АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6281/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Болдирєва У. М. Доповідач -
Григорченко Е.І.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Рудь В.В., Осіяна О.М.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду та
просить стягнути з ОСОБА_2 борг в сумі
еквівалентній 7000 євро, що складає 76 321
грн., суму індексу інфляції за період
прострочення виконання зобов'язання (з
грудня 2009 року по жовтень 2011 року) - 11
259,60 грн., 3% річних в сумі 4388,45 грн. і
судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3,
посилаючись на те, що 20.10.2008 року
відповідач взяла у неї в борг 16000 євро,
які зобов'язалася повернути до 20.11.2009
року. Відповідач частково повернула
борг в сумі 9000 євро, залишився борг на
суму 7000 євро, який відповідач у
встановлений термін не повернула, тому
позивач звернулася з цим позовом.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2012 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнено борг
за договором позики в сумі 76 321 грн.,
інфляційне збільшення суми боргу у
розмірі 11295,51 грн., три відсотки річних в
сумі 4202,88 грн. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат. В іншій
частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати як ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду - скасуванню
в частині стягнення інфляційних
витрат, з ухваленням нового рішення,
згідно п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України з
наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
04.11.2009 року ОСОБА_2 була написана
розписка щодо отримання нею в борг від
ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 16 000 євро,
та зобов'язалася повернути борг до
20.11.2009 року. До цього часу залишилася
неповернутою частина боргу в сумі 7000
євро, що в гривневому еквіваленті
складає 76321 грн., яка підлягає стягненню
з відповідача, з урахуванням індексу
інфляції та 3% річних. (а.с.7).

З такими висновками суду першої
інстанції в повній мірі погодитися не
можна з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
щодо позовних вимог про стягнення
боргу підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 525, 526, 610, 1047, 1049 ЦК України, ст. 10, 11, 60
ЦПК України, прийшов до обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення боргу за договором позики та
3% річних підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що не отримала кошти в розмірі 16000 євро,
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду та відмови у
позові, оскільки зазначена сума боргу
за договором позики підтверджується
розпискою /а.с. 7/.

Посилання апелянта на те, що вона брала
в борг лише 10000 євро, надавши розписку,
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вказана розписка датована
20.10.2008 року, отже за іншими борговими
зобов'язаннями.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України
відповідач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте будь-які належні та допустимі
докази, які б спростовували отримання
відповідачем 16000 євро за розпискою від
04.11.2009 року, суду не надано.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку щодо стягнення
боргу з урахуванням індексу інфляції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо
у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на
території України і які не мають
разового характеру. У випадках, коли
грошове зобов'язання виникло у валюті,
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині
стягнення з боржника інфляційного
збільшення суми боргу при його
виконанні не застосовуються.

Отже норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції поширюються лише на
випадки прострочення грошового
зобов'язання, яке визначене у гривні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про наявність підстав задоволення
позовних вимог про стягнення боргу з
урахуванням індексу інфляції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга в цій
частині є обґрунтованою, тому рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення з боржника інфляційного
збільшення суми боргу підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову у позові ОСОБА_3 в цій частині.

Доводи апелянта , що суд безпідставно
стягнув 3% річних, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки згідно із
ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення
грошового зобов'язання боржник, який
прострочив його виконання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач
прострочив виконання грошового
зобов'язання, тому обґрунтовано
стягнув на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України
три проценти річних від простроченої
суми.

Допущені судом порушення норм
процесуального права, про які
зазначено в апеляційній скарзі, на
законність рішення суду в частині
стягнення боргу та 3% річних від
простроченої суми, не вплинули.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду першої
інстанції - скасуванню в частині, з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові про стягнення боргу, з
урахуванням встановленого індексу
інфляції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2012 року скасувати
в частині стягнення боргу, з
урахуванням встановленого індексу
інфляції.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
боргу, з урахуванням встановленого
індексу інфляції.

Розмір судового збору зменшити з 918,19
грн. до 805,24 грн.

В іншій частині рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 13 лютого
2012 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: