АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7224/14
Справа №645/1965/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного
Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 вересня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
відшкодування витрат на утримання,
догляд, лікування та поховання
спадкодавця та утримання спадкового
майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказувала на те, що з
жовтня 1995 року вона проживала однією
сім'єю з ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, а 01.12.2001 року
між ними офіційно було зареєстровано
шлюб.

Починаючи з листопада 2008 року ОСОБА_5
почав хворіти, переніс чотири
онкологічні операції і курс
імунотерапії. Всі матеріальні витрати
по лікуванню чоловіка лягли на
позивачку, в зв'язку з чим вона була
вимушена витрачати свою пенсію,
звертатись до банківських установ з
метою отримання кредиту, а також
позичати гроші у знайомих та родичів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. На час смерті
чоловіка вона проживала разом із ним у
житловому будинку АДРЕСА_1, який
належав останньому на праві приватної
власності. Таким чином позивачка
прийняла спадщину шляхом фактичного
вступу в управління та володіння
спадковим майном - житловим будинком, а
наприкінці лютого 2011 року звернулась
до Першої державної нотаріальної
контори Харківського району
Харківської області з заявою про
прийняття спадщини після смерті свого
чоловіка.

12.08.2011 року позивачка вдруге звернулась
до нотаріальної контори для отримання
запиту нотаріуса для КП «ХРБТІ», щодо
належності та вартості спадкового
майна (житлового будинку), інформація
про що необхідна була їй для отримання
свідоцтва про право на спадщину за
законом, і лише тоді нотаріус
повідомив її про те, що 11.12.2009 року
спадкодавцем ОСОБА_5 було складено та
посвідчено заповіт на ім'я його сестри -
відповідачки по справі ОСОБА_4,
відповідно до якого той заповів їй 12
частину належного йому житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд.

З моменту смерті спадкодавця позивачка
самостійно утримує спадкове майно,
несе витрати на опалення житлового
будинку та інше, не зважаючи на те, що
обидві сторони прийняли спадщину після
померлого ОСОБА_5 в рівних частках.

При цьому особисті витрати позивачки
на утримання, догляд, лікування та
поховання спадкодавця ОСОБА_5, а також
на утримання спадкового майна -
житлового будинку АДРЕСА_1 склали:

1. Лікування:

витрати на придбання лікарських
засобів під час операції 19.11.2008 року -
40,00 грн.;

витрати на придбання лікарських
засобів під час операції 03.06.2009 року - 3
572,00 грн.;

витрати на придбання лікарських
засобів під час операції 22.11.2010 року - 3
435,00 грн.;

витрати на придбання лікарських
засобів під час операції 24.12.2010 року - 4
667,00 грн.

всього на лікування: 11 714,00 грн.

2. Вартість медичних процедур:

проведення томографічних обстежень - 2
500,00 грн.;

проходження курсу імунотерапії - 6 000,00
грн.

всього: 8 500,00 грн.

3. Вартість догляду за спадкодавцем
виходячи з мінімальної зарплати
відповідно до Закону України «Про
державний бюджет»:

грудень 2008 року - 605,00 грн.;

липень 2009 року - 630,00 грн.;

грудень 2010 року - 922,00 грн.;

січень 2011 року - 941,00 грн.;

лютий 2011 року - 471,00 грн.

всього: 3 569,00 грн.

4. Вартість витрат на поховання - 1 353,00
грн.

5. Вартість утримання майна:

а). оплата опалення житлового будинку:

посилене опалення в 2010 році - 1 078,00
грн.;

2011 рік: лютий, березень, квітень - 1 106,00
грн.;

2013 рік: жовтень, листопад, грудень -
565,00 грн.

всього: 2 749,00 грн.

б). оплата за догляд за спадковим
майном:

лютий-серпень 2011 року - 5 732,00 грн.;

вересень-грудень 2013 року, січень 2014
року - 5 877,00 грн.

всього утримання спадкового майна - 11
609,00 грн.

Щодо відшкодування здійснених нею
витрат на утримання, догляд, лікування
та поховання спадкодавця ОСОБА_5, а
також на утримання спадкового майна
позивачка неодноразово зверталася до
відповідачки ОСОБА_4 як спадкоємиці
померлого в усній формі, а потім двічі
20.12.2013 року та 04.01.2014 року в письмовій
формі про відшкодування їй половини
здійснених витрат, але відповіді на
свої звернення вона не отримала, як не
отримала й відшкодування цих витрат.

Посилаючись на вказані обставини,
а також на те, що ОСОБА_4, яка також є
спадкоємцем померлого ОСОБА_5 та
достеменно знаючи про наявність
заповіту, складеного на її користь,
жодним чином не приймала участі у
лікуванні спадкодавця, не допомагала
позивачці в догляді за ним та його
утриманні, а лише запозичувала їй
гроші, які в подальшому позивачка
повернула останній, будучи вимушеною
отримувати кредити в банківській
установі, а крім того, усунулася від
участі в утриманні спадкового майна,
переклавши весь тягар його утримання
на позивачку, в зв'язку з чим вона
зазнала та досі зазнає душевних
страждань, погіршився стан її здоров'я,
позивачка ОСОБА_2 просила суд на
підставі ст.ст. 23, 322, 360, 1232 ЦК України
стягнути з відповідачки ОСОБА_4 як
спадкоємиці ОСОБА_5 на її користь
половину витрат, які були понесені нею
одноособово на утримання, догляд,
лікування та поховання спадкодавця у
розмірі 12 568,00 грн., половину вартості
утримання спадкового майна у розмірі 7
179,00 грн., 35 000,00 грн. на відшкодування
завданої їй відповідачкою моральної
шкоди, а також судові витрати, понесені
нею по справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
та її представник підтримали заявлені
нею позовні вимоги та просили суд
задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги
ОСОБА_2 не визнала, посилаючись на те, що
спадкодавець ОСОБА_5 був її рідним
братом, та відповідно вона та члени її
родини постійно допомагали йому,
приймали участь у лікуванні, догляді та
похованні останнього, а твердження
позивачки спрямовані лише не те, щоб
позбавити її права на спадщину.

При цьому, представник відповідачки
ОСОБА_4 наполягав на застосуванні судом
строків позовної давності до вимог
ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 вересня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 на
користь позивачки ОСОБА_2 половину
здійснених нею витрат на утримання,
догляд, лікування та поховання
спадкодавця ОСОБА_5, а саме: витрат на
придбання лікарських засобів під час
лікування останнього у листопаді 2008
року, червні 2009 року, листопаді та
грудні 2010 року, а також томографічні
обстеження в загальному розмірі 7 107,00
грн., половину витрат на утримання
спадкового майна - опалення
успадкованого сторонами житлового
будинку АДРЕСА_1 в 2010 році, лютому,
березні, квітні 2011 року та жовтні,
листопаді, грудні 2013 року в загальній
сумі 1 374,50 грн., 5 000,00 грн. на
відшкодування завданої позивачці
моральної шкоди, а крім того 547,47 грн.
судових витрат, понесених нею по
справі, пов'язаних зі сплатою судового
збору при зверненні до суду першої
інстанції.

У задоволенні решті заявлених
позивачкою ОСОБА_2 вимог судом першої
інстанції відмовлено.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, позивачка
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
змінити це судове рішення в частині, що
стосується розміру присудженого їй
відшкодування моральної шкоди, та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити заявлені нею позовні
вимоги в повному обсязі, стягнувши з
відповідачки ОСОБА_4 на її користь 35 000,00
грн. в рахунок відшкодування завданої
їй останньою моральної шкоди. В решті
рішення суду першої інстанції,
ухвалене по справі, позивачка ОСОБА_2
просить залишити без змін.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
та порушення судом норм матеріального
й процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору в частині
відшкодування завданої їй моральної
шкоди.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
суд першої інстанції, визначаючи
розмір відшкодування заподіяної їй
відповідачкою ОСОБА_4 моральної шкоди,
не врахував тривалого характеру її
душевних страждань, спричинених
невідповідною суспільній моралі
поведінкою відповідачки, яка
усвідомлюючи її важкий матеріальний і
душевний стан, не лише не надала їй
фінансової підтримки, але й не
допомагала доглядати за її чоловіком
протягом тривалого часу його важкої
хвороби, не приймала участі у витратах
на його поховання та в подальшому
відмовилась добровільно відшкодувати
позивачці хоча б частину понесених нею
витрат на утримання, догляд, лікування
та поховання спадкодавця, що змусило
її звертатися за захистом своїх прав до
суду.

Представник відповідачки ОСОБА_4
ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі
просить скасувати ухвалене районним
судом по справі рішення та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні заявлених позивачкою
ОСОБА_2 вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_3 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

При цьому апелянт вказує на те, що
стягуючи з відповідачки ОСОБА_4 на
користь позивачки ОСОБА_2 витрати на
лікування спадкодавця ОСОБА_6, суд
першої інстанції належним чином не
перевірив, ким саме здійснювалися ці
витрати, оскільки згідно наявних в
матеріалах цивільної справи квитанцій
частина цих витрат здійснювалася самим
спадкодавцем ОСОБА_6, а крім того значна
частина витрат на лікування, заявлених
позивачкою до відшкодування,
складається з добровільних
пожертвувань останньої у вигляді
благодійної допомоги за її власним
бажанням.

Крім того, апелянт ОСОБА_3 посилається
на те, що стягуючи з відповідачки на
користь позивачки витрати на утримання
спадкового майна, а саме: витрати на
опалення житлового будинку АДРЕСА_1,
в якому проживала позивачка ОСОБА_2
разом зі своїм чоловіком - спадкодавцем
ОСОБА_6, за 2010 рік, суд першої інстанції
не взяв до уваги, що ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з чим і
відкрилася спадщина після останнього,
а тому зазначені витрати взагалі не
мають будь-якого відношення до
утримання спадкового майна, як і інші
подальші витрати на опалення
успадкованого житлового будинку, які
по своїй суті є оплатою
житлово-комунальних послуг з
газопостачання, особисто спожитих
позивачкою.

Апелянт ОСОБА_3 вказує й на те, що
позивачка ОСОБА_7 не надала до суду
належних доказів на підтвердження
спричинення їй відповідачкою ОСОБА_4
моральної шкоди, але не зважаючи на це,
суд першої інстанції частково
задовольнивши вимоги позивачки,
стягнув з відповідачки на її користь 5
000,00 грн. у рахунок відшкодування
моральної шкоди за відсутності для
цього правових підстав.

Також апелянт ОСОБА_3 зазначає, що з
моменту відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, і
до звернення позивачки ОСОБА_7 до суду з
вищезазначеним позовом до ОСОБА_4 у
березні 2014 року пройшло більше трьох
років, тобто загальний строк позовної
давності для звернення позивачки до
суду за захистом своїх прав вже сплив,
про що він наголошував при розгляді
справи по суті та просив суд
застосувати позовну давність до
заявлених позивачкою вимог, але суд
першої інстанції цю його заяву
відхилив, у зв'язку з чим безпідставно
всупереч приписам ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_7

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню
не підлягає.

Що ж стосується апеляційної скарги
ОСОБА_3 - представника відповідачки
ОСОБА_4, то ця апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавець), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути особи, які є живими на час
відкриття спадщини, а також особи, що
були зачаті за життя спадкодавця і
народжені живими після відкриття
спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що
для набуття спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1232
ЦК України спадкоємці зобов'язані
відшкодувати розумні витрати, які були
зроблені одним із них або іншою особою
на утримання, догляд, лікування та
поховання спадкодавця.

Як встановлено по справі, ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_5, який на час своєї смерті
перебував в зареєстрованому шлюбі з
позивачкою ОСОБА_2 (а.с. 22. 23).

У зв'язку зі смертю останнього
відкрилася спадщина на все його майно,
в тому числі й на належний йому на праві
приватної власності житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами,
розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 14, 15-18).

11.12.2009 року ОСОБА_5 склав заповіт,
відповідно до якого 12 частину
належного йому вищезазначеного
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та споруд
він заповів своїй сестрі - ОСОБА_4, що
сторонами спору визнається й не
заперечується.

Згідно довідки Першої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області спадщину
після смерті ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняли його дружина -
позивачка по справі ОСОБА_2 та його
сестра - відповідачка ОСОБА_4, подавши
до нотаріальної контори відповідні
заяви про прийняття спадщини, та в
подальшому отримали свідоцтва про
право на спадщину, а саме: на 12 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, кожна (а.с. 10,
11, 13, 134).

По справі також встановлено, що за
свого життя, починаючи з листопада 2008
року заповідач ОСОБА_5, дійсно хворів,
переніс 4 онкологічних операції, що
підтверджується копіями виписок з
історій хвороб № 14380, № 2956, № 5305, № 5967, в
зв'язку з чим знаходився на
стаціонарному лікуванні в медичних
закладах з 12 листопада по 12 грудня 2008
року, з 09 червня по 10 липня 2009 року, з 22
листопада по 21 грудня 2010 року та з 24
грудня 2010 року по 24 січня 2011 року (а.с. 24,
25, 32, 33, 39, 40, 48, 49).

При цьому в обґрунтування свого
рішення про стягнення з відповідачки
ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_2
половини здійснених нею витрат на
придбання лікарських засобів для
лікування свого чоловіка в зазначені
періоди на загальну суму 7 107,00 грн. (14
214,00 грн. : 2 = 7 107,00 грн.), суд першої
інстанції виходив із того, що сума цих
витрат підтверджена позивачкою
документально, а саме: копіями листів
призначених та введених хворому ОСОБА_5
лікарських препаратів, копіями чеків
аптечних закладів на придбання
відповідних лікарських засобів,
платіжними квитанціями, а також
довідкою лікаря рентгенолога
Інституту загальної невідкладної
хірургії про вартість проведених
пацієнту ОСОБА_5 діагностичних
досліджень (комп'ютерної томографії).

Проте, як вбачається з наданих
позивачкою ОСОБА_2 на підтвердження
зазначених вимог квитанцій, більша
частина заявлених нею до стягнення
витрат стосується добровільних
пожертвувань у вигляді благодійної
допомоги за власним бажанням, при чому
здійснених не тільки особисто
позивачкою, а її чоловіком та іншими
особами, а також складається з витрат
на придбання лікарських засобів,
здійснених безпосередньо самим
спадкодавцем ОСОБА_5 (а.с. 26, 35, 43, 51, 55, 58).

Крім того, довідка лікаря рентгенолога
Інституту загальної невідкладної
хірургії про вартість проведених
пацієнту ОСОБА_5 діагностичних
досліджень (комп'ютерної томографії) на
загальну суму 2 500,00 грн., яка покладена
районним судом в основу ухваленого по
справі рішення, взагалі не містить
даних про те, хто саме оплачував
проведення цих діагностичних
досліджень та чи взагалі вони
оплачувались будь-ким (а.с. 69).

Таким чином, згідно наданих позивачкою
ОСОБА_2 копій листів призначених та
введених хворому ОСОБА_5 лікарських
препаратів та копій чеків аптечних
закладів про придбання відповідних
лікарських засобів, загальна сума
витрат на їх придбання в період
перебування спадкодавця ОСОБА_5 на
стаціонарному лікуванні в медичних
установах з 12 листопада по 12 грудня 2008
року, з 09 червня по 10 липня 2009 року, з 22
листопада по 21 грудня 2010 року та з 24
грудня 2010 року по 24 січня 2011 року
становить 6 924,55 грн., а відтак половина
цих витрат, яка підлягає відшкодуванню
спадкоємці ОСОБА_2 іншою спадкоємицею
ОСОБА_4, складає 3 462,28 грн., а не 7 107,00 грн.,
як помилково вважав суд першої
інстанції, приймаючи рішення у справі в
частині зазначених позовних вимог.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги представника відповідачки
ОСОБА_4 ОСОБА_3 про пропуск позивачкою
ОСОБА_2 трирічного строку позовної
давності для звернення до суду з
вимогами про відшкодування понесених
нею витрат на лікування спадкодавця
ОСОБА_5, то ці доводи апелянта в даному
випадку судова колегія оцінює критично
та відхиляє, виходячи з наступного.

Як роз'яснено в п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року N 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», на вимоги про
відшкодування витрат на утримання,
догляд, лікування та поховання
спадкодавця (стаття 1232 ЦК), а також
витрат на охорону спадкового майна
(стаття 1283 ЦК) не поширюються правила
статті 1281 цього Кодексу про порядок і
строки пред'явлення вимог кредитором
спадкодавця, оскільки вони не
випливають із зобов'язань спадкодавця.
Тому на такі вимоги поширюється
загальна позовна давність (стаття 257
ЦК).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України
загальна позовна давність, тобто строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу,
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з заяви позивачки ОСОБА_2,
поданої 19 лютого 2011 року до Першої
державної нотаріальної контори
Харківського району Харківської
області, цією заявою позивачка
повідомила нотаріальну контору про
смерть свого чоловіка ОСОБА_5,
померлого 14 лютого того ж року, про
наявність спадкового майна, що
залишилося після останнього, та про
прийняття нею всієї спадщини, що
відкрилася після його смерті, тобто на
час подання вказаної заяви позивачка
ОСОБА_2 вважала себе єдиною
спадкоємицею за законом після свого
чоловіка - ОСОБА_5 (а.с. 11).

При цьому, доводи позивачки ОСОБА_2 про
те, що про наявність заповіту свого
чоловіка ОСОБА_5, складеного на користь
його сестри - відповідачки по справі
ОСОБА_4, тобто про наявність ще й іншого
спадкоємця окрім неї вона дізналась
лише 12 серпня 2011 року при зверненні до
нотаріальної контори для оформлення
своїх спадкових прав, а ні матеріалами
цивільної справи, а ні відповідачкою
ОСОБА_4 не спростовані, в зв'язку з чим
початком перебігу позовної давності
для звернення позивачки ОСОБА_2 з
позовом до іншої спадкоємиці - ОСОБА_4
про відшкодування зроблених нею витрат
на лікування спадкодавця ОСОБА_5 слід
вважати 12 серпня 2011 року, а відтак
вищезазначений позов ОСОБА_2 у частині
вказаних позовних вимог поданий нею до
суду в межах загального трирічного
строку позовної давності,
встановленого ст. 257 ЦК України.

Разом із тим, приймаючи рішення в
частині позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування понесених нею витрат на
утримання спадкового майна, а саме:
опалення успадкованого сторонами
житлового будинку АДРЕСА_1, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
відшкодування цих витрат за 2010 рік
взагалі не може бути покладено на
відповідачку ОСОБА_4, оскільки спадщина
на вказаний житловий будинок
відкрилася лише в день смерті його
власника - спадкодавця ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а вимоги про
відшкодування витрат на опалення
успадкованого сторонами житлового
будинку за лютий 2011 року заявлені
позивачкою ОСОБА_2 з пропуском
трирічного строку позовної давності,
встановленого ст. 257 ЦК України, а тому
враховуючи заяву представника
відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_3 про
застосування позовної давності, яку
суд першої інстанції безпідставно
відхилив, задоволенню не підлягають.

Таким чином, загальний розмір витрат,
пов'язаних з утриманням, а саме -
опаленням успадкованого сторонами
житлового будинку за березень, квітень
2011 року та жовтень, листопад, грудень 2013
року з урахуванням заявлених
позивачкою ОСОБА_2 сум та сум,
нарахованих газопостачальником за
спожитий газ у лютому 2011 року (а.с. 88),
становить 1 028,00 грн. (2 749,00 грн. - 1 078,00 грн.
- 623,66 грн. = 1 028,00 грн.), а відтак половина
цієї суми, яка підлягає стягненню з
відповідачки ОСОБА_4 на користь
позивачки ОСОБА_2, складає 514,00 грн.

При цьому доводи апеляційної скарги
апелянта ОСОБА_3 про те, що зазначені
витрати є оплатою житлово-комунальних
послуг з газопостачання, особисто
спожитих позивачкою ОСОБА_2, судова
колегія не приймає до уваги, оскільки
як зазначалося вище, сторони по справі,
як спадкоємці померлого ОСОБА_5
прийняли спадщину після останнього, а
саме: житловий будинок АДРЕСА_1, цей
будинок належить їм з дня відкриття
спадщини, тобто з дня смерті
спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві
спільної часткової власності,
обов'язок власника утримувати належне
йому майно встановлений на
законодавчому рівні в ст. 322 ЦК України,
а згідно ст. 360 того ж Кодексу
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном, в зв'язку з чим
позивачка ОСОБА_2 має право вимагати
від іншої співвласниці успадкованого
ними житлового будинку відповідачки
ОСОБА_4 відшкодування половини
особисто понесених нею витрат на
опалення спільного будинку.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної їй
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив із того, що внаслідок
недотримання відповідачкою ОСОБА_4
загальних моральних норм, відмовою в
наданні позивачці матеріальної
допомоги для лікування хворого ОСОБА_5,
остання зазнала моральних страждань,
оскільки будучи пенсіонеркою була
вимушена укладати кредитні договори з
банками та звертатися до суду за
захистом своїх законних прав.

Однак, із такими висновками районного
суду судова колегія погодитися не може,
оскільки ці висновки суперечать
матеріалам справи та не ґрунтуються на
законі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Пунктом третім частини другої статті 11
ЦК України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9
вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України, відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Загальні підстави відповідальності за
завдану моральну шкоду визначені
законодавцем у ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої
коментованої статті моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Тобто, для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України
необхідно довести такі об'єктивні
факти: неправомірність поведінки
особи. Неправомірною можна вважати
будь-яку поведінку, внаслідок якої
завдано шкоду, якщо особа, яка завдала
шкоди, не була уповноважена на такі дії.
Наявність шкоди. Під шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та шкодою,
який є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювана шкоди. Вина заподіювача
шкоди, за виключенням випадків, коли в
силу прямої вказівки закону обов'язок
відшкодування завданої шкоди
покладається на відповідальну особу
незалежно від вини.

Таким чином, єдиною підставою
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди є
правопорушення, що включає такі
елементи, як шкода, протиправність
поведінки, причинний зв'язок між ними, а
також за виключенням передбачених
законом випадків, вина заподіювача
шкоди, тобто відшкодуванню підлягає
тільки та шкода, яка є об'єктивним
наслідком протиправної дії чи
бездіяльності, а тому лише наявність
усіх вище перелічених умов є
обов'язковою для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
моральної шкоди.

Проте, як вбачається з матеріалів
цивільної справи, позивачка ОСОБА_2 не
представила належних та допустимих, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів на підтвердження фактів
неправомірної поведінки, дій чи
бездіяльності відповідачки ОСОБА_4 по
відношенню до неї, що є обов'язковою
складовою правопорушення, яке може
бути підставою для відшкодування
моральної шкоди.

При цьому доводи позивачки ОСОБА_2,
наведені нею в позовній заяві та
апеляційній скарзі про те, що
відповідачка ОСОБА_4 жодним чином не
приймала участі у лікуванні її
чоловіка ОСОБА_5, який залишив на ім'я
останньої - своєї рідної сестри
заповіт, не допомагала позивачці в
догляді за ним та його утриманні й
похованні, в зв'язку з чим позивачка,
зважаючи на свою невелику пенсію, була
вимушена отримувати кредити в
банківській установі та робити борги, а
крім того відповідачка усунулася й від
участі в утриманні спадкового майна,
переклавши весь тягар його утримання
на позивачку, а її неодноразові вимоги
відшкодувати частину понесених нею
витрат на утримання, догляд, лікування
та поховання спадкодавця, а також
утримання успадкованого ними майна -
житлового будинку, проігнорувала,
внаслідок чого позивачка зазнала та
досі зазнає душевних страждань,
пов'язаних у тому числі й з
необхідністю звернення до суду за
захистом своїх прав, витрачаючи на це
свій час та кошти, судова колегія
оцінює критично та не бере до уваги,
оскільки а ні Сімейним кодексом
України, а ні Цивільним кодексом
України не встановлено обов'язку
сестри утримувати свого брата за
наявності в нього дружини та доглядати
за ним, навіть при наявності заповіту,
укладеного на її користь, тобто це є
лише морально-етичною вимогою,
духовним стандартом, а не юридичним
імперативом.

Крім того, як пояснила сама позивачка
ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_4
неодноразово позичала їй грошові кошти
на лікування її чоловіка та свого
брата, а згідно наданої позивачкою
платіжної квитанції (а.с 43) чоловік
відповідачки - ОСОБА_8 сплатив 300,00 грн.
добровільного благодійного
пожертвування до Благодійного фонду
«Меценат» у зв'язку з находженням
ОСОБА_5 в лікувальному закладі, що
свідчить про те, що відповідачка та
члени її сім'ї не були байдужими до
хворого спадкодавця ОСОБА_5 та його
лікування.

Також заслуговує уваги той факт, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
об'єктивні докази на підтвердження
того, що позивачка ОСОБА_2, дізнавшись
про наявність заповіту складеного її
чоловіком на користь відповідачки
ОСОБА_4, неодноразово зверталася до
останньої як спадкоємиці померлого з
питання відшкодування понесених нею
витрат на утримання, догляд, лікування
та поховання спадкодавця ОСОБА_5, а
також витрат на утримання
успадкованого ними житлового будинку,
та відмови відповідачки
відшкодовувати ці витрати, що
спричинило позивачці моральні
страждання і переживання.

Натомість, як було з'ясовано в судовому
засіданні апеляційного суду, позивачка
ОСОБА_2 взагалі не визнавала ОСОБА_4
спадкоємицею свого чоловіка, в зв'язку
з чим оспорила складений ним заповіт і
з метою визнання його недійсним
звернулась до Харківського районного
суду Харківської області з відповідним
позовом, який розглядався судом
тривалий час та в задоволенні якого
було відмовлено, що в черговий раз
спростовує доводи позивачки ОСОБА_2 про
спричинення їй відповідачкою ОСОБА_4
будь-якої моральної шкоди.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року,
ухвалене по справі, не може бути
визнане цілком законним,
обґрунтованим, а тим паче справедливим,
у зв'язку з чим судова колегія вважає за
необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України змінити це судове рішення,
скасувавши його в частині, що
стосується задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про відшкодування завданої їй
моральної шкоди, відмовивши в
задоволенні цих позовних вимог у
повному обсязі за їх недоведеністю.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне змінити ухвалене судом
першої інстанції по справі рішення й в
іншій його частині, зменшивши розмір
витрат на утримання, догляд, лікування
та поховання спадкодавця, які
підлягають стягненню з відповідачки
ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_2, з 7
107,00 грн. до 3 462 грн. 28 коп., а також
зменшити розмір витрат на утримання
спільного успадкованого майна, які
підлягають стягненню відповідачки на
користь позивачки, з 1 374 грн. 50 коп. до
514,00 грн.

Що ж стосується питання судових витрат
по справі, то це питання судова колегія
вирішує відповідно до приписів ч. 5 ст. 88
ЦПК України.

Та|ким чином, на підставі викладеного
та керуючись ст.ст. 11, 23, 256, 257, ч. 1 ст. 261,
ст.ст. 1216-1218, 1220, 1232, 1268 ЦК України, ст.ст.
1, 3, 4, 10, 11, 58-61, 213, 214, 303, 304, 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1
ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 вересня 2014 року -
змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 про відшкодування
завданої їй моральної шкоди,
відмовивши в задоволенні цих позовних
вимог у повному обсязі за їх
недоведеністю.

Зменшити розмір витрат на утримання,
догляд, лікування та поховання
спадкодавця, які підлягають стягненню
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, з 7 107,00 грн.
до 3 462 (три тисячі чотириста шістдесят
дві) грн. 28 коп.

Зменшити розмір витрат на утримання
спільного успадкованого майна, які
підлягають стягненню з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2, з 1 374 грн. 50 коп. до 514,00
(п'ятсот чотирнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати, понесені нею по справі,
а саме 39 (тридцять дев'ять) грн. 73 коп.
судового збору, сплаченого нею при
зверненні до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 19 вересня
2014 року, ухвалене по справі, - залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: