22-ц/772/2923/2014Головуючий в суді першої
інстанції Венгрин О. О.Категорія 27
Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.

при секретарі Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 09.09.2014 року,
ухвалене по даній справі, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з вказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Мотивуючи позовні вимоги він посилався
на те, що перебуваючи в родинних
стосунках з ОСОБА_3 на протязі 2005-2013
років позичав їм для сімейних потреб
гроші, при умові про їх повернення за
першою його вимогою.

Станом на січень 2014 року відповідачі
заборгували ОСОБА_2 171624,78 грн. і зокрема:

за розпискою від 11 вересня 2007 року 5700
грн. основного боргу та 5054 грн.
відсотків, а всього 10754 грн.;

за розпискою від 4 листопада 2008 року 1900
грн. основного боргу і 1472,50 грн.
відсотків, а всього 3372,50 грн. і за цією ж
розпискою 1000 доларів США основного
боргу та 516, 67 доларів США відсотків, а
всього 1516,67 доларів США;

за розпискою від 2 грудня 2008 року 2200
доларів США основного боргу та 1118,33
доларів США відсотків;

за розпискою від 8 серпня 2009 року 2000 грн.
основного боргу та 1236,65 грн. відсотків,
а всього 3236,65 грн.;

за розпискою від 27 січня 2010 року 7500 грн.
основного боргу та 3360 грн. відсотків, а
всього 10860 грн.;

за розпискою від 27 серпня 2010 року 6000
грн. основного боргу та 3075 грн.
відсотків, а всього 9075 грн.;

за розпискою від 2 вересня 2010 року 12500
грн. основного боргу та 6250 грн.
відсотків, а всього 18750 грн.;

за розпискою від 26 жовтня 2011 року 9200
грн. безпроцентної позики;

за розпискою від 25 лютого 2012 року 2000
грн. основного боргу та 440 грн.
відсотків, а всього 2440 грн.;

за розпискою від 31 липня 2013 року 33000 грн.
основного боргу та 3300 грн. відсотків, а
всього 36300 грн.;

за розпискою від 1 листопада 2013 року 11000
грн. основного боргу та 256,66 грн.
відсотків, всього 11256,66 грн.

В січні 2014 року він звернувся до ОСОБА_4
з вимогою про повернення боргів за
всіма договорами позики, однак вони, не
заперечуючи боргових зобов'язань,
вимоги про їх повернення не виконували
на протязі чотирьох місяців, що
спонукало його звернутися в суд з
вказаним позовом.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 за розпискою від 31
липня 2013 року 36300 грн. і 2440 грн. за
розпискою від 25 лютого 2012 року. В решті
позовних вимог відмовлено. Відносно
ОСОБА_4 в позові відмовлено взагалі.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 і
оскаржив його в апеляційному порядку. В
апеляційній скарзі він просить рішення
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення його позову повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що суд
в порушення вимог ст. 212 ЦПК України не
прийняв до уваги достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності і в результаті прийшов до
невірних висновків по справі.

На підтвердження цих доводів в
апеляційній скарзі наведені обставини
про те, що відповідачі визнали той факт,
що кошти позичені в нього були
використані на потреби сім'ї, а саме на
придбання гаражів, ремонт квартири та
на придбання меблів, але вони були
залишені поза увагою.

Безпідставними ОСОБА_2 вважає висновки
суду проте, що він не звертався до
відповідачів з вимогою про повернення
коштів за договорами позики. Його
доводи про те, що він в січні 2014 року
звертався з такою вимогою до
відповідачі не були заперечені та
спростовані.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її
представника, перевіривши
обґрунтованість доводів апеляційної
скарги, законність та обґрунтованість
рішення суду, прийшла до висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги.

Відмовляючи ОСОБА_2 в стягненні
заборгованості з відповідачів за
договорами позики, суд виходив із того,
що в розписках в формі яких вони
укладались не була вказана дата
повернення боргу. А відтак суд,
керуючись положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК
України відмовив в задоволенні позову,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 не
пред'являв до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, вимоги
про повернення боргу.

Щодо позовних вимог, пред'явлених
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 то суд відмовив в їх
задоволенні через те, що позивач не
довів, що позичені у нього ОСОБА_3 кошти
були використані на потреби сім'ї,
членом якої була і відповідачка.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не можна
з огляду на наступні обставини.

Згідно боргових розписок, ОСОБА_3 на
протязі 2007-2013 років неодноразово
позичав у ОСОБА_2 кошти (а.с. 35-45).
Загальна сума отриманих ним коштів з
урахуванням нарахованих на них
відсотків склала 171624,78 грн. Вказана
сума заборгованості визнана самим
ОСОБА_3 З заявленою сумою боргу
погодився суд першої інстанції, проте
відмовив у її стягненні через те, що
позивачем не було пред'явлена
відповідачам вимога про повернення
боргу.

Але, з такими твердженнями суду
погодитись не можна, оскільки ОСОБА_3,
визнаючи позов, підтвердив, що ОСОБА_2
звертався до нього з вимогою про
повернення боргу. Отже, визнані ним
обставини відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягали доказуванню і не
могли судом вважатись такими, що є
недоведеними.

Не відповідають дійсності посилання
суду на те, що за поясненнями ОСОБА_2 він
не пред'являв вимоги до відповідачів
про повернення боргу. Однак, як
вбачається із його позовної заяви він
посилався на те, що двічі в січні 2014
року звертався до відповідачів з такою
вимогою. І ці його доводи спростовані
не були.

Разом з цим розтлумачивши у хибний
спосіб положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
суд зосередив увагу на з'ясуванні цього
питання і дійшов хибного висновку про
необхідність досудового вирішення
питання, який протирічить
конституційним засадам, визначеним в
ст. 124 Конституції України, на
дотримання яких звернув увагу
Верховний Суд України в п. 8 постанови №
9 від 1 листопада 1996 року Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя.

Та ж ч. 1 ст. 1049 ЦК України не визначає у
якій формі має бути пред'явлена вимога
до боржника і звернення ОСОБА_2 з
позовом до боржників про стягнення
боргу є особливою формою такої вимоги.

Позов ОСОБА_2 був пред'явлений до суду
02.06.2014 року, а рішення про стягнення
боргу постановлено 09.09.2014 року, що не
позбавляло відповідачів за такий
тривалий строк повернути позику.

Отже, за таких обставин суд
безпідставно відмовив в задоволенні
позову в частині стягнення боргу за
розписками в яких не був зазначений
строк повернення боргу.

Не можна погодитись з висновками суду
про повну відмову в позові до ОСОБА_4,
зважаючи на те, що в ході розгляду
справи знайшла своє підтвердження та
обставини, що позичка 5700 грн. 11.09. 2009
року була вчинена в інтересах сім'ї. Про
що свідчить підпис ОСОБА_4 в розписці
(а.с.42) та її пояснення в суді в яких вона
визнала, що про цю позику вона знала і
кошти від неї були використанні на
придбання мотоблока.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї створює обов'язки для
другого подружжя, якщо майно, одержане
за договором, використане в інтересах
сім'ї.

Щодо використання решти позичених в
ОСОБА_2 коштів в інтересах сім'ї ОСОБА_4
то в цій частині позовні вимоги є
недоведеними і тому суд першої
інстанції цілком обґрунтовано
відмовив в позові до ОСОБА_4

Зважаючи на наведені обставини,
колегія суддів прийшла до висновку про
зміну оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 09.09.2014 року,
ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу
змінити в частині стягнення боргу з
ОСОБА_3 та в частині відмови в позові
про стягнення боргу з ОСОБА_4 і ухвалити
в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 5377 грн.
боргу з кожного на користь ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
160870,78 грн. боргу.

Стягнути з ОСОБА_4 53 грн. 77 коп. судових
витрат по справі на користь ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2258
грн. 43 коп. судових витрат по справі.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий-суддя:(підпис)В.П. Нікушин
Судді:(підпис)Л.О. Голота (підпис)Т.О.
Денишенко З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду Вінницької області
________ В.П. Нікушин