Справа № 750/6382/14
Провадження № 2/750/2096/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд міста
Чернігова в складі:

головуючого - судді Супруна О.П.,

при секретарі -Носенко М.Ю.,

за участю представника позивача -
адвоката ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права власності,
визнання недійсним договору дарування,

третя особа - приватний нотаріус
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6,

в с т а н о в и в :

21 червня 2014 року представник позивача
звернулась до суду з позовом, в якому
просить:

- визнати факт проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік та
жінка;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною
власністю, як майно, нажите під час
проживання без реєстрації шлюбу;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 24 травня 2012 року.

В обґрунтування позову зазначає, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживають однією
сім'єю без укладення шлюбу із 1994 року і
до теперішнього часу, ведуть спільне
господарство, витрачають кошти на
благо сім'ї, власною працею набувають
спільне майно та мають взаємні права та
обов'язки.04 липня 2006 року за договором
кредиту № 36-05/06//5//11/504/2006020 ОСОБА_2
отримала 31500 доларів США на купівлю
квартири АДРЕСА_1 строком до 04.01.2021.
Частково за спільні гроші, частково за
позичені у третіх осіб кредит погашено
достроково. 24 травня 2012 року ОСОБА_2, без
погодження з позивачем, подарувала
вищевказану квартиру своєму синові
ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. За
таких обставин позивач вважає, що має
право на ? частину квартири АДРЕСА_1 як
на майно спільної сумісної власності,
нажите під час проживання без
реєстрації шлюбу, а тому вважає, що
договір дарування спірної квартири
недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримала та просила
його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала,
просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3
позовні вимоги не визнала, просила
відмовити в їх задоволенні в повному
обсязі.

Позивач, відповідач ОСОБА_3 та третя
особа до суду не з'явилися, про час та
місце розгляду справи оповіщені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
показання свідків, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов наступних
висновків.

У судовому засіданні встановлено, що04
липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ 36-05/06/5/11/504/2006/020, відповідно до умов
якого банк надає позичальнику у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
в сумі 31500 доларів США на придбання у
власність нерухомого майна - квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Відповідно до договору дарування
квартири від 24 травня 2012 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за № 2706, ОСОБА_2 безоплатно
передала у власність своєму сину,
ОСОБА_7, належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 55-56).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 28.08.2012 серії НОМЕР_1 (а.с. 37).

Спадкоємцями в рівних частках майна
померлого ОСОБА_7 є його син, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та мати, ОСОБА_2, яким 06.06.2014
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
видано свідоцтво про право на спадщину,
що складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с.
66).

Проте позивач, стверджуючи про
проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року,
вважає подаровану ОСОБА_2 своєму синові
спірну квартиру спільною сумісною
власністю, оскільки договір дарування
був укладений без його згоди. У зв'язку
з цим просить визнати за ним право
власності на квартиру та визнати
вищевказаний договір недійсним.

Відповідач позовні вимоги визнала,
проте суд на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК
України не приймає таке визнання,
оскільки воно спрямоване на
позбавлення малолітнього ОСОБА_8,
законним представником якого є ОСОБА_3,
спадщини після померлого батька, чим
порушує його права та інтереси.

Відповідно до положень ст. 65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із частиною 1 статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороби тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 20 Постанови № 11 від 21.12.2007 р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СКУкраїни
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази,
зокрема: ведення спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету, проведення
сторонами спільні витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як
стаття 6 СК України презюмує, що майно,
набуте під час шлюбу, належить
чоловікові,жінці на праві спільної
сумісної власності.

Саме така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12.

Також, на думку суду, факт спільного
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу доводиться документами
та доказами того, що між позивачем та
іншою особою мали місце фактичні
шлюбні стосунки (свідоцтва про
народження дітей, довідки з місця
проживання, свідчення свідків, листи
ділового та особистого характеру тощо).
Також це можуть бути: докази про
спільне придбання майна як рухомого,
так і нерухомого (чеки, квитанції,
свідоцтва про право власності); заяви,
анкети, квитанції, заповіти, ділова та
особиста переписка, з яких вбачається,
що вони вважали себе чоловіком та
дружиною, піклувалися один про одного;
довідки житлових організацій,
сільських рад про спільне проживання
та ведення господарства.

Позивач факт проживання з відповідачем
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
доводить лише показаннями свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, до яких суд
ставиться критично, оскільки ведення
спільного господарства, наявність у
сторін спільного бюджету, проведення
сторонами спільних витрат, придбання
майна в інтересах сім'ї під час допиту в
судовому засіданні вони впевнено не
підтвердили, а лише припускали такі
обставини.

За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, суд вважає, що в матеріалах справи
та під час судового розгляду не знайшли
свого підтвердження факт спільного
співжиття позивача з ОСОБА_2, взаємної
матеріальної допомоги та підтримки,
наявність спільного побуту, спільного
виховання дітей та інших обставин, що
свідчили б про їх проживання однією
сім'єю, а показання свідків не є
достатнім та беззаперечним доказом
цього. При цьому, лише можливе взаємне
визнання та виявлення ними подружніх
відносин перед третіми особами не може
слугувати підставою вважати їх такою
сім'єю.

Таким чином, суд, враховуючи все
вищевикладене, оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням на
предмет їх належності, допустимості,
достовірності, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання
факту проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_2
однією сім'єю з 2000 року, а отже і для
задоволення вимог про визнання спірної
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю, визнання права власності на
1/2 її частку та визнання недійсним
договору дарування.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 294
ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності, визнання недійсним
договору дарування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Чернігівської
області.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.П. Супрун