АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/687614
Справа № 428/8156/13-ц
Категорія: договірні
Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Бородіна М.М.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 на
рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 21 серпня 2014
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
-підприємства «Продмашстрой» до ОСОБА_3
про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

16 жовтня 2013 року позивач
звернувсь у суд з позовом в якому
просив стягнути з відповідача 12 000 грн.
за договором позики та витрати по
сплаті судового збору в сумі 229,40 грн.

Свої вимоги , з посиланням на ст.1049 ЦК
України, обґрунтовував тим, що 13 липня
2011 року між товариством з обмеженою
відповідальністю - підприємством
«Продмашстрой» та відповідачем був
укладений договір позики б/н, згідно
якого останньому було надано позику в
розмірі 30 000 грн. для виплати
матеріального та морального збитку
потерпілій в результаті скоєного ним
злочину за ст. 286 ч.1 КК України ОСОБА_5, а
відповідач зобов»язувався повернути
позику в обумовлений договором строк, а
саме протягом 3-х років з моменту видачі
позики, але у будь-якому випадку до
моменту звільнення відповідача з
підприємства (п.4.1. умов договору).
Позивач зазначає, що на протязі 2011-2013
року відповідачем було сплачено 18 000
грн. Як на підставу своїх вимог позивач
посилається на те, що 30.09.2013 року за
наказом № 11-к відповідача було
звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗПП
України та 02.10.2014 року йому було
надіслано лист з повідомленням про
його звільнення та проханням з»явитись
до офісу за трудовою книжкою,
розрахунком по заробітній платі та
боргам за вказаним договором позики,
але останній до теперішнього часу не
відреагував на вказаний лист та не
повернув вказаних грошових коштів (
а.с.2).

В процесі слухання справи судом першої
інстанції, представник позивача
збільшив позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача 30 000 грн. суми
боргу, та 300 грн. судових витрат у
справі, посилаючись на те, що
проведеною перевіркою встановлено
відсутність будь-яких документів
підтверджуючих часткове повернення
відповідачем грошових коштів за
вказаним договором ( а.с.65).

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача
підтримав позовні вимоги з урахуванням
їх збільшення та просив їх
задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні суду першої
інстанції проти позову заперечували.
Свої заперечення обгрунтовували тим,
що договір позики з позивачем не
укладався та грошових коштів за
вказаним договором від позивача не
отримано не було та грошові кошти, які
були передані потерпілій ОСОБА_5,
відповідач займав у знайомих, а грошові
кошти, які він раніше брав у
підприємства він повернув
підприємству, взявши в банку кредит.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 21 серпня 2014
року позовні вимоги позивача були
задоволені. Суд стягнув з відповідача
на користь позивача борг в сумі 30 000 грн.
та витрати по сплаті судового збору в
сумі 300,00 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати вказане
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог та стягнути з позивача
на користь відповідача витрати по
сплаті експертизи в розмірі 708,48 грн. та
витрати по сплаті судового збору при
подачі апеляційної скарги в сумі 150 грн.
та послуги банку в сумі 7 грн.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує
неповним з»ясуванням судом обставин,
які мають значення для справи,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам, а також неправильним
застосуванням судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Апелянт зазначає, що суд невірно
встановив ту обставину, що між
сторонами було укладено договір позики
та необґрунтовано відмовив в
задоволенні клопотання щодо
призначення у справі повторної
почеркознавчої експертизи, оскільки
проведена у справі експертиза не дала
відповіді щодо дійсності підпису
відповідача на вказаному договорі та
необгурнтовано взяв до уваги покази
свідків, щодо того, що відповідач брав у
позивача грошові кошти за вказаним
договором для передачі їх потерпілій
ОСОБА_5.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги , судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з їх
доведеності позивачем, при цьому взяв
до уваги як докази отримання
відповідачем у позивача позики в
розмірі 30 000 грн., наявність укладеного
між сторонами 13 липня 2011 року договору
позики, дані про притягнення
відповідача до кримінальної
відповідальності та розписку
відповідача щодо передачу ним грошових
коштів потерпілій ОСОБА_5 в сумі 30 000
грн., а також звільнення відповідача з
підприємства.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

Згідно до вимог ст.. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
іншій стороні( позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов»язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів ( суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей того ж роду та такої ж якості.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що як на підставу
наявності між сторонами боргових
зобов»язань , позивач посилається на
укладений між ним та відповідачем 13
липня 2011 року письмовий договір позики,
відповідно до умов якого позикодавець
передає у власність позичальнику
позику в розмірі 30 000 грн. для сплати
матеріальної та моральної шкоди
потерпілій внаслідок скоєного
позичальником злочину, передбаченого
ст. 286 ч.1 КК України - ОСОБА_5, а
позичальник зобов»язується повернути
позику протягом 3-х років з моменту
видачі грошових коштів, однак у
будь-якому випадку позика повинна бути
повернута до моменту звільнення
позичальника з ТОВ - підприємства
«Продмашстрой» (пункти 1.1., 4.1. умов
договору) (а.с.5).

Між тим, згідно до пункту 7.1. умов
вказаного договору , цей договір
вважається укладеним з моменту
передачі грошей позичальнику після
підписання цього договору.

Таким чином, вимоги вказаної норми
ЦК України та умови договору позики
свідчать про те, що наявність укладання
між сторонами договору позики
пов»язується з отриманням
відповідачем у позивача вказаних
грошових коштів.

В ч.1 ст. 1047 ЦК України встановлено,
що договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сумі не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавець є юридичною особою -
незалежно від суми.

Відповідно до ч.2 вказаної норми ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків , встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі , виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

В ч.2 ст. 59 ЦПК України встановлено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, оскільки відповідач
взагалі заперечує факт отримання у
позивача за вказаним договором
грошових коштів, а пункт 7.1 умов
договору позики вважається укладеним з
моменту передачі грошових коштів після
підписання цього договору, то доказами
отримання відповідачем у позивача у
позику 30000 грн. та укладення договору
позики , повинні доказуватись його
розпискою або іншим документом, який
посвідчує передання позивачем
відповідачу вказаної суми грошових
коштів.

Між тим, доказів, а саме: розписки
або інших документів, які б свідчили ,
що за вказаним договором позики
відповідач отримав у позивача
зазначену суму грошових коштів ,
позивач в порушення вимог ст. 60, ч.2 ст. 59
ЦПК України, суду не надав.

Посилання ж позивача на розписку,
відповідно до якої потерпіла ОСОБА_5
отримала від ОСОБА_3 30 000 грн. у
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди , спричинених ним
внаслідок скоєння злочину,
передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (а.с.9),
не є таким доказом, оскільки
підтверджує саме факт передачі
грошових коштів ОСОБА_5 ОСОБА_3 та не
підтверджує факт отримання ним
грошових коштів у ТОВ - підприємстві
«Продмашстрой» .

Не є такими доказами і покази
допитаних судом першої інстанції
свідки.

Зазначені вище обставини справи
та вимоги норм матеріального права
свідчать про те, що позивач не надав
суду доказів, які б свідчили про
передачу ним за договором позики від 13
липня 2011 року відповідачу грошових
коштів в розмірі 30 000 грн., у зв»язку з
чим підстави для задоволення його
позову відсутні.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув та прийшов до
помилкового висновку щодо доведеності
позивачем вказаних позовних вимог .

За таких обставин рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
як таке, що ухвалено судом першої
інстанції з порушенням вказаних норм
матеріального та процесуального права,
при невідповідності висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам ( пункти 3, 4 ст. 309 ЦПК України) , з
ухваленням нового рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог
з зазначених вище підстав.

Згідно до вимог ч.5 ст. 88 ЦПК
України, якщо суд апеляційної
інстанції не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Оскільки в задоволенні позовних
вимог позивачу відмовлено та в цій
частині задоволена апеляційна скарга
відповідача, то у відповідності до
вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивача витрат по сплаті судового
збору, відсутні та з позивача на
користь відповідача підлягають
стягненню витрати по сплаті ним
судового збору в розмірі 150 грн..

При цьому витрати по сплаті
послуг банку в сумі 7 грн., у
відповідності до вимог ст. 79 ЦПК
України , не є судовими витратами у
справі, а тому підстави для їх
стягнення з позивача на користь
відповідача, відсутні.

Судова колегія також не вбачає
підстав для стягнення з позивача на
користь відповідача витрат по сплаті
ним судової почеркознавчої експертизи
в сумі 708,48 грн., оскільки, вказана
експертиза проведена за його
клопотанням та її висновки не є
підставою для відмови позивачу в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319,
218, 88 ЦПК України , судова колегія -,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі
представника ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Скасувати рішення
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 21 серпня 2014
року.

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю - підприємству
«Продмашстрой» в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю - підприємства
«Продмашстрой»
розташованого за адресою: 93402,
Луганська обл.., м. Сєвєродонецьк, вул.
Маяковського, 2-В на користь ОСОБА_3,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1,
зареєстрованого за адресою: 93414,
АДРЕСА_1, витрати по сплаті судового
збору в сумі 150,00 грн.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :