Номер провадження: 22-ц/785/7629/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І.,
суддів Кварталової А.М., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 31 жовтня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_4,
третя особа ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про визнання договору недійсним
та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

До Іллічівського міського суду
Одеської області звернувся ОСОБА_4 з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_6, третя особа на стороні позивача
ОСОБА_5 про визнання договору недійсним
та визнання права власності. В
обґрунтування позову посилався на те,
що на час придбання земельної ділянки
та будинку він знаходився з ОСОБА_2 у
шлюбі, який було розірвано рішенням
суду від 14. 04. 2006 р., і гроші на покупку
спірної нерухомості він отримав від
продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала
йому та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та взяв у ОСОБА_7
60000 грн. у борг, який віддавав
самостійно зі своїх грошей. ОСОБА_2
пообіцявши написати заяву до органів
РАГС про розірвання шлюбу,
підтримувала його по дружньому в його
планах на продаж квартири, отримання
ним грошей за квартиру та купівлю
домоволодіння, виконала свою обіцянку,
дозволивши отримати гроші від продажу
квартири і пообіцявши, оскільки шлюб не
було розірвано, надати згоду на
придбання будинку одноособово. Однак
при укладенні угоди по домоволодінню
на наступний день ОСОБА_2 не виконала
своєї обіцянки повідомивши, що
договори купівлі-продажу будинку і
землі можуть відбутися лише у разі їх
оформлення на позивача, неї і її сина
тому, що опікунською радою встановлено
таке обмеження у зв'язку з продажем
квартири, яка належала усім їм. А 16. 03. 2005
р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з
позовом до нього про поділ
домоволодіння на земельної ділянки і
почали війну по виживанню його з
будинку. У зв'язку з неправомірною,
непослідовною і обманною, як виявилося
поведінкою ОСОБА_2 він запідозрив, що
приватизація квартири була проведена з
підробкою документів. Встановлення
факту підробки приватизаційних
документів спонукало позивача
звернутися з даним позовом, оскільки
його було введено в оману як при
приватизації квартири, так і при
укладенні договорів купівлі-продажу
домоволодіння ОСОБА_2 відносно
обставин, що мали суттєве значення для
формування його волевиявлення при
відсутності волі на надання згоди на
оформлення договорів купівлі-продажу
за його гроші в рівних частках на
формальну дружину, з якою він припинив
на той час шлюбні стосунки і на чужого
для нього неповнолітнього ОСОБА_3
Позивач ОСОБА_4 вважає, що омана мала
місце, оскільки ОСОБА_2, як він підозрює,
приховала від нього дійсний зміст
розпорядження опікунської ради
Приморської районної адміністрації і
обов'язки покладені на неї цим
рішенням, неправомірно в порушення
інтересів позивача наполягала на його
обов'язках щодо неповнолітнього. З
урахуванням того, що про порушення його
прав при приватизації квартири на
користь ОСОБА_2 та її сина йому
достовірно стало відомо з обставин,
встановлених рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 30.11.2012 р.
позивач вважав, що не пропустив строк
позовної давності для визнання
договорів купівлі-продажу недійсними
та просив суд: відновити строк позовної
давності, визнавши причину пропуску
поважною; визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,136 га, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, укладений 12 жовтня 1999
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 в частині набуття права
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за
ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки
земельної ділянки площею 0,136 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2;
визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
господарчими спорудами, розташованих
на земельній ділянці площею 0,136 га за
адресою: АДРЕСА_2, укладений 12 жовтня 1999
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 в частині набуття права
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за
ОСОБА_4 право власності на 23 частки
житлового будинку з господарчими
спорудами, розташованого на земельній
ділянці 0,136 га, за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 31 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання
договору недійсним та визнання права
власності було задоволено (а.с. 96-98).

Не погоджуючись з рішенням суду, 08.11.2013
року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали
апеляційні скарги на вищевказане
рішення суду (а.с.102-110). В обгрунтування
апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається
на те, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у застосуванні
строку позовної давності, а також те, що
усі договори купівлі-продажу
відбувалися відповідно до вимог
законодавства, а рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 30. 11. 2012 р., на
яке посилається відповідач, не
встановлено її вину при приватизації
квартири і ОСОБА_4 відмовлено в повному
обсязі щодо визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на АДРЕСА_1 у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.
Зазначає, що оформленням договорів
займався сам ОСОБА_4, а вона і її син
цими питаннями не займалися, ОСОБА_4
достеменно знав і не міг не знати під
час укладення угоди купівлі-продажу
квартири про розпорядження
Приморської районної адміністрації
про надання дозволу їй діяти від імені
неповнолітнього сина, при укладенні
договорів щодо спірного майна позивач
міг їх оформити одноособово і ніхто не
змушував його укладати договори на
трьох, суд у рішенні не вказав у чому
висловлювалася помилка, яка має
істотне значення, під впливом якої
ОСОБА_4 уклав договори 12. 10. 1999 р. Вважає,
що позивач зловживає своїми
процесуальними правами та кожен раз
придумує нові підстави для звернення
до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду як незаконне і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, зокрема, тому, що на
час укладення договорів щодо квартири
та будинку та землі він був
неповнолітнім і вчиняв дії за
вказівкою матері, а через 14 років його
звинуватили і відібрали житло, а на
теперішній час він одружений, має
малолітнього сина, 2005 р. народження, і
вони живуть у спірному будинку, вважає,
що позивач зловживає своїми
процесуальними правами.

Рішенням судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2014 року рішення
першої інстанції було скасовано,
ухвалено нове рішення яким відмовлено
в задоволені позову ОСОБА_4, третя особа
ОСОБА_5, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання договору недійсним та
визнання права власності (а.с.170-177).

13.02.2014 року ОСОБА_4 подав касаційну
скаргу на рішення апеляційного суду
Одеської області від 21 січня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 29 травня 2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2014 року було
скасовано, справу було передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з мотивів необгрунтування
висновків апеляційного суду при
правильності застосування норм
матеріального права (а.с.214-216).
Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

В судовому засіданні апелянти та їх
представник підтримали подані
апеляційні скарги.

Представник позивача проти
задоволення апеляційних скарг
заперечував.

Інші учасники в судове засідання не
з'явились, про час та місце проведення
судового засідання повідомлялись
належним чином. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК
України, неявка сторони, яка сповіщена
про день і час розгляду справи не
перешкоджає розгляду апеляційної
скарги.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарг, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
12 жовтня 1999 року позивачем ОСОБА_4
договір купівлі-продажу між ним,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 (покупці) та ОСОБА_6
(продавець) будинку АДРЕСА_2 (а.с.6) було
вчинено ним під впливом помилки, а тому
на підставі ст. 56 ЦК УРСР вона повинна
бути визнана недійсною. На думку суду
першої інстанції помилка полягала в
наслідках укладання оспорюваної угоди
- виникненні права власності не тільки
у позивача, але й у відповідачів по
справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. При цьому суд
першої інстанції вказав, що позивач
діяв на підставі помилкових уявленнях
про суб`єктів та істотні умови угоди, а
тому не укладав би договорів
купівлі-продажу з оформленням по 1/3
частки на ОСОБА_2 та її сина, якщо б він
не помилився до вказаних обставин.

Проте такий висновок суду не
відповідає обставинам справи

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28. 04. 1978 р. «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» (п. 11) відповідно до ст. 56 ЦК
угода може бути визнана судом
недійсною, як укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення,
тільки за позовом сторони (громадянина
чи організації), що діяла під впливом
помилки. Під помилкою у даному випадку
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена. Правила ст. 56 ЦК не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.

Виходячи зі специфіки спірних
правовідносин та ст.ст. 10, 60 ЦПК України
позивач повинен був довести своє
неправильне сприйняття суб'єкта,
предмета чи інших істотних умов
угоди, що вплинуло на його
волевиявлення.

Як вбачається з матеріалів справи -
копії договору купівлі-продажу від 12
жовтня 1999 року (а.с.6) - ОСОБА_6 продав, а
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 купили в рівних
долях буд. АДРЕСА_2. Одночасно за
договором купівлі-продажу від 12 жовтня
1999 р. (а.с.7) ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 купили земельну ділянку
площею 0,1360 га АДРЕСА_2.

Разом з тим, щодо суб'єктів оспорюваної
угоди та її наслідків у вигляді набуття
права власності, то в самому договорі
купівлі - продажу, який оспорює позивач
(а.с. 6) чітко вказано хто виступає
покупцем, тобто позивач та спільно з
ним відповідачі по справі, а також те,
що внаслідок укладання цієї угоди
набувається в рівних частках житловий
будинок. Так само в договорі купівлі -
продажу земельної ділянки (а.с. 7).
Суттєвими умовами договору
купівлі-продажу виступає предмет і
ціна, які чітко вказані у оспорюваній
угоді. Угода була підписана позивачем
особисто. Колегія суддів робить
висновок, що для правильного
сприйняття суб'єктного складу
оспорюваної угоди достатньо його
причитати, а його розуміння не потребує
спеціальних знань та/або підготовки.
Щодо посилання позивача на те, що його
мотивувало розпорядження Приморської
районної адміністрації від 27 вересня
1999 року, яким було дозволено
неповнолітньому ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2)
провести відчуження своєї частки житла
за адресою: АДРЕСА_1 та одночасно
зобов'язано включити його в число
власників АДРЕСА_2. (а.с.35), як було
роз'яснено у вищевказаній постанові
правила ст. 56 ЦК не поширюються на
випадки, коли помилка стосується до
мотивів укладення угоди. Так само,
посилання на те, що «ОСОБА_2 пообіцявши
написати заяву до органів РАГС про
розірвання шлюбу, підтримувала його по
дружньому в його планах на продаж
квартири, отримання ним грошей за
квартиру та купівлю домоволодіння,
виконала свою обіцянку, дозволивши
отримати гроші від продажу квартири і
пообіцявши, оскільки шлюб не було
розірвано, надати згоду на придбання
будинку одноособово. Однак при
укладенні угоди по домоволодінню на
наступний день ОСОБА_2 не виконала
своєї обіцянки повідомивши, що
договори купівлі-продажу будинку і
землі можуть відбутися лише у разі їх
оформлення на позивача, неї і її сина
тому, що опікунською радою встановлено
таке обмеження у зв'язку з продажем
квартири, яка належала усім їм» є лише
версією позивача, яка до того ж
стосується мотивів укладання
оспорюваної ним угоди.

Таким чином, підстави для задоволення
заявленого позову у суду першої
інстанції були відсутні.

При цьому посилання позивача на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року (а.с.8),
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
20 лютого 2013 року (а.с.59), у справі за
позовом ОСОБА_4 до департаменту
міського господарства, міського
агентства з приватизації житла, треті
особи - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності та визнання факту
приватизації одноособово ОСОБА_4
стосовно АДРЕСА_1, яким було відмовлено
в задоволені позову в зв'язку з
пропуском строку позовної давності, як
таке, що встановлює певні факти, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
такі факти - незаконність приватизації
на ім'я відповідачів - не пов'язані з
предметом доведення по цієї справі,
який зводиться до доведення наявності
помилки, про що було вказано вище.

Так, само право на оспорення укладених
договорів купівлі-продажу згідно зі
ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР виникло у позивача по
справі з моменту їх укладання, а не з
моменту набуття рішення по
вищевказаній справі. Разом з тим,
оскільки позивачем було подано позов,
який не може бути задоволений по суті в
зв'язку з відсутністю підстав для
застування ст. 56 ЦК УРСР, колегія суддів
лише констатує порушення судом першої
інстанції застування норм
матеріального права в частині
визначення початкового моменту
перебігу строку позовної давності, в
відмова у заявленому позові
здійснюється по суті.

Оскільки доводи апеляційних скарг,
знайшли своє часткове підтвердження, а
судом апеляційної інстанції
встановлені порушення норм
матеріального права та процесуального
права, колегія суддів задовольняє
апеляційні скарги частково, та
скасовує на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст.309 ЦПК
України рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від 31
жовтня 2013 року та приймає нове рішення
про відмову в задоволенні заявлених
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 209, 303, 304, 307, п.п. 3, 4 ч. 1. ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 31 жовтня 2013 року -
задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 31 жовтня 2013 року -
скасувати, прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позову ОСОБА_4, третя
особа ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6
про визнання договору недійсним та
визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А.І.
Дрішлюк

А.М.Кварталова

О.М.Таварткіладзе