Справа №486/511/14-ц 20.10.2014 20.10.2014 20.10.2014
Провадження №22-ц/784/2284/14 Головуюча
у першій інстанції: Франчук О.Д.
Категорія 27 Доповідач
в апеляційній інстанції: Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

20 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Орельською Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, без участі осіб, які беруть
участь у справі, цивільну справу за
апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 26
червня 2014 року, ухваленого за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) до ОСОБА_3,
який також представляє інтереси
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Орган опіки та
піклування Южноукраїнської міської
ради, про виселення,

встановила:

В березні 2014 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернулось з позовом до
ОСОБА_3, який також представляє
інтереси малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
про виселення.

Позивач зазначав, що 24 травня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за яким
Банк надав відповідачу кредит у
розмірі 25 000 доларів США строком до 23
травня 2017 року.

На забезпечення зобов'язань за
кредитним договором в той же день між
Банком та відповідачем було укладено
договір іпотеки, за яким відповідач
передав в іпотеку Банку належну йому
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не
виконував умови кредитного договору,
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме вищезазначену
квартиру.

Рішенням Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 14 лютого 2012 року звернуто
стягнення на предмет іпотеки, квартиру
АДРЕСА_1 в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором.

У лютому 2014 року позивач на
підставі ст. 40 Закону «Про іпотеку» та
ст. 109 ЖК України направив
відповідачу вимогу про виселення, яку
останній залишив без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини,
уточнюючи позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» просив виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані і проживають у
зазначеній квартирі.

-2-

Ухвалою Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 15 травня 2014 року
залучено як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Орган опіки та піклування
Южноукраїнської міської ради.

Рішенням Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 26 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на невірне
застосування судом норм матеріального
права, просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове про задоволення
позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
виходячи з наступного.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що Банком
дотримана процедура виселення
відповідачів, проте з урахуванням
позиції служби у справах дітей щодо
прав та інтересів малолітніх дітей
ОСОБА_3, відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5
дійшов висновку про відсутність
підстав для їх виселення з квартири.

Крім того, суд враховуючи те, що з
07 червня 2014 року набрав чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» нормами якого встановлено
тимчасову заборону у визначених цим
законом випадках примусове стягнення
(відчуження) предмета іпотеки, вважав
неможливим звернення стягнення на
квартиру, яка є предметом іпотеки, а
відтак і виселення відповідачів,
оскільки такі вимоги банку, є
похідними.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
не відповідають вимогам закону та
фактичним обставинам справи.

Так, частиною 1 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» зазначено, що
звернення стягнення на передану в
іпотеку квартиру є підставою для
виселення всіх мешканців. Виселення
проводиться в порядку встановленому
законом.

Частинами 2 та 3 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» встановлено
певний порядок дій банку після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передану в іпотеку
квартиру всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя або
нового власника добровільно звільнити
квартиру протягом одного місяця з дня
отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють квартиру у встановлений
строк добровільно, їх примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду. Аналогічний порядок
щодо виселення при зверненні
стягнення передбачений ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк
(п. 43 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають і кредитних
правовідносин»).

-3-
Звертаючись до суду, ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилався на те, що
відповідач з членами своєї сім'ї
відмовляється добровільно виселитися
зі спірної квартири, на яку звернуто
стягнення як на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається,
що 14 лютого 2012 року рішенням
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області, зміненим
рішенням апеляційного суду
Миколаївської області задоволено
позов Банку. Звернуто стягнення на
предмет іпотеки, чотирьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог
банку за кредитним договором
№ NKUCGA90000073 від 24 травня 2007 року в
розмірі 347 822 грн. 09 коп., що по курсу НБУ
станом на 3 лютого 2012 року еквівалентно
45 171,70 доларів США, шляхом продажу ПАТ КБ
«ПриватБанк» предмету іпотеки
будь-якій особі - покупцеві за
початковою ціною для подальшої
реалізації предмету іпотеки
157 812 грн. 50 коп. (а.с.15-21).

Дані про продаж Банком цієї
квартири, матеріали справи не містять.

05 лютого 2014 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» направив на адресу
відповідача рекомендованим
повідомленням лист з вимогою в
тридцяти денний строк з дня отримання
вимоги добровільно звільнити
квартиру, яка є предметом іпотеки
(а.с.22).

Проте, в матеріалах справи
відсутні належні докази, які б
підтверджували, що відповідач отримав
цю вимогу.

Навпаки, з матеріалів справи
вбачається, що рекомендоване
повідомлення, відправлене банком з
вимогою про добровільне звільнення
житла відповідач ОСОБА_3 не отримав, у
зв'язку з чим, поштою було повернуто
відправнику за спливом строку
зберігання (а.с.84).

Отже, висновок суду про отримання
відповідачем вищевказаної вимоги та
дотримання банком процедури виселення
є необґрунтованим, оскільки не
підтверджується матеріалами справи. А
тому вказані обставини, які суд вважав
встановленими не можна вважати
доведеними.

Таким чином, вимога ПАТ КБ
«ПриватБанк» про виселення
відповідачів з дітьми з житлового
приміщення є передчасною, та не
відповідає вимогам
частинами 2 та 3 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України. А
тому у задоволенні позову слід було
відмовити з цих підстав.

Суд першої інстанції не звернув
належної уваги на вказані положення
закону та обставини справи.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду щодо
підстав відмови у задоволенні позову
Банку, у зв'язку з позицією служби у
справах дітей щодо врахування прав та
інтересів малолітніх дітей
відповідача та не можливість виселення
відповідачів згідно положень Закону
України Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Так, згідно зі ст.17 Закону України
«Про охорону дитинства», станом на час
укладення іпотечного договору, батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

-4-

Частина 4 статті 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей»
передбачає, що для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Таким чином, батьки не мають права
без дозволу органу опіки і піклування
розпоряджатися майновими правами
дітей.

В п. 12.2 іпотечного договору від 24
травня 2007 року відповідач
ОСОБА_3 стверджував, що договір не
суперечить інтересам малолітніх та
неповнолітніх дітей, та вичиняється з
урахуванням інтересів сім'ї.
Малолітніх/неповнолітніх дітей, які
мали на момент укладення договору
будь-які права щодо зазначеної
квартири немає.

Доказів оспорювання цього
договору сторонами, матеріали справи
не місять.

Із довідки виписки з домової
книги про склад сім'ї та реєстрацію
вбачається, що в квартирі
зареєстровані з 1982 року відповідач
ОСОБА_3, а після укладення іпотечного
договору, 28 липня 2008 року ОСОБА_4 та
11 листопада 2008 року - ОСОБА_5, яка
народилася у 2008 році (а.с.49).

Отже, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5
не мали майнових прав на спірну
квартиру, яка на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
органом приватизації житла
Южноукраїнського міськвиконкому
Миколаївської області від 12 грудня 2006
року, належала ОСОБА_3

Таким чином, сама по собі позиція
служби у справах дітей про врахування
прав та інтересів малолітніх дітей у
такому випадку, не є достатньою
підставою для відмови у позові. Тому
висновок суду про відмову у позові з
цих підстав є помилковим.

Крім того, посилання суду на
норми Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», якими встановлено
тимчасову заборону у визначених цим
законом випадках примусове стягнення
нерухомого житлового майна, яке
вважається предметом іпотеки згідно із
ст. 15 Закону України «Про іпотеку», є
необґрунтованим, оскільки рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки ухвалено до прийняття та
набрання чинності цим законом.

Оскільки суд першої інстанції був
іншої думки, то рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню на
підставі п.п. 2, 4 ст. 309 ЦПК України, з
ухваленням судом апеляційної
інстанції нового рішення про відмову у
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», у зв'язку з недотриманням
Банком процедури виселення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів на користь позивача не
підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 26 червня 2014 року
скасувати й ухвалити нове рішення.

-5-

Відмовити у задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3, який також представляє
інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Орган опіки та
піклування Южноукраїнської міської
ради, про виселення.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: