Справа № 345/2394/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2166/2014
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Шалаути Г.І.,

суддів: Мелінишин Г.П.,
Матківського Р.Й.,

секретаря: Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ПрАТ «Лукор» про поновлення на роботі,
стягнення середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

20.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
зазначеним позовом зсилаючись на те, що
з 28.11.1974 року був прийнятий на роботу
слюсарем по ремонту технологічного
обладніння IV розряду у дробильний цех
Калуського хіміко-металургічного
комбінату (наказ №1194 від 26.11.1974 року).
Пізніше працював на різних посадах у
тому КХМК, яке було перейменоване з
часом на Калуське в/о «Хлорвініл», а
згодом - на державний концерн «Оріана».

З 31.01.2001 року його було звільнено в
порядку переведення до ЗАТ «Лукор»
внаслідок чергової реорганізації
виробництва. З 28.04.2009 року переведений
слюсарем з експлуатації та ремонту
газового устаткування V розряду у
відділення газопостачання цеху
енергозбереження ПрАТ «Лукор», а з
21.05.2014 року його звільнено з роботи у
зв'язку з ліквідацією підприємства по
п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно
розпорядження №147-п від 20.05.2014 року.

Вважає звільнення його з роботи
незаконним, оскільки адміністрацією
підприємства не було дотримано вимог
трудового законодавства при його
звільненні (п. 1 ст. 40, 42, 49 КЗпП України).
Вважає, що ліквідації підприємства не
відбулося, оскільки не було скорочено
всіх працівників по штату. Насправді
відбулася реорганізація підприємства
з передачею працівників до ТОВ
«Карпатнафтохім». Так наприклад ряд
працівників, які працювали слюсарями
по експлуатації та ремонту газового
устаткування V розряду з меншим стажем
роботи (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6)
були переведені до ТОВ
«Карпатнафтохім». Проте йому не
пропонували іншої роботи чи
переведення на роботу до ТОВ
«Карпатнафтохім». Також при звільненні
його з роботи не було враховано, що він
має переваги - вищу кваліфікацію
(диплом Калуського
хіміко-технологічного технікуму
ЛТ№994149 з присвоєнням кваліфікації
техніка-технолога, та не враховано
більший стаж його роботи на
підприємстві. Не було проведено
конкурсу серед претендентів на
скорочення адміністрацією і профкомом
підприємсва. Крім того на час
звільнення він мав невикористану
відпустку 35 днів і подав заяву про
надання йому такої відпустки, яка так і
не була йому надана, та на свою заяву
він не отримав відповіді.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 09
веерсня 2014 року в позові йому
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_2подав апеляційну скаргу в якій
зсилається на те, що рішення ухвалено з
порушенням норм процесуального права,
норм матеріального права, постановлене
з неповним з'ясуванням обставин справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи.

Апелянт зазначив, що суд неповно,
невсесторонньо дослідив обставини
справи, відхилив його клопотання про
витребування штатних розкладів ПрАТ
«Лукор» та ТОВ «Нафтохім».

Суд дійшов неправильного висновку про
те, що відбулася ліквідація
підприємства, при якій не
застосовуються норми ст. 42 КЗпП України
та не потрібна згода профспілкового
комітету на звільнення працівників та
влаштування конкурсу з визначення
переважного права на залишення на
роботі більш кваліфікованих
працівників.

Апелянт зазначає, що відповідач надав
копію наказу № 4 від 20.01.2014 року «Про
ліквідацію ПрАТ «Лукор» яким доведено,
що ліквідація мала місце на папері, а
насправді відбулася реорганізація,
майно ПрАТ «Лукор» згідно цього наказу
передано ТОВ «Карпатнафтохім» в тому
числі і цех енергопостачання, в якому
він працював, також переведено туди
інших працівників цеху ( ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 ).

Крім того апелянт зазначає, що навіть
за умови ліквідації товариства, його
звільнення з роботи проведено
неправильно, мало бути зазначено в
наказі про звільнення дата звільнення
не з 21.05.2014 року, а з 24.06.2014 року, так як
він подавав заяву про відпустку
терміном на 35 днів, яку відповідач
повинен був надати йому перед
звільненням.

Просив апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати, пстановити нове рішення,
яким його позов задовольнити, поновити
його на посаді слюсаря з експлуатації
та ремонту газового устаткування
п'ятого розряду цеху енергопостачання
та виплатити середньомісячний
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

В судовому засіданні апелянт доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
її задовольнити.

Представник відповідача апеляційної
скарги не визнав, просив її відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, пояснення апелянта
та представника відповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши їх доказами, не
знаходить доводи апеляційної скарги
обгрунтованими та приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах
з відповідачем. 31.01.2001 року він був
звільнений з ВАТ «Оріана» та прийнятий
в порядку переведення до ЗАТ «Лукор»,
яке згодом було перейменовано на ПрАТ
«Лукор».

Наказом № 4 від 20.01.2014 року «Про
ліквідацію ПрАТ «Лукор» на підставі
рішення позачергових загальних зборів
акціонерів ПрАТ «Лукор» від 17.01.2014 року
про добровільну ліквідацію товарства
припинено господарську діяльність
товариства з 31.03.2014 року. Наказом № 39
від 01.04.2014 року «Про зміни в штатному
розкладі товариства» виведено з 1
квітня 2014 року із штатного розкладу в
повному складі наступні стркутурні
підрозділи: цех водопостачання та
каналізації, цех нейтралізації і
очищення промислових стічних вод, цех
енеоргопостачання. Апелянта за два
місяці перед звільненням, як і інших
працівників, - 11.02.2014 року було
попереджено про майбутнє звільнення.
Від ознайомлення з наказом він
відмовився, про що був складений акт
від 11.02.2014 року, який апелянт підписав.

Розпорядженням № 147-к від 20.05.2014 року
ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 21.05.2014
року за п. 1 ст. 40 КЗпПУ у звязку з
ліквідацією підприємства.

Згідно змісту ст. 43-1 при ліквідації
підприємства звільнення працівника
проводиться без згоди профкому, також
не застосувуються і норми ст. 42 КЗпП
України, на які зсилався апелянт в
апеляційній скарзі, а проведення
конкурсу не передбачено трудовим
законодавством. Заява про надання
відпуски, про яку зазначає позивач до
його звільнення не надходила, оскільки
у реєстраційному журналі та по вхідній
кореспонденції відповідача така не
зареєстрована. Грошова компенсація за
35 днів невикористаної відпустки ОСОБА_2
була виплачена.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 492 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

За змістом ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього
Кодексу може бути проведено лише за
попередньою згодою профспілкового
органу первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, звільнення ОСОБА_2 було
обумовлено ліквідацією ПрАТ «Лукор».

З копії наказу № 4 від 20.01.2014 року «Про
ліквідацію ПрАТ «Лукор» вбачається, що
господарську діяльність ПрАТ «Лукор»
ухвалено припинити з 31.03.2014 року та
ухвалено забезпечити публікацію в
пресі повідомлення про ліквідацію
товариства, порядок та термін подачі
претензій кредиторами, який складає
два місяці з дня публікації оголошення
про ліквідацію, за погодженням з
головним інженером ТОВ
«Карпатнофтохім» ухвалено скласти
перелік майна ПрАТ «Лукор», яке
необхідне для забезпечення
господарської дільності, а також
довести до відома керівників інших
структурних підрозділів, які
відповідають за договірну роботу
направити всім підприємствам, які
орендують майно ПрАТ «Лукор»
повідомлення про можливість придбання
такого майна після завершення
процедури ліквідації (п. 6.3, п.8).

Змістом зазначених пунктів наказу
спростовано доводи апелянта про те, що
мала місце реорганізація з передачею
майна ПрАТ «Лукор» ТОВ
«Карпатнофтохім».

Про те, що мала місце ліквідація ПрАТ
«Лукор» підверджують відомості
внесені у Єдиний державний реєстр
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців про перебування
юридичної особи - ПрАТ «Лукор» в
процесі припинення з 20.01.2014 року за
рішенням засновників та про
призначення ліквідатором ПрАТ «Лукор»
Григор’єва Олександра Васильовича
(а.с. 30).

Як вбачається з оглянутої колегією
книги реєстрації наказів ПрАТ «Лукор»
за 1-півріччя 2014 року апелянта та інших
працівників цеху, в якому він працював
-ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було
звільнено з ПрАТ «Лукор» у зв'язку з
ліквідацією товариства, а не
переведено до ТОВ «Нафтохім», як
зазначав апелянт в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року "Про практику розгляду судами
трудових спорів", при ліквідації
підприємства (установи, організації)
правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть
застосовуватись в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство. В таких випадках
працівник не вправі вимагати
поновлення його на роботі на заново
утвореному підприємстві, якщо він не
був переведений туди в установленому
порядку.

Оскільки вимоги про стягнення
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу є похідними від
вимоги про поновлення на роботі, то
відповідно така вимога не підлягає
задоволенню.

Колегія не знаходить обгрунтованими
також інші доводи апелянта.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах доводів поданої
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції належним чином дослідив
обставини справи та правильно з'ясував
правовідносини, які виникли між
сторонами та надав їм правильну
правову оцінку, рішення постановлено з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі

переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 09
веерсня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Г.І. Шалаута

Г.П. Мелінишин

Р.Й. Матківський