Лугинський районний суд Житомирської
Справа № 281/542/13-ц
Провадження по справі 2/281/162/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
смт. Лугини

Лугинський районний суд Житомирської
області

в складі : головуючого - судді
Нечуй Б.П.

за участі секретаря
Гельвейчук І.А.

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представників відповідача
Васьківської Н.Г., Кобилинського

В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Лугини справу за
позовом ОСОБА_1 до малого приватного
підприємства " Вулкан", третя особа на
стороні позивача ОСОБА_5 про захист
прав споживача, визнання угоди
недійсною та стягнення коштів, -

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Лугинського
районного суду Житомирської області з
позовом про визнання недійсним
договору №01901 від 01 вересня 2011 року на
виконання проектних робіт, укладеного
між громадянином ОСОБА_1 та МПП "Вулкан"
та стягнення з МПП "Вулкан" на користь
позивача 139575,00 грн., сплачених за
вказаним договором, посилаючись на
вимоги ст.ст.10,19 Закону України "Про
захист прав споживачів", ст.65 Сімейного
кодексу України, ст.ст.215,216,230,634
Цивільного кодексу України.

Зазначені позовні вимоги, які
позивачем та його представником,
підтримані в судовому засіданні
обґрунтовуються посиланням на те, що
згідно оспорюваного договору,
відповідач зобов'язався виконати
роботи по виготовленню проектної
документації на будівництво
придорожнього комплексу, кафетерію,
пункту технічного обслуговування
автомобілів та кімнат відпочинку по
АДРЕСА_1, проте у встановлені договором
строки відповідач не виконав у повному
обсязі взяті на себе зобов'язання, при
цьому склавши акт приймання виконаних
робіт від 07.12.2011 року, який позивач на
прохання відповідача підписав з огляду
на те, що у підприємства закінчувався
строк дії ліцензії на проведення
проектувальних робіт. Вважає, що таким
чином відповідач використав елементи
нечесної підприємницької практики
щодо нього як споживача даних послуг,
що у відповідності до ч.6 ст.19 Закону
України "Про захист прав споживачів" є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Крім того, представник позивача вказує,
що враховуючи значну вартість
замовлених робіт, відповідач
зобов'язаний був у відповідності до
ч.ч.2,3 ст.65 Сімейного кодексу України
отримати письмову згоду дружини на
укладення даного договору, проте не
зробив цього, що також є підставою для
визнання договору недійсним.

Також звертають увагу, що згідно п.3.1
оспорюваного договору позивач
зобов'язався надати відповідачу для
виконання проектувальних робіт
необхідні технічні умови, містобудівні
вимоги, рішення місцевої влади,
документи на право власності (оренди)
земельної ділянки, зйомку в масштабі
1:500, інженерно-геологічні вишукування,
але через об'єктивні причини не зміг
надати зазначені документи, оскільки
позивач не є власником чи користувачем
земельної ділянки і відповідно був
позбавлений можливості отримати
рішення місцевої влади з дозволом на
проведення будівництва та
містобудівні та технічні вимоги. На
думку позивача, відповідач отримавши
інформацію про неможливість одержання
позивачем необхідних вихідних
матеріалів, розуміючи, що їх
відсутність призведе до невиконання
проектувальних робіт, мав повідомити
про це позивача, щоб останній
відмовився від договору згідно абз.3
ч.12, ст.10 Закону України "Про захист прав
споживачів".

Також представник позивача зазначив,
що на виконання договору позивач
сплатив відповідачу 139575,00 грн., що
підтверджується письмовими
розписками, зробленими відповідачем на
зворотньому боці акту приймання
виконаних робіт згідно договору №010901
від 01.09.2011 року, попри постійні прохання
позивача, відповідач зволікав із
наданням останньому підтверджуючих
розрахункових документів про сплату
цих коштів.

Враховуючи усі наведені обставини, дії
відповідача щодо попереднього
документального оформлення всіх
договірних відносин між сторонами до
моменту закінчення терміну дії його
ліцензії, попри той факт, що ним
фактично не були виконані відповідні
роботи, оскільки він не отримав від
позивача вихідної документації, його
постійне небажання видавати
розрахункові документи і наступна
відмова від визнання факту отримання
коштів за оспорюваним правочином,
представник позивача вважає, що
оспорюваний правочин вчинено під
впливом обману, що також є підставою
для визнання його недійсним та
стягнення сплачених за договором
коштів.

Також, позивач та його представник
зазначили, що ОСОБА_1 укладав договір на
виконання проектних робіт від 01.09.2011
року, так хотів допомогти своїй дружині
ОСОБА_5, а попередню оплату, передбачену
договором, МПП «Вулкан» він
проплачував помилково.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_5
в судове засідання не з'явилась. Від неї
надійшла письмова заява у
відповідності до якої вона просить
зазначену справу розглядати без її
участі, вважає позовні вимоги
обґрунтованими.

Представники відповідача Васьківська
Н.Г. та Кобилинський В.В. у судовому
засіданні позовні вимоги позивача не
визнали, суду пояснили, що з позовними
вимогами не погоджуються з огляду на їх
безпідставність, зазначаючи, що
оспорюваний договір укладено на основі
вільного волевиявлення між
господарюючими суб'єктами, договір
виконано відповідачем у повному
обсязі, що засвідчується актом
приймання виконаних робіт від 07.12.2011
року.

При цьому вважають, що якщо позивач у
даних правовідносинах виступав як
підприємець, або фактично
використовував замовлену послугу у
підприємницькій діяльності, то на його
відносини з надавачом послуг Закон
України "Про захист прав споживачів" не
поширюється.

Щодо визнання договору недійсним
представники відповідача звертають
увагу, що позовна заява крім витягів із
статей законів, не містить жодного
вагомого аргументу, доказу, які могли б
бути підставами для визнання договору
недійсним.

Про те, що з боку відповідача роботи
були виконані свідчить і той факт, що за
даними офіційного сайту
Держархбудінспенції України,
будівельні роботи по об"єкту на який
виготовлялась проектна документація
розпочаті, що підтверджується
зареєстрованою Декларацією про
початок будівельних робіт.

Таким чином, представники відповідача
вважають, що МПП "Вулкан" у повному
обсязі виконано взяті на себе
зобов'язання згідно оспорюваного
договору. Проектну документацію було
передано позивачу про що складений акт
прийомки передачі, який підписав
замовник. За виконані роботи позивач
сплатив тільки частково.

Також зазначили, що з 2012 року і по даний
час вказаний вид робіт ліцензії не
підлягає.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, та дослідивши інші
докази по справі, суд вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

01 вересня 2011 року між громадянином
ОСОБА_1 (замовник) та Малим приватним
підприємством "Вулкан" (проектувальник)
укладено договір №010901, згідно якого
замовник доручає, а проектувальник
виконує проектні роботи по
виготовленню проектної документації
на будівництво придорожнього
комплексу, кафетерію, пункту
технічного обслуговування автомобіля
та кімнат відпочинку по АДРЕСА_1.

Згідно із п.1.2 цього договору строк
виконання проектних робіт - 70 робочих
днів з дня сплати в повному обсязі
попередньої оплати згідно п.2.2 даного
договору та надання всіх необхідних
технічних умов та інших документів,
зазначених в п.3.1 даного договору.

Відповідно до п.2.1 та п.2.2 вартість
виконання проектних робіт за даним
договором становить 300,00 грн. за 1 кв.м
приміщень в будівлях, що проектуються.
Оплата робіт проектувальника за даним
договором здійснюється на наступних
умовах:

- аванс (перша частина) в сумі
2000грн. - до початку робіт не пізніше
п'яти календарних днів з дня підписання
сторонами даного договору;

- друга частина авансу в сумі 10000
грн. не пізніше 30 робочих днів з дня
підписання сторонами даного договору;

- остаточний розрахунок - не
пізніше 10 банківських днів з дня
підписання сторонами акту приймання
виконаних робіт.

Вид розрахунків - безготівковий (п.2.3
договору).

Згідно копії довідки ПАБ "Райффайзен
Банк Аваль" №11444 від 29.11.2013р. позивач 08
вересня 2011 року перерахував на рахунок
відповідача 2000,00грн., 11.12.2012р. - 14000,00грн.,
тобто виконав свої зобов'язання щодо
попередньої оплати, передбачені п.2.2
договору.

07 грудня 2011 року між сторонами укладено
додаткову угоду №1 до договору №010901
від 01.09.2011р., про те, що сторони прийшли
до згоди, що загальна площа будівель, що
проектуються за вищевказаним
договором складає 844,57 кв.м.

Відповідно до акту приймання виконаних
робіт згідно договору №010901 від 01.09.2011р.,
складеному 07 грудня 2011 року, між
громадянином ОСОБА_1 та Малим приватним
підприємством "Вулкан", останній у
повному обсязі виконав роботи по
виготовленню проектної документації
на будівництво придорожнього
комплексу, кафетерію, пункту
технічного обслуговування автомобіля
та кімнат відпочинку по АДРЕСА_1.
Замовник підтверджує, що отримав від
виконавця відповідну документацію та
інші результати договірних робіт в
повному обсязі, претензії до виконавця
відсутні. Загальна договірна вартість
виконаних робіт становить 253400,00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача, посилаючись на відповідні
письмові розписки, стверджував, що на
виконання п.2.2 зазначеного договору
позивачем було сплачено відповідачу 139
575, 00 грн.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд
виходить з того, що угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.
Тому в справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Обґрунтовуючи підстави для визнання
недійсним договору №01901 від 01 вересня
2011 року, позивач та його представник
посилаються на положення ст.ст.10,19
Закону України "Про захист прав
споживачів", ст.65 Сімейного кодексу
України, ст.ст.215,216,230,634 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст.203 Цивільного Кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (природи правочину,
прав та обов'язків сторін, властивостей
і якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням), такий
правочин визнається судом недійсним.
Це означає, що обман має місце, якщо
сторона правочину заперечує наявність
обставин, які можуть перешкодити
вчиненню правочину другою стороною,
або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

Встановлення наявності умислу у
недобросовісної сторони ввести в оману
другу сторону, щоб спонукати її до
вчинення правочину, є неодмінною
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, оспорюваний
договір укладено між сторонами на
основі вільного волевиявлення,
відповідно до погоджених між сторонами
умов, кожна сторона розуміла значення
своїх дій, після укладення правочину
сторони виконували взяті на себе
зобов'язання, які саме обставини
приховав відповідач у момент укладення
даного договору позивачем не
зазначено.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами наявність умислу
в діях відповідача ввести в оману
позивача, щоб спонукати його до
вчинення правочину, істотність
значення обставин, щодо яких позивача
введено в оману, і сам факт обману.

Обставини, на які посилається позивач у
позовній заяві, у разі їх доведення
можуть свідчити про неналежне
виконання договірних зобов'язань
відповідачем, проте не можуть бути
підставою для визнання оспорюваного
договору недійсним з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України.

Посилання позивача на ст. 634 ЦК України
є безпідставним, оскільки, виходячи із
визначення договору приєднання,
наданого у цій статті, оспорюваний
договір не є таким договором.

Відповідно до п.22 ст.1 Закону України
"Про захист прав споживачів" споживач -
це фізична особа, яка придбаває,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити продукцію для
особистих потреб, безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльністю або виконанням обов'язків
найманого працівника.

Непереконливим є посилання позивача на
порушення відповідачем ст.65 Сімейного
кодексу України, оскільки згідно ч.2
цієї статті при укладенні договорів
одним із подружжя вважається, що він
діє за згодою другого з подружжя.
Дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що дружина позивача ОСОБА_5
була обізнана про укладення договору
№01901 від 01 вересня 2011 року і не ставила
питання про визнання даного договору
недійсним.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду
під час ухвалення рішення об'єктивно
вирішити всі питання щодо обставин,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та визначити якими
доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачем не
доведено невідповідності укладеного
договору на виконання проектних робіт
№01901 від 01 вересня 2011 року вимогам
чинного законодавства, що мало б
наслідком його недійсність, а тому
відсутні підстави для визнання його
недійсним та застосування наслідків
недійсності правочину, в тому числі і у
вигляді стягнення сплачених за цим
договором коштів.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України
„Про захист прав споживачів"
правочини, здійснені з використання
нечесної підприємницької практики, є
недійсними. Тобто, правочин може бути
визнано недійсним у разі доведення
тієї обставини, що стороною договору
використовувалась нечесна
підприємницька практика, а отже, такий
правочин є оспорюваним.

При вирішенні спору, щодо спірних
правовідносин між сторонами, суд
враховує правову позицію Верховного
Суду України щодо застосування вимог
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів», визначену в постанові від
23.05.2012 року у справі за № 6-35цс12.

Відповідно до ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
нечесна підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика це будь-яка підприємницька
діяльність або бездіяльність, що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Забороняються як такі, що
вводять в оману: утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

В судовому засіданні сторона позивача
не довела, що з боку відповідача
використовувалась нечесна
підприємницька практика чи елементи
агресивної підприємницької практики.

Отже, суд, аналізуючи умови договору та
додатків до нього вважає, що підстав
вважати, що вони укладені з
використанням нечесної
підприємницької практики чи елементів
агресивної підприємницької практики
не має, інших доказів позивачем та його
представником суду надано не було.

Таким чином, позивач та його
представник не навели достатніх
правових підстав, необхідних для
обґрунтування своєї позиції з приводу
використання відповідачем нечесної
підприємницької практики чи елементів
агресивної підприємницької практики, а
висловили лише певні припущення та
свою суб'єктивну думку, тому посилання
позивача та його представника на
порушення прав позивача, як споживача,
в розрізі статей 10, 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» не
заслуговують на увагу, в зв'язку із чим
позовні вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Посилання представника позивача на те,
що позивачем ОСОБА_1 від МПП «Вулкан» із
дванадцяти томів проектної
документації було отримано лише два
судом не беруться до уваги, так як із
акту приймання виконаних робіт від 7
грудня 2011 року (а.с.11) вбачається, що
ОСОБА_1 отримав від МПП «Вулкан» всю
відповідну документацію і претензії до
останніх у нього відсутні.

Посилання представників відповідача
на те, що зазначений спір не підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства, оскільки між сторонами
виникли господарсько-правові
відносини і позивач ОСОБА_1 має статус
приватного підприємця судом не
беруться до уваги, так як із матеріалів
справи вбачається, що договір на
виконання проектних робіт від 01.09.2011
року був укладений між громадянином
ОСОБА_1, як фізичною особою, та МПП
«Вулкан» (а.с.7).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 215,218 ЦПК
України, ст.ст. 215, 216, 230, 236, 634 Цивільного
Кодексу України, ст. 1, 10, 19, 22 Закону
України "Про захист прав споживачів"
суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Малого
приватного підприємства "Вулкан", третя
особа на стороні позивача ОСОБА_5 про
визнання угоди недійсною та стягнення
коштів за безпідставністю.

Апеляційна скарга до апеляційного
суду на рішення суду подається через
Лугинський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати до апеляційного суду
Житомирської області через Лугинський
районний суд апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Б. П. Нечуй