У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Національного Києво-Печерського
історико-культурного заповідника,
третя особа - ОСОБА_4, про скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, за
касаційною скаргою Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 10 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила скасувати наказ про її
звільнення, поновити її на посаді
екскурсовода, стягнути з Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника
заробітну плату за час вимушеного
прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що
працювала у Національному
Києво-Печерському
історико-культурному заповіднику на
посаді екскурсовода з 1981 року за
безстроковим трудовим договором. У 2010
році змінилися умови праці і з 27 жовтня
2010 року вона почала працювати на посаді
провідного лектора екскурсовода за
строковим трудовим договором - на час
відпустки по догляду за дитиною
основного працівника ОСОБА_5 Строк дії
трудового договору з нею неодноразово
продовжувався, оскільки основний
працівник продовжувала відпустку по
догляду за дитиною. Останній раз строк
перебування на посаді їй було
продовжено з 4 березня 2013 року, оскільки
основний працівник ОСОБА_5 продовжила
термін перебування у відпустці по
догляду за дитиною до 4 вересня 2013 року,
на півроку. 3 вересня 2013 року вона
написала заяву про продовження їй
трудового договору, оскільки їй стало
відомо про те, що основний працівник
ОСОБА_5 написала заяву про продовження
відпустки по догляду за дитиною до 4
березня 2014 року. Її безпосередній
керівник відділу не заперечувала проти
такого продовження, проте Національний
Києво-Печерський історико-культурний
заповідник, знаючи про те, що основний
працівник не буде приступати до роботи
ще півроку та про її (позивача) бажання
продовжити роботу, звільнив її за п. 2
ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з
закінченням строку трудового договору.
Вважає таке звільнення незаконним,
оскільки строк її трудового договору
не закінчився і мав би продовжуватися
до кінцевої дати перебування основного
працівника у відпустці по догляду за
дитиною, тобто до 4 березня 2014 року, або
дати, яку зазначив основний працівник у
своїй заяві про достроковий вихід на
роботу після відпустки по догляду за
дитиною. У зв'язку з цим звернулася до
суду з даним позовом для захисту своїх
порушених прав.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
10 червня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано наказ від
2 вересня 2013 року № 228-о Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника про
звільнення ОСОБА_3 незаконним.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного
лектора (екскурсовода)
науково-дослідного відділу
екскурсійної роботи Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника з 4
вересня 2013 року. Стягнуто з
Національного Києво-Печерського
історико-культурного заповідника на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 5
вересня 2013 року по 1 квітня 2014
року в сумі 80 640 грн 18 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Національний
Києво-Печерський історико-культурний
заповідник, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги виходив із того, що ОСОБА_5
перебувала у відпустках по догляду за
дитиною у період з 4 березня 2013
року по 4 вересня 2013 року включно та з 5
вересня 2013 року по 4 березня
2014 року безперервно, без виходу на
роботу. ОСОБА_3 працювала по строковому
трудовому договору - на час перебування
ОСОБА_5 у відпустці по догляду за
дитиною з 27 жовтня 2010 року, тому позивач
звільнена наказом від 2 вересня 2013 року
з 4 вересня 213 року із займаної посади
безпідставно.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3
працювала на посаді екскурсовода у
Національному Києво-Печерському
історико-культурному заповіднику з 1981
року за безстроковим трудовим
договором.

Наказом від 27 жовтня 2010 року № 210-о у
зв'язку із зміною структури та штатного
розпису, ОСОБА_3 переведено на посаду
провідного лектора екскурсовода
сектору наукової організації роботи
лекторів - екскурсоводів відділу
науково-екскурсійної діяльності на час
відпустки ОСОБА_5 по догляду за дитиною,
за контрактом.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
3 статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

19 серпня 2013 року ОСОБА_5 написала заяву
про вихід на роботу з 4 вересня
2013 року та переведення ії на 0,5
посадового окладу строком на 1
рік. В обґрунтування такої заяви ОСОБА_5
зазначила, що має можливість вийти на
роботу лише на 0,5 ставки, на повну
ставку не може працювати, оскільки
дитина потребує додаткового догляду.
Судами також установлено, що з
аналогічною заявою зверталася і
ОСОБА_3, однак, відповідач надав
відповідь на таку заяву ОСОБА_3, у якій
зазначив, що вона працює на посаді за
строковим договором на час відпустки
ОСОБА_5 по догляду за дитиною і кінцевим
терміном перебування ОСОБА_3 на цій
посаді є дата, яку зазначить ОСОБА_5 як
дату виходу на роботу.

Судами зазначено, що ОСОБА_5 подавала
відповідну заяву та медичні висновки
про продовження відпустки по догляду
за дитиною, у зв'язку з чим
продовжувався і строк роботи позивача.
Мало місце продовження строкового
трудового договору ОСОБА_3 по 4 березня
2013 року, а потім по 4 вересня 2013 року.

Наказом від 2 вересня 2013 року № 229-0 про
роботу в період відпустки визнано
ОСОБА_5 такою, що приступила до
виконання своїх обов'язків з 4 вересня
2013 року.

Також наказом від 2 вересня 2013 року №
228-о звільнено ОСОБА_3 з 4 вересня 2013 року
з роботи у зв'язку з закінченням строку
трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП
України. Останнім робочим днем роботи
позивача було 4 вересня 2013 року.

3 вересня 2013 року ОСОБА_5 написала заяву
про продовження терміну перебування у
відпустці по догляду за дитиною, а 4
вересня 2013 року відповідачем
винесено наказ про надання ОСОБА_5
відпустки без збереження заробітної
плати для догляду за дитиною з 5 вересня
2013 року.

Слід звернути увагу, що наказ про
звільнення ОСОБА_3 винесено 2
вересня 2013 року, заяву про продовження
відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5
написала 3 вересня 2013 року, тобто
наступного дня після винесення наказу
про звільнення ОСОБА_3 з 4 вересня 2013
року.

Заяву про вихід на роботу з 4 вересня 2013
року ОСОБА_5 не відкликала, наказ про
вихід на роботу ОСОБА_5 від 2 вересня 2013
року не оскаржувався та не є
скасованим, а тому переривання строку
перебування у відпустці по догляду за
дитиною відбулося. Перебування ОСОБА_3
на робочому місці 4 вересня 2013 року не є
підставою вважати, що ОСОБА_5
перебувала у цей день у відпустці по
догляду за дитиною.

У матеріалах справи міститься довідка,
яка видана ОСОБА_5 про те, що вона
знаходиться у відпустці без збереження
заробітної плати для догляду за
дитиною з 5 вересня 2013 року по 4 березня
2014 року (наказ від 4 вересня 2013
року).

Отже, висновок суду, що 2 вересня 2013 року
ОСОБА_3 звільнена із займаної посади з 4
вересня 2013 року безпідставно, є
передчасним.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону та
обставини справи уваги не звернув.
Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10
червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта