Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4287/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів Полякова
О.З.,

Ломейка В.О.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 жовтня 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до Публічного акціонерного товариства
„Комерційний Банк „Надра" про
стягнення пені та відшкодування
збитків за невиконання платіжного
доручення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ПАТ КБ „Надра" про
стягнення пені та відшкодування
збитків за невиконання платіжного
доручення.

В позові зазначав, що між ним та
відповідачем 10.04.2006 року було укладено
договір банківського рахунку за №
НОМЕР_1. Відповідно до листа
відповідача від 08.12.2012 року на
зазначеному рахунку обліковувалися
274,62 тройських унції банківського
металу (золото). 07.06.2011 року він, маючи
намір перерахувати зазначені кошти з
рахунку відповідача до банку «ПАТ
«Банк «Таврика» надав відповідачу
платіжне доручення. 06.07.2011 року він
повторно звернувся до відповідача з
платіжним дорученням, яке було
прийнято відповідачем разом із заявою.
На вказану заяву позивач отримав
відповідь 19.07.2011 року. Відповідь
містила інформацію про оздоровлення
фінансового стану та можливі шляхи
розпорядженням позивачем коштами на
рахунку. Позивач вважає що
невиконанням платіжних доручень
відповідач порушив умови п. 2.3.4
укладеного між ними договору, тому
відповідно до ст. 1068 ЦК України, а також
ст. 8 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»,
повинен сплатити пеню за прострочення
виконання розпорядження про переказ
банківських металів в розмірі 307 687,86
грн. за кожен випадок невиконання
платіжного доручення. Крім того просив
стягнути збитки в сумі 103086, 37 грн.
завдані йому невиконанням
розпорядження про переказ банківських
металів на рахунок відкритий в ПАТ
«Банк «Таврика», де він мав би отримати
дохід від вкладу.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 жовтня 2012 року у
задоволені позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився
ОСОБА_3 та подав апеляційну скаргу. В
апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просив скасувати
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 жовтня 2012 року і
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Відповідачем надані заперечення на
апеляційну скаргу, в яких він вважає
доводи апеляційної скарги
безпідставними і просить залишити
рішення без змін.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

За цією справою Верховним Судом
України прийнято постанову від
25.06.2014р., в якій висловлено правову
позицію щодо застосування судами при
вирішені даного спору ст. 32 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні», яка згідно
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України, які зобов'язані
привести свою практику у відповідність
з рішенням Верховного Суду України.

Вказаною постановою Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року ухвалу
Вищого Спеціалізованого Суду України
від 31 жовтня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 13 серпня 2014 року касаційні
скарги ПАТ „Комерційний Банк „Надра",
ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення
апеляційного суду Донецької області
від 23 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 06 серпня 2013 року про виправлення
описки у цій справі скасовано, справу
передано на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ у відповідності до Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», підсудність даної справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

В засідання апеляційного суду позивач
та його представник, будучи належно та
своєчасно повідомленими про час ті
місце судового засідання, не з'явилися.
Представник позивача подав заяву від
16.10.2014р., в якій просить апеляційний суд
Запорізької області 22.10.2014р. розглянути
справу без участі позивача та його
представника, у судове засідання
з'явитися не можуть. З клопотаннями про
відкладення судового засідання з
повідомленням про поважність причин
неявки до апеляційного суду не
звернулися. Представником позивача
надані письмові пояснення по справі, в
яких зокрема висловлено незгоду з
правовою позицією, висловленою у
постанові Верховного Суду України у
цій справі.

Судова колегія ухвалила про можливість
розглядати справу за відсутності
вказаних осіб.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Писаренка
С.Ю., перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

10.04.2006 року ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ «КБ
«Надра», укладено договір
банківського рахунку фізичної особи за
№ НОМЕР_1, за яким станом на 08.12.2012р.
обліковувалося 274,62 тройських унції
банківського металу (золото).

07.06.2011 року та 06.072011 року ОСОБА_3 ПАТ «КБ
«Надра» надавалися платіжні доручення
на перерахування вказаного
банківського металу на його депозитний
рахунок у ПАТ «КБ «Таврика», які
виконані не були.

Під час апеляційного розгляду
встановлено, що суд першої інстанції з
дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу, вирішивши питання наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, суті
правовідносин, що випливають із
встановлених обставин і дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги про невірне
застосування судом першої інстанції
норм Закону України «Про банки і
банківську діяльність» щодо
виняткового права тимчасового
адміністратора банку припиняти
будь-які операції банку, відсутності в
банку програм щодо безготівкового
перерахування золота в інший банк,
безпідставності відмови відповідача
своєчасно виконати платіжні
доручення, видані позивачем, знайшли
своє часткове підтвердження.

Проте, згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду першої інстанції по суті
правильне і справедливе, а невірне
застосування ст. 80 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» не
призвело до неправильного вирішення
справи, а тому не тягне скасування
оскарженого рішення.

Суд першої інстанції правильно
послався на ст. 8 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», за якою банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта в день
надходження розрахункового документа,
але не пізніше наступного робочого дня,
якщо інший строк виконання не
встановлений договором.

Згідно п. 4.32.2. ст. 32 цього Закону у разі
прострочення доручення клієнта на
переказ коштів банк зобов'язаний
сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення, проте не більше 10
відсотків.

Розглядаючи дану справу колегія суддів
у порядку ч. 4 ст. 338 ЦПК України
виходить з того, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення судом
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.
Ухвала суду касаційної інстанції,
висновки і мотиви якої враховує
апеляційний суд, постановлена 13.08.2014р.
(а.с.142-144 т.2).

Одночасно колегія суддів апеляційного
суду виходить з постанови Верховного
Суду України від 25.06.2014р. у цій справі,
в якій висловлено правову позицію щодо
застосування судами при вирішені
даного спору ст.32 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», прийнятій за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для усіх судів
України, які зобов'язані привести свою
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності у позивача права на
отримання пені з відповідача у
відповідності до п. 4.32.2. ст. 32 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» у зв'язку з
простроченням доручення клієнта на
переказ коштів у розмірі 0,1 відсотка
від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення, проте не
більше 10 відсотків, що становить по 307
687,86 грн. за невиконання платіжних
доручень від 07.06.2011 року та 06.07.2011 року,
не мають свого підтвердження.

Закон України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» ( у редакції
на час виникнення спірних
правовідносин) визначав загальні
засади функціонування платіжних
систем в Україні, поняття та загальний
порядок проведення переказу коштів в
межах України, в також встановлював
відповідальність суб'єктів переказу.

За п.1.24 ст. 1 цього Закону переказ коштів
- рух певної суми коштів з метою її
зарахування на рахунок отримувача або
видачі йому у готівковій формі.

Ст. 32 даного Закону встановлена
відповідальність банку при здійсненні
переказу коштів.

За умовами укладеного сторонами
договору банківського вкладу позивачу
був відкритий поточний рахунок у
банківському металі (золото). Банк взяв
на себе зобов'язання приймати і
зараховувати на рахунок клієнта
банківські метали, які йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу банківських
металів з рахунку та проведення інших
операцій за рахунком відповідно до
нормативних документів Національного
банку України, внутрішніх положень
банку та договору.

Спір сторін виник унаслідок
невиконання ПАТ «КБ «Надра» платіжних
доручень ОСОБА_3 про переказ
банківського металу в тройських унціях
на його рахунок відкритий в ПАТ «Банк
«Таврика».

В Україні валютне регулювання
базується на Конституції України,
Законі України «Про Національний банк
України», Законі України «Про банки і
банківську діяльність», Декреті
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р.
№15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю», а
також нормативних актах Національного
банку України, що визначають правові
засади організації валютного
регулювання і контролю.

Зазначеним Декретом визначено, що
окремим видом валютних цінностей є
банківські метали.

Банківські метали - це золото, срібло,
платина, матери платинової групи,
доведені (афіновані) до найвищих проб
відповідно світових стандартів, у
зливках і порошках, що мають сертифікат
якості, а також монети, вироблені з
дорогоцінних металів (ст. 1 Декрету).

Особливості, загальні умови й контроль
за здійсненням уповноваженими банками
операцій з банківськими металами, а
також порядок ведення рахунків у
банківських металах регламентовано
Положенням про здійснення операцій з
банківськими металами, затвердженим
Постановою Правління Національного
банку України від 06.08.2003р. №325.

Таким чином, операції з банківськими
металами, що є валютними операціями з
валютними цінностями, мають свої
особливості, визначені чинним
банківським законодавством, порівняно
з операціями, що здійснюються за
допомогою грошових коштів.

Договір банківського рахунку у
банківських металах не може
ототожнюватися з договором
банківського рахунку, що відкритий у
грошових коштах. Платіжне доручення
про переказ банківських металів у
тройських унціях не може вважатися
дорученням на переказ коштів, тому для
банку, який обслуговує вкладника при
здійсненні переказу за договором
банківського вкладу у банківських
металах, не настає відповідальність,
передбачена ст. 32 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні».

Виходячи з викладеного, є
безпідставними доводи апеляційної
скарги про наявність правових підстав
для задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача пені у зв'язку
з простроченням доручення клієнта
(позивача) на переказ коштів у розмірі
0,1 відсотка від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення,
проте не більше 10 відсотків, у сумах по
307 687,86 грн. за невиконання платіжних
доручень від 07.06.2011 року та 06.07.2011 року.

Доводи апеляційної скарги про
незаконність рішення суду першої
інстанції щодо відмови у стягненні 103
086,37грн. збитків у вигляді упущеної
вигоди, яку позивач міг би отримати, при
здійсненні вкладу на депозитний
строковий рахунок, відкритий в ПАТ «КБ
«Таврика», у разі належного переказу
належного йому банківського металу
відповідачем, не мають свого
підтвердження.

Вказані вимоги позивач обґрунтовує ст.
22 ЦК України, яка стосується
відшкодування збитків та інших
способів відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність одночасно
усіх елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, шкоди, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою
заподіювача та шкодою, вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є,
зокрема, доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Таким чином, законодавством
передбачено відшкодування особі
майнової шкоди, зокрема збитків, за
наявності порушення цивільного права
особи та причинного зв'язку між
порушенням права й збитками.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач
повинен довести, що з вини відповідачів
він не отримав прибуток, на який мав
право розраховувати.

Наведені доводи апеляційної скарги
суперечать вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, які зобов'язують позивача на
засадах змагальності доводити свої
вимоги переконливими, належними та
припустимими доказами. Фактично
апелянт вимагає від суду зробити
припущення щодо факту наявності
збитків у вигляді упущеної вигоди та її
розміру, що прямо заборонено ч. 4 ст. 60
ЦПК України, яка визначає, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 жовтня 2012 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: