Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2339/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

21.10.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Дуковського О.Л.

із секретарем: Лазаренко
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Кіровоградської міської ради,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - Управління
Держземагенства у Кіровоградському
районі, про визначення розміру
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування будівлі, за апеляційною
скаргою ОСОБА_5, яка представляє
інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 16 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4,
Кіровоградської міської ради, третя
особа - Управління Держземагенства у
Кіровоградському районі, про
визначення розміру земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
комплексу (нежитлового приміщення).

В обґрунтування позову зазначали, що
згідно з договором купівлі-продажу від
05.11.2007 року вони отримали у власність, у
рівних частинах, від Товариства з
обмеженою відповідальністю
Виробничо-комерційна фірма «Тріада»
комплекс (нежитлове приміщення) по
АДРЕСА_2, що складається із саманного,
обкладеного цеглою, приміщення
магазину та вбиральні. Згідно з
договором, майно розташоване на
земельній ділянці площею 160 кв.м., що до
укладення договору купівлі-продажу
комплексу перебувала у користуванні
ТОВ ВКФ «Тріада» згідно з державним
актом на право постійного користування
землею від 24.10.1996 року серії ІІ-КР № 000828,
виданого Кіровоградською міською
Радою народних депутатів за № 715 на
підставі рішення Кіровоградської
міської Ради народних депутатів від
09.10.1996 року за № 660. 26.01.2008 року ними,
позивачами, укладено договір на
виконання робіт № 64 на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості). Під
час проведення обміру земельної
ділянки було встановлено, що їх розмір
земельної ділянки не відповідає
державному акту на право постійного
користування землею від 24.10.1996 року
серії ІІ-КР № 000828.

Відповідачу ОСОБА_4 виділено земельну
ділянку площею 499,2 кв.м. під
індивідуальне будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_1 за договором на
право побудови будинку безстрокового
користування земельною ділянкою від
10.01.1955 року.

Їхні земельні ділянки є суміжними.
Земельна ділянка, на якій розміщені
належні позивачам нежитлові будівлі,
перейшла у їх користування лише у
частині, на якій розміщені будівлі, та
частині, необхідній для їх
обслуговування. Площа та конфігурація
земельної ділянки, яка необхідна для
користування, їм, позивачам, не
визначена. Земельна ділянка перебуває
у власності територіальної громади м.
Кіровограда, тобто у комунальній
власності, і Кіровоградська міська
рада не приймала рішення про передачу у
власність чи оренду земельної ділянки
їм, позивачам, відповідно до процедури,
передбаченої ЗК України. У зв'язку з
наявністю спору між сторонами,
вирішити питання про площу та
конфігурацію земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
комплексу, належного позивачам,
неможливо, що змушує їх звернутись до
суду.

З урахуванням уточнень позивачі
просили визначити розмір земельної
ділянки, необхідної для обслуговування
належного на їм праві спільної
часткової власності комплексу
(нежитлового приміщення),
розташованого у АДРЕСА_2, відповідно до
висновків експертиз - 109,09 кв.м. (а.с.245).

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 16.07.2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка
представляє інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ставить питання про скасування
судового рішення з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права і ухвалення
нового рішення про задоволення позову.
Зазначає, що рішення суду є незаконним
та необґрунтованим, висновки суду не
відповідають обставинам справи. Судом
не враховано, що при переході права
власності на нежитлове приміщення до
позивачів перейшло право користування
на земельну ділянку, на якій
розташована ця будівля, а також
частину земельної ділянки необхідної
для її обслуговування. Згідно
висновків експертів № 16 від 25.03.2014 року
та № 61 від 27.06.2014 року площа земельної
ділянки, яка виділена попередньому
власнику будівлі згідно Державного
акта на право постійного користування
землею, є більшою за мінімально
необхідну площу для обслуговування, а
та, якою фактично користуються
позивачі, не відповідає розмірам
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування цього нежитлового
примішення, який визначено експертом -
109,09 кв.м.

Від Кіровоградської міської ради
надійшла письмова заява про розгляд
справи за відсутності їх представника
(а.с.49).

Управління Держземагенства у
Кіровоградському районі про час і
місце розгляду справи повідомлене
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення судової
повістки, свого представника не
направило.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, який підтримав
доводи апеляційної скарги,
відповідача, який згоден з рішенням
суду, вивчивши матеріали справи,
перевіривши в межах, передбачених ст. 303
ЦПК України, законність і
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що згідно з
договором купівлі-продажу, посвідченим
05.11.2007 року приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, та
зареєстрованим у реєстрі за № 4067, ТОВ
ВКФ «Тріада» продано ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
у рівних частинах, комплекс (нежитлове
приміщення), що складається з
саманного, обкладеного цеглою,
приміщення магазину та вбиральні під
АДРЕСА_2 Майно розташоване на земельній
ділянці площею 160 кв. м, яка перебуває у
користуванні продавця на підставі
державного акта на право постійного
користування землею від 24.10.1996 року
серія ІІ-КР № 000828. (т.1 а.с.15-16).

Згідно копії витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками
комплексу, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2, в рівних частках (т.1 а.с.17).

Разом з тим, за договором на право
побудови будинків безстрокового
користування земельною ділянкою від
10.01.1955 року ОСОБА_4 виділено 499,2 кв.м. під
індивідуальне будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27), право
власності зареєстровано 05.04.1990 року (т.1
а.с.88-99).

Земельні ділянки сторін є суміжними.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Відтак зазначена норма визначає
об"єктом захисту порушене, невизнане
або оспорене право чи цивільний
інтерес.

Порушення права пов"язано з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права
виникає невизначеність у праві,
викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорення суб"єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за
захистом позивачі посилались на
наявність спору між сторонами щодо
площі та конфігурації земельної
ділянки, необхідної для
обслуговування належного чазивачам
комплексу.

Способи захисту цивільного права
та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК
України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є визнання права, що в
рівній мірі означає як наявність права,
так і його відсутність або й
відсутність обовo"язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України
вбачається, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст. 415 ЦК України
передбачено, що особа, до якої перейшло
право власності на будівлі (споруди),
набуває право користування земельною
ділянкою на тих же умовах і в тому ж
обсязі, що й попередній власник будівлі
(споруди).

На час укладення 05.11.2007 року договору
купівлі-продажу була чинною редакція ч.
2 ст. 120 ЦК України, за якою якщо житловий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Тобто, земельна ділянка, на якій
розміщені нежитлові будівлі, що
належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перейшла у
їхнє користування лише у частині, на
якій розміщені вказані будівлі, та
частині, необхідній для їх
обслуговування.

Вказане підтверджується і висновком,
зазначеним у мотивувальній частині
рішення Конституційного Суду України
№ 5-рп/2005 від 22.09.2005 року у справі № 1-17/2005
за конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статті 92, пункту 6 розділу Х
«Перехідні положення» Земельного
кодексу України (справа про постійне
користування земельними ділянками), у
якій зазначено, що суб'єктивне право
постійного користування земельною
ділянкою суттєво відрізняється від
суб'єктивного права власності на землю
та суб'єктивного права оренди. Хоча
власники землі та орендарі поряд із
повноваженнями щодо володіння та
користування наділяються і
повноваженнями щодо розпорядження
земельними ділянками (орендарі - у
частині передачі земель у суборенду за
згодою власника), а постійні
користувачі такої можливості
позбавлені.

У договорі від 10.01.1955 року зазначений
розмір земельної ділянки, що надана
ОСОБА_4 у безстрокове користування на
підставі рішення виконкому від 25.11.1954
року № 672. Згідно п. 1 договору складався
акт про відвід земельної ділянки
ОСОБА_4, що підтверджується планом
забудови земельної ділянки, на якому
зазначено розмір земельної ділянки, її
конфігурацію та розташування на
земельній ділянці житлового будинку і
господарських споруд.

У рішенні Конституційного Суду України
№ 5-рп/2005 від 22.09.2005 року зазначено, що
згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» (далі - Закон) право власності
та інші речові права на нерухоме майно,
набуті згідно з чинними
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Згідно до цього Закону реєстрація
речових прав на нерухомість, їх
обмежень здійснюється лише у разі
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, а також за заявою власника
(володільця) нерухомого майна.

У п.п.18 ґ , п. 18-1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» №7 від 16.04.2004 року, роз'яснено, що
при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 01.01.2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31.12.2001 року в таких
випадках право власності на земельну
ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод, а право користування - на підставі
договору оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31.12.2003 року, згідно зі
статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до
статті 120 ЗК Законом України від 27.04.2007
року N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК,
переходило право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором; а
якщо договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

В разі переходу права власності на
будівлі та споруди до кількох осіб
право на земельну ділянку визначалось
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено в договорі відчуження
останніх, а при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою.

Пленум Верховного Суду України у п. 18-1
зазначеної вище постанови також
роз'яснив, що при вирішенні вимог про
визначення розміру земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
право власності на які при їх
відчуженні перейшло до набувача без
визначення в договорі права на
земельну ділянку, суд має з'ясовувати,
зокрема, чому це питання не було
визначено в договорі, можливість
укладення між відчужувачем і набувачем
додатку до цього договору щодо права
набувача на земельну ділянку та чи не
свідчить реальна можливість
використання всієї земельної ділянки
за цільовим призначенням саме про той
розмір земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, який існував до їх
відчуження.

Право користування ОСОБА_4 земельною
ділянкою площею 499,2 кв.м. під
індивідуальне будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_1 (на даний час
АДРЕСА_1) встановлене і не може бути
порушене.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3, звертаючись з
даним позовом всупереч вимогам ст. 16 ЦК
України, ст.152 ЗК України не вказали,
якими діями або бездіяльністю
відповідачів порушено їхнє право на
визначення і користування земельною
ділянкою, що необхідна для
обслуговування належного їм комплексу
(нежитлового приміщення), і яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, ураховує характер
порушення та дає можливість захистити
порушене право, вони просять захистити
своє право.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

У спорі, повязаному із
накладанням меж суміжних земельних
ділянок підлягають встановленню
обставини відповідності фактичних меж
земельних ділянок правовстановлюючим
документам.

Отже, позивачі належними та
допустимими доказами мали довести
фактичне місцезнаходження належної їм
на праві користування (оренди)
земельної ділянки та відповідність
цього місцезнаходження державному
акту про право постійного користування
землею від 24.10.1996 року серія ІІ-КР №
000828, виданого на ім"я попереднього
власника нежитлового приміщення.

Матеріали справи не містять доказів
того, що частина земельної ділянки, яка
перебуває у постійному користуванні
ОСОБА_4, у встановленому законом
порядку вилучалася у користувача (за
його згоди чи з інших підстав).

Згідно висновку експерта № 16 судової
земельно-технічної експертизи від
25.03.2014 року (т.1 а.с.151-156) та висновку
експерта № 61 додаткової судової
комплексної земельно-технічної
експертизи від 27.06.2014 року (т.1 а.с.211-217),
площа земельної ділянки, розташованої
у АДРЕСА_2, яка виділялась згідно з
Державним актом на право постійного
користування землею від 24.10.1996 року
серія ІІ-КР № 000828 (т.1 а.с.24) є більшою за
мінімально необхідну площу для
обслуговування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
земельна ділянка, яка необхідна для
обслуговування належної позивачам
будівлі перебуває у власності
територіальної громади м. Кіровограда,
тобто у комунальній власності, і
Кіровоградська міська рада не приймала
рішення про передачу у власність чи
оренду земельної ділянки позивачам у
порядку, передбаченому ЗК України.
Частина цієї земельної ділянки, що за
висновком судової земельної технічної
експертизи необхідна для
обслуговування, перебуває у постійному
користуванні ОСОБА_4, який має право
користування земельною ділянкою
площею 499,2 кв.м., по АДРЕСА_1 (на даний
час АДРЕСА_1) і у встановленому законом
порядку у нього не вилучалася. Тому
вимоги позивачів на даний час є
безпідставними та необґрунтованими.

Судом першої інстанції відповідно до
ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно
досліджено і оцінено обставини у
справі, надані сторонами докази,
правильно визначено юридичну природу
спірних правовідносин та закон, який їх
регулює.

Рішення суду першої інстанції, за
висновками якого позивачами не
доведено факт порушення відповідачами
права користування земельною ділянкою,
а спосіб захисту цього права не
відповідає вимогам закону, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, що відповідно до ст. 308
ЦПК України є підставою для відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка
представляє інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 16 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: