Провадження № 2- 5414/14
В справі № 760/9964/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

22 жовтня 2014 року Солом"янський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого- судді-
Шереметьєвої Л.А.

при секретарі -
Боровик О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Відкритого
акціонерного товариства «Готельний
комплекс »Либідь» про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач у травні 2014 року звернувся до
суду з позовом і просить поновити його
на роботі на посаді інженера з охорони
праці Відкритого акціонерного
товариства «Готельний комплекс
»Либідь» та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилається в позові на те, що з 09.04.2004
року він працював у відповідача, з
31.07.2006 року на посаді інженера з охорони
праці.

25.06.2010 року він був звільнений з роботи
на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Виходячи з того, що в день звільнення
він перебував на лікарняному,а також у
зв»язку з тим, що йому не була видана
трудова книжка в день звільнення,
звільнення є незаконним.

Крім того, він був звільнений з роботи
не уповноваженою на те особою.

Виходячи з цього, просить задовольнити
позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував.
Посилається на те, що спір про
поновлення позивача на роботі був
предметом розгляду Святошинського
районного суду м. Києва, яким рішенням
від 24.02.2011 року в позові було
відмовлено.

Дане рішення залишено в силі ухвалою
Апеляційного суду м. Києва.

Крім того, ухвалою Святошинського
районного суду м. Києва від 02.07.2014 року
позивачу було відмовлено в перегляді
рішення суду за нововиявленими
обставинами.

Що стосується посадової особи, якою
був підписаний наказ про звільнення
позивача з роботи, зауважив, що ці
обставини були предметом перевірки
суду.

Крім того, відповідно до Статуту
товариства право представляти
товариство без довіреності має як
директор, так і заступник генерального
директора або особа, уповноважена
Наглядовою радою.

Відповідно до п.12.3.4 та 12.3.8 Статуту як
Генеральний директора, так і заступник
Генерального директора мають право
накладати дисциплінарні стягнення,
приймати на роботу та звільняти
працівників з роботи.

Крім цього, такі повноваження були
надані заступнику Генерального
директора з загальних питань і наказом
по товариству №3 від 11.01.2010 ркоу.

Виходячи з цього вважає, що заступник
Генерального директора товариства є
уповноваженою особою на підписання
наказу про звільнення за порушення
трудової дисципліни, а тому просить у
позові відмовити.

В судовому засіданні представник
позивача після наданих заперечень
представником відповідача в справі,
подала суду додаткові письмові
пояснення в обґрунтування заявлених
вимог, в яких, спростовуючи надані
представником відповідача докази,
послалася на те, що наказ відповідача
№3 від 11.01.2010 року виготовлений заднім
числом,, т.я. не був наданий до початку
розгляду справи по суті в
порядку,визначеному законом.

Вважає також, що даний наказ у частині
надання заступнику генерального
директора по загальних питаннях права
застосовувати до винних працівників
дисциплінарні стягнення у вигляді
доган та звільнень та видавати
відповідні накази про це не відповідає
вимогам трудового законодавства, а
тому є недійсним, т.я. згідно
посадової інструкції заступника
генерального директора з загальних
питань, яким був ОСОБА_3, він не
наділений повноваженнями приймати на
роботу працівників.

Крім того, відповідно до ст. 15 Закону
України «Про охорону праці» служба
охорони праці підпорядковується
безпосередньо роботодавцю, а тому
приймати та звільняти спеціалістів зі
служби охорони праці є виключною
компетенціє роботодавця -
уповноваженої особи від роботодавця.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд не
знаходить підстав для задоволення
вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, у т.ч., у випадку
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов»язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Встановлено, що позивач з 05.04.2004 року
працював у ВАТ» Готельний комплекс
»Либіль» на різних посадах, а на
підставі наказу № 221ос від 31.07.2006 року
був переведений на посаджу інженера з
охорони праці служби охорони праці.

Наказом №153 від 25.06.2010 року був
звільнений з роботи за п.3 ст.40 КЗпП
України.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 24.02.2011 року позивачу
було відмовлено в позові про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
07.06.2011 року рішення суду залишено без
змін, тобто в порядку ч.1 ст.223 ЦПК
України набрало законної сили.

Ухвалою Святошинського районного суду
м. Києва від 02.07.2014 року позивачу
відмовлено в перегляді рішення суду
від 24.02.2011 року за нововиявлениим
обставинами.

/ а.с. 20 - 26; 58 - 68 /

Так,з наказу про звільнення позивача з
роботи №153-п від 25.06.2010 року вбачається,
що він підписаний заступником
Генерального директора з загальних
питань ОСОБА_3

Наказ № 30-п від 08.02.2011 року, яким було
змінено дату звільнення позивача з
роботи, також підписаний ним.

Відповідно до п.12.3.4 Статуту ВАТ
»Готельний комплекс»Либідь»,
зареєстрованого 12.05.2009 року,
вбачається, виконавчим органом
товариства є Генеральний директор,
повноваження якого викладені в даному
пункті.

Згідно з даним пунктом до повноважень
Генерального директора віднесено
укладення та розірвання трудових
договорів, застосування заходів
заохочення та накладення стягнень.

Пунктом 12.3.8 Статуту визначено, що право
виступати від імені товариства без
доручення та мати інші повноваження,
передбачені п.12.3.4 Статуту і якими
наділений Генеральний директор, має
заступник Генерального директора або
особа, уповноважена Наглядовою радою
Товариства.

/ а.с. 73 - 79 /

Позивач у судовому засіданні
підтвердив, що ОСОБА_3 займає посаду
заступника Генерального директора ВАТ
»Готельний комплекс «Либідь» з
загальних питань.

Наказом №3 від 11.01.2010 року на
заступника Генерального директора ВАТ
»Готельний комплекс «Либідь» з
загальних питань покладено обов»язок
оперативного контролю за дотриманням
трудової дисципліни.

Пунктом 3 даного наказу заступник
Генерального директора був
уповноважений видавати накази про
застосування дисциплінарних стягнень
та звільнення працівників з роботи за
порушення трудової дисципліни.

/ а.с. 95 /

Крім того, позивач у судовому
засіданні не спростовував, що
законність наказу відповідача про
його звільнення з роботи була
предметом розгляду Святошинського
районного суду м. Києва при вирішенні
спору про поновлення на роботі,і всім, у
тому числі йому, була відома посадова
особа, що підписала даний наказ.

З рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 24.02.2011 року та ухвали
Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2011
року вбачається, що законність даного
наказу не викликала сумніву.

Саме з цих підстав позивачу було
відмовлено в задоволенні заяви про
перегляд рішення суду за
нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене вище, суд вважає
вимоги позивача в цій частині
безпідставними.

Суд не приймає до уваги твердження
представника позивача в судовому
засданні, викладені в додаткових
поясненнях до суду, виходячи з
наступного.

Як зазначається в ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного
Суду України від 12.06.2009 року "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції
" роз»яснено, що виходячи з принципу
процесуального рівноправ»я сторін та
враховуючи обов»язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Будь-яких доказів своїм твердженням
виготовлення наказу №3 від 11.01.2010 року в
інший, ніж у ньому вказано, строк,
представник позивача суду не надав.

Суд вважає, що приведений ним у
поясненнях аналіз цьому наказу в
аспекті накладення на позивача
дисциплінарних стягнень та його
подальшого звільнення, не є таким
доказом з точки зору закону, а є
безпідставним припущенням самого
представника позивача.

Дійсно, відповідно до ч.4 ст.15 Закону
України « Про охорону парці» служба
охорони праці підприємства
підпорядковується безпосередньо
роботодавцю.

З аналізу трудового законодавства, а
саме ст. 21 КЗпП України,яка
характеризує поняття трудового
договору, саме підприємство, як
юридична особа,а не його посадові
особи, є стороною трудового договору, а
отже, і роботодавцем, оскільки самі
посадові особи є найманими
працівниками з певним колом
повноважень.

Яку інформацію намагалася донести до
суду представник позивача посиланням
на ст.15 Закону «Про охорону праці» при
аналізі незаконності звільнення
позивача з роботи в зв»язку з
підписанням наказу заступником
Генерального директора, остання суду
не пояснила.

Крім того, ст.15 Закону «Про охорону
праці» регулює порядок та підстави
створення на підприємстві службу
охорони, яка підпорядкована
роботодавцю.

В розумінні даного закону він
характеризує підпорядкованість служби
охорони саме підприємству,а не
будь-якому іншому органу чи конкретній
посадовій особі.

Позивач у судовому засіданні не
спростовував, що служба охорони,в якій
він працював на підприємстві,
підпорядковувалася саме підприємству.

За таких обставин і в цій частині
твердження представника позивача не
можуть бути прийняті до уваги в
обґрунтування незаконності звільнення
позивача з роботи.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 та 4 ст. 57
Господарського кодексу України Статут
суб»єкта господарювання, яким є
відповідач, є установчим документом.

В установчих документах повинні бути
зазначені найменування суб'єкта
господарювання, мета і предмет
господарської діяльності, склад і
компетенція його органів управління,
порядок прийняття ними рішень, порядок
формування майна, розподілу прибутків
та збитків, умови його реорганізації та
ліквідації, якщо інше не передбачено
законом.

Статут суб'єкта господарювання повинен
містити відомості про його
найменування, мету і предмет
діяльності, розмір і порядок утворення
статутного капіталу та інших фондів,
порядок розподілу прибутків і збитків,
про органи управління і контролю, їх
компетенцію, про умови реорганізації
та ліквідації суб'єкта господарювання,
а також інші відомості, пов'язані з
особливостями організаційної форми
суб'єкта господарювання, передбачені
законодавством. Статут може містити й
інші відомості, що не суперечать
законодавству.

В ч.3 ст.62 даного кодексу зазначено, що
підприємство, якщо законом не
встановлено інше, діє на основі
статуту, а також установчих документів,
на основі яких вони створені та діють.

Зі Статуту ВАТ»готельний комплекс
Либідь» вбачається, що ним, у порядку
даної норми закону, визначена
компетенція органу управління, до
якого, у т.ч., відноситься і заступник
Генерального директора.

З врахування даного аналізу суд не
приймає до уваги і інші твердження
представника позивача щодо
відсутності у заступника Генерального
директора ОСОБА_3 повноважень на
звільнення позивача з роботи.

Крім того, при вирішенні даного спору
суд враховує наступне.

Відповідно до ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

В ст.234 цього кодексу зазначено, що в
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Так, позивач звільнений з роботи
наказом від 25.06.2010 року.

Спір про законність даного звільнення
був вирішений Святошинським районним
судом м. Києва, рішення суду набрало
законної сили.

Крім того, позивач суду пояснив, що йому
стало відомо про те, що заступник
Генерального директора ОСОБА_3 не був
уповноваженим на звільнення його з
роботи йому стало відомо 15.01.2014 року при
ознайомленні з матеріалами справи в
Святошинському районному суді м. Києва,
де він на фотоапарат сфотографував
Штатний розклад підприємства.

В той же час не заперечував, що він
знаходився в матеріалах справи під час
розгляду судом.

До суду з даним позовом позивач
звернувся 14.05.2014 року. Питання про
поновлення строку звернення до суду не
ставить..

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України №8 від 06.11.1992 року (із змінами)
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" судам роз'яснено, що якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Проте, оскільки при пропуску місячного
і тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

За таких обставин суд вважає, що, окрім
відсутності підстав для задоволення
вимог позивача по суті спору, ним
пропущений строк для звернення до суду.

Керуючись ст. ст.21, 40 ч.1 п.3, 232-234, 235 КЗпП
України, ст.ст.57, 62, 65 Господарського
кодексу України, ст.15 Закону України «
Про охорону праці», ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60,209,
212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Відкритого
акціонерного товариства «Готельний
комплекс»Либідь» про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя