22-ц/775/1229/2014(м)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді Баркова
В.М.,

суддів
Ткаченко Т.Б.,

Мальцевої Є.Є.,

при секретарі
Макаровій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діє
ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
09 липня 2014 року в справі за скаргою
ОСОБА_2 на дії державного виконавця
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції у
Донецької області, з участю
заінтересованої особи ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 09
липня 2014 року у задоволенні скарги
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим
рішенням, ОСОБА_2 в інтересах якої діє
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати ухвалу суду першої
інстанції та постановити нову, якою
задовольнити скаргу на дії державного
виконавця.

Державний виконавець та ОСОБА_2 в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним чином
повісткою, тому суд відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України розглянув справу без
їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,
яка просила скаргу задовольнити,
пояснення заінтересованої особи
ОСОБА_4, який просив залишити ухвалу
суду без змін, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що виконавчі дії здійснені
державним виконавцем у відповідності
до вимог законодавства.

Такий висновок суду є правильним і
таким, що відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалу без зміни, якщо
судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
Жовтневим районним судом м. Маріуполя
Донецької області 04 жовтня 2013 року
видані виконавчі листи про стягнення
із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 100 000 грн.,
судового збору 1 000 грн. та витрат на
правову допомогу 750 грн. які
знаходилися на примусовому виконанні у
Жовтневому відділі державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції (далі за
текстом - Жовтневий ВДВС ММУЮ) (а.с. 9, 10,
11, 12, 13, 37, 38, 39).

Постановою головного державного
виконавця Жовтневого ВДВС ММУЮ від 29
листопада 2013 року накладено арешт на ?
частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 22 травня 2013 року квартира
АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та за кожним
з них визнано право власності по ?
частині цієї квартири (а.с. 79-80).

Заперечуючи проти цих дій державного
виконавця, ОСОБА_2 посилалася на те, що
своє право на ? частку квартиру у
відповідності до вимог закону вона не
зареєструвала, а тому її не можна
вважати власником цього майна в зв'язку
з чим такі дії державного виконавця є
незаконними.

Між тим, відповідно до ст. 2 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень
(далі - державна реєстрація прав) - це
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням до
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Тобто реєстрація права власності - це
не виникнення самого права, а визнання
і підтвердження такого права.
Реєстрація права власності є похідною
від встановленого факту виникнення,
переходу або припинення права.

Таким чином, оскільки у відповідності
до вимог ст. 14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, не
можна погодитися із доводами скарги
про те, що ОСОБА_2 не можна вважати
власником майна і державний виконавець
незаконно наклав арешт на частину
квартири, право власності на яку
визнано за нею на підставі рішення
суду.

Крім того, посилання апелянта на
положення ст. 334 ЦК України є
безпідставними, оскільки ця норма
закону встановлює момент набуття права
власності за договором, а не за
рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що звіт
про оцінку належного скаржниці мана
виконаний суб'єктом оціночної
діяльності товариством з обмеженою
відповідальністю «АЗОВ-ГАРРЕТ» (а.с. 115)
та підписаний оцінювачем ОСОБА_5, який
має відповідний сертифікат і включений
до Державного реєстру оцінювачів та
суб'єктів оціночної діяльності (а.с. 35,
116) та є директором цього товариства.

Таким чином доводи апеляційної скарги
в цій частині є безпідставними, як і в
частині відсутності договору на оцінку
майна та акту приймання виконаних робі,
які містяться в матеріалах справи (а.с.
46, 47).

Інші доводи апеляційної скарги не
приводять апеляційний суд до висновку
про порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права які є підставами
для скасування рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
скарги, і оскільки оскаржувана ухвала
постановлена судом першої інстанції з
додержанням вимог закону, підстави для
її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314 ЦПК України,
апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах якої діє ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 09
липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді