УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,суддів:
Євграфової Є.П., Журавель
В.І.,Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства акціонерного
банку «Укргазбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Управлінська житлова компанія»,
Ленінський ВДВС Полтавського МУЮ,
Служба у справах дітей Виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Полтави ради, Орган опіки та піклування
Ленінської районної у м. Полтави ради,
про примусове виселення мешканців із
житлового будинку, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 19 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне
товариство акціонерний банк
«Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ
«Укргазбанк») звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 22 червня 2007 року в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором № 133-к-ф між
Відкритим акціонерним товариством
акціонерним банком «Укргазбанк»,
правонаступником якого є ПАТ АБ
«Укргазбанк», та ОСОБА_4 укладено
іпотечний договір № 133, предметом якого
є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
05 червня 2007 року Управлінням
житлово-комунального обслуговування
населення на підставі рішення
Виконавчого комітету Ленінської
районної у м. Полтави ради від 22 травня
2007 року № 130.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором
станом на 24 березня 2011 року утворилася
заборгованість у загальній сумі 84 776,24
доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 28 грудня 2011 року в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 22 червня 2007 року № 133 к-ф
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ
«Укргазбанк» заборгованість за
кредитним договором № 133 к-ф на
загальну суму 84 776,24 доларів США.

У рахунок погашення заборгованості
звернуто стягнення на заставлене
майно, а саме: двокімнатну квартиру
загальною площею 77,5 кв. м, житловою
площею 24,3 кв. м, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що належить
іпотекодавцю ОСОБА_4

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 у
добровільному порядку не звільняє
квартиру, яка є предметом іпотеки та на
яку проводиться звернення стягнення,
позивач просив суд виселити у
примусовому порядку з предмета іпотеки
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
зареєстрованих за вказаною адресою, та
зняти вказаних осіб з реєстраційного
обліку.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Полтави від 14 серпня 2013 року позовні
вимоги в частині зняття з
реєстраційного обліку залишено без
розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 21 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 19 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про
задоволення позову.

Ухвалено виселити у примусовому
порядку з предмета іпотеки за
договором іпотеки (без оформлення
заставної) від 22 червня 2007 року № 133 к-ф,
а саме: з двокімнатної квартири
загальною площею 77,5 кв. м, житловою
площею 24,3 кв. м, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
банком не дотримано досудового порядку
врегулювання спору, а саме: обов'язкову
процедуру письмового попередження про
звільнення відповідачів із займаного
житлового приміщення протягом одного
місяця, як встановлено ч. 1 ст. 35, ч. 2 ст. 40
Закону України «Про іпотеку» (далі -
Закон) та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позову, апеляційний суд
виходив з того, що законодавцем змінено
порядок досудового врегулювання
правовідносин, пов'язаних з виселенням
мешканців із переданих в іпотеку
житлових приміщень, а обов'язковість
досудової вимоги іпотекодержателя до
мешканців про добровільне виселення з
наданням строку на його виконання
обмежена випадком прийняття рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки іпотекодержателем у
позасудовому порядку на підставі
договору.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону звернення
стягнення на передане в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону
законодавець установлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР.

Як роз'яснено в п. 43 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 ЖК Української РСР, статей 39 -
40 Закону виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не
звернув уваги на відсутність в
матеріалах справи відомостей про
направлення банком відповідачу та всім
мешканцям, які з ним проживають,
письмової вимоги про виселення та її
отримання відповідачами, помилково
пославшись на зміну порядку досудового
врегулювання правовідносин, пов'язаних
з виселенням мешканців із житлових
приміщень, переданих в іпотеку.

Натомість суд першої інстанції, повно
та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні позову, а
апеляційний суд, перевіряючи в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції, дійшов помилкового
висновку про необхідність скасування
законного й обґрунтованого судового
рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню, з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України, із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 19 червня 2014 року скасувати,
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 21 травня 2014 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: О.М. Ситнік Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко