм
Закону України «Про захист прав
споживачів», та не враховано, що даний
Закон не регулює правовідносини у
сфері укладання, виконання, розірвання
договорів фінансового лізингу. Судом
першої інстанції неповно встановлені
фактичні обставини, що мають істотне
значення для правильного вирішення
справи.

Перевіривши обґрунтованість вимог
апеляційної скарги, а також законність
та обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів прийшла до
наступного висновку.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що окремі умови договору лізингу є
несправедливими, а тому є підстави для
визнання їх недійсними. Умови договору,
які слід визнати недійсними фактично
змінюють інші положення договору, а
тому в силу ст. 18 Закону України «Про
захист споживачів» весь договір
підлягає визнанню його недійсним. І як
наслідок, відповідно до ст. 216 ЦК
України, відповідач повинен повернути
кошти сплачені позивачем в розмірі 15800
грн.

Разом з цим, суд першої інстанції
відхилив доводи про нікчемність
договору лізингу через відсутність
його нотаріального посвідчення.

Проте, з таким висновком суду можна
погодитись лише частково.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 лютого 2014 року між ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2
укладено договір фінансового лізингу
№009355, предметом якого є трактор марки
МТЗ 82.1.26, вартістю 158 000 грн.

Пунктом 1.7 договору про фінансовий
лізинг №009355 передбачено, що предмет
договору передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку,
який становить не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмету лізингу), комісії за
організацію та оформлення даного
договору (10% від вартості предмета
лізингу) та комісії за передачу
предмета лізингу (3% від вартості
предмета лізингу).

Згідно з п.8.2.1 договору перший
лізинговий платіж складається із:
комісійної винагороди за
організаційні заходи, пов'язана з
підготовкою та укладанням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку №1 до цього договору.

Згідно квитанції №12/1 від 25.02.2014 року,
позивачем було здійснено оплату
комісії за організацію договору
лізингу в розмірі 15800 грн. (а. с.17).

За договором фінансового лізингу (ст. 1
Закону України «Про фінансовий
лізинг») лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Отже, спірний договір лізингу є
непрямим лізингом.

Позивач стверджує, що працівники
компанії ввели його в оману, вказавши,
що після сплати 15800 грн. він отримає
предмет лізингу. Однак, як зазначив сам
позивач, договір, який ним підписаний в
цілому і кожна сторінка окремо, він не
читав, а тому його твердження є
безпідставними. Крім цього, позивачем
не доведено, що компанія навмисно ввела
його в оману, щодо умов договору.
Наявність умислу є необхідною умовою
для визнання договору недійсним з
підстав обману (ст. 229 ЦК України).

За договором лізингу (ст. 806 ЦК України)
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Пунктом 9.1 Договору передбачено право
лізингоодержувача при обов'язковій
умові сплати в повному обсязі
заборгованості за лізинговими
платежами, сплати можливих штрафних
санкцій та відшкодування збитків,
придбати у власність (викупити) предмет
лізингу по його залишковій вартості за
окремо укладеним договором
купівлі-продажу.

Договір лізингу, укладений з позивачем
не може розглядатись як фінансова
пірамідальна схема виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 111 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
регулювання ринків фінансових послуг»
до фінансових послуг віднесено послуги
з адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринківфінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 09 жовтня 2012 року №
1676 «Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
придбання товарів у групах") (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2. ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний ( у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

Відповідно до положень ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Для кваліфікацій умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше - умови
договору порушують принцип
добросовісності; по-друге - умови
договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє - умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів прийшла до висновку про
відсутність одночасно зазначених
ознак «несправедливих умов договору».

Позивач сплатив лише комісію за
організацію та оформлення даного
договору та не вчиняв інших дій,
передбачених умовами договору, для
досягнення мети направленої на
придбання трактору. В такому разі
відповідач позбавлений можливості
приступити до виконання своїх
договірних обов'язків, а отже,
стверджувати про наявність
недобросовісності з боку відповідача
(при невиконанні своїх обов'язків) не
можливо.

Також і відсутній дисбаланс договірних
прав та обов'язків, так як, з договором
лізингу майновий інтерес лізингодавця
полягає у розміщенні та майбутньому
поверненні з прибутком грошових
коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Відповідно до п. 1.7. Договору предмет
договору передається в користування
Лізингоодержувачу протягом строку,
який становить не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця Авансового платежу (50% від
вартості Предмета Лізингу), Комісії за
організацію та оформлення даного
Договору (10% від вартості Предмету
Лізингу) комісії за Передачу Предмету
Лізингу (3% від вартості Предмета
Лізингу).

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

З аналізу умов договору не вбачається
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача, а отже,
твердження про завдання шкоди позивачу
є безпідставним та недоведеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користуватись предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ст. 16 цього Закону сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж, як винагорода
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно, компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Отже, сплачена позивачем сума, яка
передбачена умовою договору в розмірі
15800 грн. не входить до авансового
платежу, а є комісією за організацію
даного договору і лізингоодержувачу не
повертається.

Що стосується обов'язкової наявності у
договорі лізингу такої умови, як
вказівка продавця товару, яка
зазначала б у кого саме буде придбано
товар для лізингоодержувача, то така
умова не є істотною для договорів
фінансового лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару. У
визначеннях договору фінансового
лізингу зазначено, що продавець
визначає юридичну чи фізичну особу -
суб'єкта підприємницької діяльності,
найменування, адресу та реквізити якої
зазначено в акті приймання-передачі
предмета лізингу, який є предметом
даного договору. До того ж,
лізингодавець на момент укладення
договору не може передбачити в якого
саме продавця буде придбаний товар,
оскільки саме від лізингоодержувача
залежить який товар необхідно
придбати, він нього залежить коли даний
товар буде придбано, де саме забажає
отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що
лізингодавець зобов'язаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та страхування, і, після сплати
лізингоодержувачем всіх передбачених
договором платежів, передати його у
користування та володіння
лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок суду
першої інстанції про відсутність у
договорі конкретних визначень та
розмірів лізингових платежів, оскільки
ст. 8 Договору чітко визначено поняття
«лізингові платежі» та вказані
відповідні конкретні формули, на
підставі яких були враховані конкретні
суми.

Договором фінансового лізингу чітко
передбачено, в яких випадках
встановлені суми можуть бути змінені, а
саме з підстав, які не залежать від
лізингодавця та чітко передбачено, що в
разі такої зміни між сторонами має бути
підписана обов'язкова додаткова угода
до договору, а також акт коригування
вартості предмета лізингу.

Статтями 7 та 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено право
лізингоодержувача відмовитись від
договору лізингу в односторонньому
порядку та право вимагати розірвання
договору лізингу.

Отже, законодавством передбачено
порядок, умови та наслідки розірвання
договорів лізингу в односторонньому
порядку, тобто, передбачена можливість
відмовитись від правочину в разі
неналежного виконання лізингодавцем
умов договору.

Відповідно до п. 10.11 Договору, у випадку
розірвання Договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання. В такому
випадку комісія за організацію даного
договору лізингоодержувачу не
повертається.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України
спірний договір лізингу є укладеним,
оскільки сторони в належній формі
досягли згоди з усіх істотних умов
договору.

Суд першої інстанції зробив правильний
висновок, що нотаріальне посвідчення
укладеного договору фінансового
лізингу в силу положень Закону України
«Про фінансовий лізинг» та параграфа 6
глави 58 ЦК України не є обов'язковим,
тому підстави для визнання договору з
цих підстав відсутні.

Враховуючи все вищезазначене, колегія
суддів прийшла до висновку, що суд
першої інстанції не врахував, що між
сторонами було укладено
цивільно-правовий договір з
дотриманням усіх передбачених чинним
законодавством вимог, не встановив
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають із договору фінансового
лізингу і дійшов помилкового висновку
про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького
районного суду Вінницької області від
03 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 сплачений
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» судовий збір в розмірі 121,
80 грн. за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

Згідно з оригіналом: