Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах
дітей Василівської районної державної
адміністрації Запорізької області, про
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6
на заочне рішення Василівського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 09 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, вимоги якого під час
розгляду справи уточнило та остаточно
просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та малолітніх дітей: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1
і зняти їх з реєстраційного обліку за
вказаною адресою, а також стягнути
солідарно з відповідачів судові
витрати.

Заочним рішенням Василівського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року позов задоволено.

Ухвалою Василівського районного суду
Запорізької області від 05
лютого 2014 року заяву ОСОБА_3 про
перегляд заочного рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 27 грудня 2013
року залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 09 квітня 2014
року апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилено, заочне рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 27 грудня 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просять
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу суду апеляційної
інстанції в частині виселення ОСОБА_5
та малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_7,
ОСОБА_9, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким в задоволенні указаних
позовних вимог відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права. У решті - не
оскаржуються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 06 квітня 2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір № 14.11481,
згідно з яким останній отримав кредит у
вигляді встановленої кредитної лінії у
сумі 115 тис. грн строком до 18 квітня 2013
року.

На забезпечення виконання взятих
ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором
зобов'язань 06 квітня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
договір іпотеки № 14.11481, відповідно до
якого остання передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,60 кв. м.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 15
березня 2011 року задоволено позов ПАТ КБ
«ПриватБанк». У рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_4 за кредитним
договором від 06 квітня 2007
року № 14.11481 у розмірі 173 264 грн 25 коп.
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,60
кв. м.

Так, звертаючись до суду з цим позовом,
ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовував свої
вимоги тим, що після ухвалення
вищевказаного рішення мешканці
квартири не звільнили її в
добровільному порядку, тому з підстав,
передбачених, зокрема, ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК
Української РСР, позивач просив
виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_7,
ОСОБА_9, з квартири АДРЕСА_1 і зняти їх з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

Статтею 40 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в

іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового

врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги. Якщо
мешканці не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених
приміщеннях на умовах договору найму
(оренди), не підлягають виселенню, якщо:
договір найму (оренди) був укладений до
моменту укладення іпотечного договору
і про наявність такого договору було
доведено до відома іпотекодержателя
або такий договір був зареєстрований у
встановленому законом порядку; договір
найму (оренди) був укладений після
укладення іпотечного договору за
згодою іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 109 ЖК Української РСР
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги, якщо
сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщення, що були
придбані ними за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене
іпотекою відповідного жилого
приміщення, є підставою для надання
цим громадянам жилих приміщень з
фондів житла для тимчасового
проживання відповідно до статті 132-2
цього Кодексу. Відсутність жилих
приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого

приміщення, яке є предметом іпотеки, у
порядку, встановленому частиною
третьою цієї статті.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що на виконання приписів вищевказаних
норм закону у березні 2013
року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляло
ОСОБА_3 про необхідність звільнення
указаної квартири.

Відмову від добровільного звільнення
на вимогу банку квартири, на яку
рішенням суду звернуто стягнення,
ОСОБА_3 обґрунтовувала інтересами
малолітніх дітей її дочки ОСОБА_5:
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
разом з нею та її дочкою проживають у
вказаній квартирі.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов висновку про виселення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітніх дітей:
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 з
вищевказаної квартири.

Рішення суду першої інстанцій у
частині виселення відповідача ОСОБА_3
обґрунтовано підтримав апеляційний
суд.

Наявність укладеного 01 лютого 2007 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору найму
квартири, яка передана в іпотеку, не
впливає на правильність висновків
судів, оскільки про наявність такого
договору не було доведено до відома
іпотекодержателя, а тому відсутні
підстави для застосування до спірних
правовідносин ч. 3 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку», яка передбачає умови, за
яких наймачі та члени їх сімей не
підлягають виселенню з житлових
приміщень, переданих в іпотеку, при
зверненні стягнення на такі об'єкти.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Василівського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 09
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик