Справа № 463/144/14
Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/5446/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Гнатишака О.В. - представника
ПАТ КБ „ПриватБанк"; ОСОБА_4 -
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 17 червня 2014 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (в подальшому - «Банк»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5
у якому просило суд стягнути з
відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
приєднання від 19.12.2007 року в сумі 29 154
грн. 44 коп., що складається із:
заборгованості за кредитом в сумі 4 058
грн. 69 коп., заборгованості по процентах
за користування кредитом в сумі 13 381
грн. 25 коп., заборгованості по комісії
за користування кредитом в сумі 9 850
грн., а також штрафів в сумі 500 грн. і 1 364
грн. 50 коп. та судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що відповідно до укладеного 19.12.2007 року
договору № б/н ОСОБА_5 19.12.2007 року
отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Проте відповідач
зобов'язання за договором не виконав,
внаслідок чого станом на 21.05.2013 року
перед позивачем утворилась
заборгованість в розмірі 29 154 грн. 44
коп., яку відповідач не погашає.

Оскаржуваним рішенням позов частково
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь Банку заборгованість за
кредитним договором приєднання від
19.12.2007 року б/н за період з 21.05.2010 року по
21.05.2013 року в розмірі 19 602 грн. 67 коп., яка
складається з: заборгованості за
кредитом в розмірі 2 871 грн. 41 коп.,
заборгованості по сплаті відсотків в
сумі 8 846 грн. 61 коп., заборгованості за
комісією в розмірі 6 475 грн., штрафу
(фіксована частина) в розмірі 500 грн.,
штрафу (процентна складова) в розмірі 909
грн. 65 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за спливом позовної
давності.

Вирішено питання судових витрат (а.с.
92-93).

Дане рішення оскаржив відповідач
ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким повністю відмовити Банку у
задоволенні позовних вимог,
покликаючись на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення і
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Вважає недоведеним факт того, що саме
він підписував кредитний договір лише
з тих підстав, що він не оплатив
вартість проведення почеркознавчої
експертизи.

Вважає, що Банк в якості доказу по
справі мав би подати до суду фотографію
або фільм про передачу йому платіжної
картки, однак таких доказів Банком
подано не було.

Стверджує, що не визнавав взяття ним
кредиту, оскільки на той час перебував
за межами України, а гроші на погашення
цього кредиту вносила його мама - в
результаті «тиску представниками
банку».

Вважає, що «позаяк з 31.07.2008 р. ніяких
операцій з (його) сторони більше не
проводилось, то строк дії картки сплив
19.12.2008 р.», а відтак вважає, що «строки
позовної давності відчисляються з
грудня 2008 р.».

Стверджує, що у договорі зазначено
відсоткову ставку по кредиту 2 %, а
відтак нарахування банком йому
відсоткової ставки у розмірі 24 % на рік
вважає неправомірним (а.с. 105-106).

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції представник
Банку пояснив, що у позовній заяві
Банку було допущено помилку, а саме:
помилково зазначено, що кредит у
розмірі 5 000 грн. відповідачу було
видано у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку,
однак насправді такий кредит
відповідачу було видано у готівковій
формі безпосередньо у Банку по
видатковому ордеру, але згаданий
видатковий ордер вже знищено за
спливом 5-ти річного строку його
зберігання.

Вище наведені пояснення представника
Банку колегія суддів оцінює критично,
оскільки факт видачі відповідачу
кредиту у вигляді встановленого
кредитного ліміту саме на платіжну
картку стверджується, як змістом
позовної заяви, так і іншими
документами, поданими самим позивачем
в обгрунтування доводів позовної
заяви, а саме: заявою ОСОБА_5 на
отримання кредиту, у якій саме
експертом Банку зазначено номер
виданої відповідачу картки (НОМЕР_1; а.с.
10-зворот); змістом Умов та правил
надання банківських послуг (а.с. 11-14).
Про те, що кредит відповідачу Банком
було видано саме на платіжну картку,
міститься посилання і в описовій та
мотивувальній частинах рішення суду,
яке Банком не оскаржувалося.

Банк у грудні 2008 року вже звертався до
суду з заявою про видачу судового
наказу про стягнення з ОСОБА_5
заборгованості за кредитним договором,
який за заявою згаданого боржника
судом був скасований (а.с. 33, 110), а відтак
Банку добре було відомо про факт того,
що ОСОБА_5 оспорює наявність у нього
заборгованості перед Банком. За
наведених обставин знищення Банком
такого важливого доказу отримання
відповідачем кредитних коштів, як
видаткового ордеру (по новій версії
Банку, озвученій його представником
лише в ході апеляційного розгляду
даної справи), є нелогічним і таким, що
не піддається поясненню. В той же час,
Банком на підтвердження цієї нової
версії до суду не було подано жодного
доказу, який можна було б визнати
належним та допустимим.

За вище наведених обставин колегія
суддів відхиляє доводи представника
Банку про ніби-то допущені помилки в
позовній заяві щодо форми видачі
Банком кредиту відповідачу, як
голослівні, а також виходячи з того, що
у першій інстанції наданий Банком
кредит розглядався саме, як кридит у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта на підтримання
доводів апеляційної скарги та
заперечення цих доводів зі сторони
представника Банку, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в порядку, що передбачений ч.3
ст. 303 ЦПК України, та в межах вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов Банку про
стягнення з відповідача
заборгованості за кредитним договором,
суд першої інстанції виходив із того,
що у відповідності до п. 9.12 Умов та
правил надання банківських послуг
кредитний договір продовжує свою дію,
оскільки жодна із його сторін не
проінформувала другу сторону про
припинення його дії, а відтак
заборгованість відповідача перед
Банком в межах трьох річного строку
позовної давності підлягає до
стягнення.

Однак вище наведені висновки судом
першої інстанції зроблені за
неправильного застосування норм
матеріального права, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша
статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судом залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH) та
що останній платіж відповідачем
здійснено 21 липня 2008 року, однак з
позовом до суду Банк звернувся лише
29.05.2013 року.

Вище наведена правова позиція знайшла
своє відображення у постанові судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 19 березня 2014 року у
справі з аналогічних правовідносин,
яка (у відповідності до ст. 360-7 ЦПК
України) є обов'язковою для всіх судів
України (а.с. 122-125).

Виходячи з того, що відповідач взагалі
заперечує отримання ним кредиту в
Банку, то саме Банк (у відповідності до
вимог ст.ст. 10 і 60 ЦПК України) мав би
подати до суду докази про строк дії
картки, яка Банком була видана
відповідачу, однак Банк таких доказів
до суду не подав, змінивши в суді
апеляційної інстанції свою позицію
щодо форми видачі кредиту відповідачу
(про що детально зазначалося вище).

При цьому суд враховує наступне.

Платіжну картку відповідачу було
видано 19.12.2007 року (а.с. 10).

Останній платіж відповідачем було
здійснено 21.07.2008 року (а.с. 5).

Ще 04.12.2008 року Банк звернувся до суду з
заявою про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за
кредитним договором (а.с. 33, 110).

З даним позовом Банк до суду звернувся
29.05.2013 року (а.с. 2), однак в порушення
вимог ст.ст. 10 і 60 ЦПК України будь-яких
доказів про те, що строк дії виданої
відповідачу платіжної картки
закінчився після 29.05.2010 року, Банком до
суду подано не було.

Відповідачем до суду першої інстанції
було подано заяву (у формі заперечень)
про застосування позовної давності
(а.с. 28).

Банком взагалі не було наведено
будь-яких причин пропущення строку
позовної давності.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено відповідачем, є підставою для
відмови у позові.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
відмову у задоволенні позовних вимог
Банку у повному обсязі у зв'язку зі
спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4,
314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 17 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити
Публічному акціонерному товариству
«Комерційний банк «ПриватБанк» у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 у
зв'язку зі спливом позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: