АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6613/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Лаченкова
О.В. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

29 вересня 2014 року колегія
суддів судової палати по цивільним
справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Лаченкової О.В.

суддів
- Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі
- Цибук Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 червня 2014 року
у справі за ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, третя особа, що
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Друга Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - Друга
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності в
порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 червня 2014 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, третя особа, що
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Друга Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/20
частки домоволодіння АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті сестри ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог понесені та
документально підтверджені судові
витрати по справі у вигляді судового
збору в розмірі 114 (сто чотирнадцять)
грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог понесені та
документально підтверджені судові
витрати по справі у вигляді судового
збору в розмірі 114 (сто
чотирнадцять)грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, та
порушення норм матеріального права і
норм процесуального права, які
призвели до не правильного вирішення
по справи по суті.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_8 на праві приватної власності
належало 4/20 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що підтверджується Договором
дарування від 25.01.1973 року, посвідченого
Другою Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою.

Судом також встановлено, що ОСОБА_8 за
своє життя, а саме 22.05.2010 року, склав
заповіт, яким належне йому майно у
вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 разом із
земельною ділянкою заповів
відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 27).

Задовольняючи позовні вимоги і
визнаючи за ОСОБА_3 право власності на
2/20 частки домоволодіння АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті сестри ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1,суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
після смерті ОСОБА_8 відкрилась
спадщина на відповідне спадкове майно,
яке прийняла дружина померлого - ОСОБА_6
у тому числі на 4/20 частини
вищевказаного домоволодіння АДРЕСА_1,
як спадкоємець першої черги за законом,
а після її смерті позивачка
успадкувала 2/20 частини спірного
домоволодіння, оскільки така частка
має статус обов'язкової і спадкується
незалежно від змісту вищевказаного
заповіту ОСОБА_8.

За змістом ст.ст. 1216 та 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Згідно вимог ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
спадкують половину частки, яка
належала б кожному з них у разі
спадкування за законом (обов'язкова
частка). При цьому як випливає зі змісту
ст. 1220 ЦК України статус
непрацездатності спадкоємця повинен
належати йому на момент відкриття
спадщини. Відповідно до роз'яснень
Верховного Суду України, даних в п. 19
постанови Пленуму від 30 травня 2008 року
№7 «Про судову практику у справах про
спадкування» перелік осіб, які мають
право на обов'язкову частку, що
визначений цією статтею є вичерпним і
розширеного тлумачення не потребує.
Той зі спадкоємців, який має право на
обов'язкову частку у спадщині та
проживав разом із спадкодавцем на день
його смерті, вважається таким, що
прийняв спадщину, якщо у визначеному
законом порядку не відмовився від неї.

За змістом ст. 1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

Частиною 3 ст.1268 встановлено, що
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_6 на час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_8 була
непрацездатною, та проживала разом із
таким спадкодавцем, від спадщини у
встановленому законом порядку не
відмовилась.

Вірний висновок суду щодо
непрацездатності ОСОБА_6 ґрунтується
на змісті ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (з
наступними змінами та доповненнями)
якою визначено, що непрацездатні
громадяни - особи, які досягли
встановленого законом пенсійного віку
або визнані інвалідами, у тому числі
діти-інваліди, а також особи, які мають
право на пенсію у зв'язку з втратою
годувальника відповідно до цього
Закону.

На час відкриття спадщини, що
відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_8,
позивач досягла віку 71 рік та була
непрацездатною особою, а тому мала
право на обов'язкову частку у спадщині,
у вигляді 2/20 частки домоволодіння
АДРЕСА_1.

Із матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що ОСОБА_6 також померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 74 років, про що
Відділом державної реєстрації смерті
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції 20 травня 2013 року
зроблено відповідний актовий запис за
№ 3555 (а.с.6.).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1262 ЦК України
у другу чергу право на спадкування за
законом мають рідні брати та сестри
спадкодавця, його баба та дід як з боку
батька, так і з боку матері.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач по справі є рідною сестрою
ОСОБА_6, а відтак є спадкоємцем другої
черги за законом. Під час розгляду
справи, оглядом спадкової справи та
дослідженням відомостей із Спадкового
реєстру, судом спадкоємців першої
черги, що б претендували на спірне
майно, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те,що у
спадкодавця ОСОБА_6 було відсутнє
свідоцтва про право на спадщину і це
позбавляє спадкоємця яким є позивач,
права на відповідну спадщину є
необґрунтованими,оскільки відповідно
до частини 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Оскільки ОСОБА_6 була спадщина
прийнята, проте таким спадкоємцем не
було здійснено державну реєстрацію
права на спадкове майно, то суд бере до
уваги те, що законодавець розмежовує
поняття "виникнення права на спадщину"
та "виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до положень ст. 1297 ЦК
України спадкоємець, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, зобов'язаний звернутися до
нотаріуса за видачею йому свідоцтва
про право на спадщину на нерухоме
майно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини. Виникнення у
спадкоємця права на спадщину, яке
пов'язується з її прийняттям, як
майнового права зумовлює входження
права на неї до складу спадщини після
смерті спадкоємця, який не одержав
свідоцтва про право на спадщину (статті
1296, 1297 ЦК).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

З аналізу вищенаведених норм
матеріального закону випливає, що у
разі не здійснення державної
реєстрації права власності на спадкове
майно, яке входить до складу спадщини,
особа не втрачає права на таку
спадщину, а лише позбавляється
можливості здійснення права власності
у повному обсязі (права відчуження
тощо).

Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно.

Суд першої інстанції вірно визначив ,
що момент визнання певного речового
права не можна ототожнювати із
моментом виникнення такого права на
річ.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач вчасно звернулася до органу
нотаріату із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6, однак
18.12.2013 року державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Л.Ю. Олехнович
було відмовлено позивачеві у видачі
відповідного свідоцтва про право на
спадщину та рекомендовано звернутись
до суду (а.с. 5). В обґрунтування вказаної
відмови нотаріусом була покладена
обставина відсутності у спадкоємця
необхідних для видачі свідоцтва про
право на спадщину документів, а саме:
правовстановлюючих документів на
вищевказане нерухоме майно на ім'я її
сестри ОСОБА_6.

У відповідності до п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування» за
наявності умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину вимоги про визнання
права на спадщину судовому розглядові
не підлягають, а у разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа має звернутися до суду
за правилами позовного провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень
по ним. Доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд постановив рішення,
що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами,
поясненнями сторін.

Керуючись ст.ст. 304,307,308, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
О.В.Лаченкова

Судді
О.П.Варенко