Справа № 148/1133/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 жовтня 2014 року
Тульчинський районний суд Вінницької
області

В складі : головуючого судді
Робак С. О.

при секретарі
Грох Т.А.

з участю адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Тульчині,
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
будинком, який належить на праві
власності та виселення,

В С Т А Н О
В И В:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
будинком, який належить на праві
власності та виселення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилалась на те, що 15.10.1985 року
відповідно до договору дарування
ОСОБА_4 подарував, а вона ОСОБА_2
прийняла в дар 47/100 частини житлового
будинку, яка належала дарителю ОСОБА_4
на підставі договору купівлі-продажу,
засвідченого Тульчинською державною
нотаріальною конторою 26.06.1984 року за №
937 та зареєстрованого в Тульчинському
МБТІ 27.06.1984 року за № 968, що знаходиться
в АДРЕСА_1 Вінницької області.

Відповідно до витягу з
рішення № 70 від 19 березня 2014 року «Про
встановлення поштової адреси об'єктів
містобудування в м. Тульчині» виконком
Тульчинської міської ради вирішив
встановити гр. ОСОБА_2 поштову адресу на
житловий будинок, що розташований в
АДРЕСА_1

Згідно довідки
Тульчинського МБТІ № 699 від 11.12.1997 року,
виданої їй та ОСОБА_4 по даним архіву
Тульчинського МБТІ станом на 11 грудня
1997 року по АДРЕСА_1 рахується за ними 100%
домоволодіння, яке складається з 4-х
кімнат, 2-х кухонь, 2-х коридорів, тамбура
та веранди. Житлова площа 56,60 кв.м.

Іншим співвласником 53/100
частини житлового будинку, відповідно
до свідоцтва про право на спадщину
являється ОСОБА_3.

ОСОБА_3 самовільно зайняв
одну кімнату будинку, власником якої
являється вона і не дає провести ремонт
в даній квартирі. На її прохання
звільнити належну їй на праві
приватної власності кімнату ОСОБА_3 не
реагує. Натомість 15.03.2014 року він
звернувся до Тульчинського РВ УМВС
України з повідомленням, що начебто
вона без його дозволу хоче зайти до
будинку, який їм батьки залишили у
спадок.

Так як відповідач
добровільно не звільнив належну їй
кімнату, то вона звернулась до
Тульчинської міської ради з проханням
створити комісію і вийти на місце та
зафіксувати факт зайняття ОСОБА_3
кімнати, яка належить їй відповідно до
договору дарування.

28.04.2014 року комісія
Тульчинської міської ради вийшла на
місце і встановила, що ОСОБА_3
використовує кімнату площею 11,55 кв.м.,
яка належить їй відповідно до договору
дарування від 15 жовтня 1985 року та
матеріалів Тульчинського МБТІ.

Так як відповідач ОСОБА_3
порушив її право власності, а саме
самовільно зайняв кімнату площею11,6
кв.м., розташовану в будинку АДРЕСА_1 в м.
Тульчині і добровільно відмовляється
її звільнити, то вона за захистом своїх
прав звернулась до суду з даним позовом
і просить зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
перешкоди у користуванні та виселити з
належної їй на праві приватної
спільної часткової власності кімнати,
позначеної на експлікації № 1 «тамбур»
площею 11,6 кв.м., яка розташована за
адресою АДРЕСА_1

В судовому засіданні
позивач та представник позивача
підтримали позовні вимоги, посилаючись
на викладені обставини, а також позивач
показала, що їй і відповідачу на праві
спільної часткової власності належить
житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Тульчині.
Її частка в даному будинку складає 47/100
частини. Спірна кімната площею 11,6 кв.м.
належить їй на підставі договору
дарування та доданого до нього
поетажного плану будинку, в якому
відмічено, що спірна кімната належить
їй, а не відповідачу.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнав, пославшись на те, що будинок
АДРЕСА_1 м. Тульчині належить йому та
позивачу на праві спільної часткової
власності. Йому в даному будинку, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, належить 53/100
частини. Інших 47/100 частин даного
будинку належить позивачу. Між ним та
позивачем даний будинок в натурі не
поділений. Він дійсно користується
приміщенням, позначеним на плані
«тамбур» , площею 11,6 кв.м., так як вважає,
що воно належить йому. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
з'ясувавши дійсні обставини справи, суд
приходить до висновку, що в позові слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст.2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК
України, а також правильно витлумачив
ці норми.

Обгрунтованим визнається
рішення ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання : чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються ; чи є інші
фактичні дані ( пропущення строку
позовної давності тощо ), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження ; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин ; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Так, при розгляді справи
судом встановлені наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору
дарування від 15 жовтня1985 року,
посвідченого державним нотаріусом
Тульчинської державної нотаріальної
контори 15.10.1985 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 1939 ОСОБА_5 подарував, а
ОСОБА_2 прийняла в дар 47/100 частини
житлового будинку, що знаходиться в
АДРЕСА_1 ( нинішня адреса відповідно до
рішення виконкому Тульчинської
міської ради №70 від 14.03.2014 року АДРЕСА_1
( а.с.7,8).

На підставі даного договору
дарування за позивачем ОСОБА_2 21.08.2007
року зареєстровано право спільної
часткової власності на 47/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 м.
Тульчині, що підтверджується оглянутим
в судовому засіданні витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, який міститься в матеріалах
інвентаризаційної справи № 591.

Відповідачу ОСОБА_3 відповідно
до свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 23 грудня 2008 року
державним нотаріусом Тульчинської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого в реєстрі за № 1- 4633
належить 53/100 частини житлового будинку
з приналежними до нього будівлями та
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1
який належав ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом.

На підставі даного свідоцтва про
право на спадщину за відповідачем
05.01.2009 року зареєстровано право
приватної спільної часткової
власності 53/100 частин житлового будинку
по АДРЕСА_1 м. Тульчині, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ст.356 ч.1 ЦК
України власність двох чи більше осіб
із зазначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Таким чином, житловий будинок
з господарськими будівлями та
спорудами, що розташований в АДРЕСА_1
позначений літерою «А», загальною
площею 135,60 кв.м. та житловою 56.60 кв.м.
належить на праві спільної часткової
власності сторонам по справі - ОСОБА_2
та ОСОБА_3, частки яких складають
відповідно 47/100 та 53/100 частини, що
підтверджується наданими письмовими
доказами та чого не заперечують
сторони.

Згідно ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

У відповідності до ст.364 ЦК
України співвласник має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ
частки із спільного майна - це перехід
частини цього майна у власність
учасника спільної часткової власності
пропорційно його частки в праві
спільної власності й припинення для
цієї особи права на частку у спільному
майні.

Договір про виділ у натурі
частки з нерухомого спільного майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні
встановлено, що між сторонами договір
про виділ в натурі їх часток в
домоволодінні, розташованого по
АДРЕСА_1 не укладався, а також ні одна
із сторін не зверталась до суду з
позовом про виділ її частки в натурі, а
тому дане домоволодіння належить
сторонам на праві спільної часткової
власності і відповідно спірне
приміщення - «тамбур» площею 11,6 кв.м.
позивачу в натурі не виділялось.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 не
надала суду доказів, що приміщення в
житловому будинку АДРЕСА_1, яке
позначене в експлікації до плану
житлового будинку літера «А» під № 1-1
«тамбур», площею 11,6 кв.м. належить їй на
праві власності і що власність
відповідача на нього припинилась.

За нормами ст.391 ЦК України
лише власник майна має право вимагати
захисту свого права від особи, яка
перешкоджає йому користуватися та
розпоряджатися своїм майном.

А оскільки позивачу спірне
приміщення, позначене на плані 1-1
«тамбур», площею 11,6 кв.м., яке
знаходиться в житловому будинку
АДРЕСА_1 в м. Тульчині, і яке належить
сторонам на праві спільної часткової
власності, в натурі не виділялось, то і
в позивача не виникло права вимагати
усунення перешкод у користуванні цим
приміщенням відповідно до вимог ст. 391
ЦК України .

Згідно ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення за
допомогою дослідження показів свідків,
письмових та речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Обов'язок по доказуванню
обставин, викладених в позові
покладений саме на позивача.

Оскільки позивач ОСОБА_2 не
довела суду, що спірне приміщення
«тамбур», площею 11,6 кв.м., яке
знаходиться в спільній частковій
власності сторін належить на праві
власності саме їй, а не відповідачу, то
і підстав для задоволення її позову
про усунення перешкод в користуванні
будинком та виселенні не має.

На підставі ст.41 Конституції
України, ст.ст. 16, 356, 358, 364, 391 ЦК України,
ст.ст.4, 8,15, 58, 59, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд,-

В И
Р І Ш И В :

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
будинком, який належить на праві
власності та виселення відмовити.

На рішення суду протягом десяти днів з
дня його проголошення може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Вінницької області через Тульчинський
районний суд.

Суддя: