Справа № 363/1180/14-ц Головуючий у І
інстанції Скарлат О.І.Провадження №
22-ц/780/5717/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 14 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним та стягнення
грошових коштів,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
визнання правочину недійсним та
стягнення грошових коштів. Заявлені
вимоги мотивував тим, що 26 грудня 2012
року між ним та ОСОБА_3 було укладено
попередній договір купівлі-продажу, за
яким ОСОБА_3 зобов'язувалась продати
йому гараж за адресою АДРЕСА_1, а він -
купити його; у якості гарантійної суми
ним було передано 2000 доларів США, гроші
на руки прийняв батько ОСОБА_3 - ОСОБА_2 У
лютому 2013 році виявилось, що гараж
знаходиться у поганому стані, але у
поверненні гарантійної суми йому було
відмовлено. Перед підписанням договору
брокером його було повідомлено, що
договір замість справжнього власника
гаража підпише її мати ОСОБА_4,
підтверджуючих документів про
наявність у ОСОБА_4 повноважень на
підписання таких договорів йому надано
не було, а тому попередній договір має
бути визнано недійсним. Посилаючись на
вимоги ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, просив
визнати попередній договір від 26
грудня 2012 року недійсним, стягнути з
ОСОБА_2 на його користь незаконно
набуте майно у вигляді 2000 доларів США.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 14 серпня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 14 серпня 2014
року, подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення та неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним та стягнення
грошових коштів, суд першої інстанції
виходив із того, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог про
визнання правочину недійсним, а також
про те, що ОСОБА_2 отримав від позивача
авансовий платіж в сумі 16000 грн. за
продаж спірного гаражу.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 26 грудня 2012 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 було укладено попередній
договір купівлі-продажу, відповідно до
якого ОСОБА_3 зобов'язалась продати
гараж, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язався купити
гараж.

Відповідно до п. 9.1 попереднього
договору, сторони дійшли згоди про те,
що підтверджуючи свої зобов'язання
укласти основний договір
купівлі-продажу гаража у відповідності
до умов попереднього договору і з ціллю
забезпечення його укладання, в момент
підписання попереднього договору
покупець передав, а продавець прийняв
гарантійну суму, яка складає 16000 грн., що
еквівалентно 2000 доларів США.

Відповідно до п. 9.4 попереднього
договору, у випадку не укладання
основного договору купівлі-продажу
гаража в установлений термін
відповідно до умов попереднього
договору по причині, яка залежить від
покупця, гарантійна сума залишається в
розпорядженні продавця в якості
неустойки (штрафу).

Відповідно до п. 1 попереднього
договору, сторони зобов'язались в
установлений термін 30 березня 2013 року
укласти договір купівлі-продажу
нерухомого майна - гаража.

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

В судовому засіданні встановлено і
сторонами не заперечується, що при
укладенні попереднього договору
купівлі-продажу підпис від імені
ОСОБА_3 виконано третьою особою ОСОБА_4
Зокрема, в запереченні від 25 червня 2014
року відповідачі визнають, що
попередній договір від 26 грудня 2012 року
цілковито відповідав внутрішній волі
та бажанню ОСОБА_3, хоча й не був
підписаний нею особисто, а її матір'ю.
Відповідач ОСОБА_3 була обізнана з
приводу всіх істотних умов вказаного
договору та жодним чином не
заперечувала проти його укладення (а. с.
33 - 34).

Однак подальше схвалення власником
правочину, вчиненого від його імені
іншою особою, відповідно до ст. 241 ЦК
України має значення лише при вчиненні
правочину представником.

Відповідно до ст. 237 ЦК України,
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Доказів існування передбачених
законом підстав виникнення
представництва ОСОБА_4 інтересів
відповідача ОСОБА_3 відповідачами
надано не було.

При цьому судом першої інстанції було
враховано, що згідно рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 07 жовтня 2013 року
в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
суми авансового платежу було
відмовлено. Відповідно до вказаного
рішення, судом було встановлено, що
укладення попереднього договору було
здійснено за участю брокера ОСОБА_5, яка
надала текст попереднього договору та
організувала його підписання. Під час
укладення попереднього договору та
його підписання ОСОБА_3 була відсутня,
підпис від її імені на попередньому
договорі поставила її мати, яка була
представлена брокером ОСОБА_5 як
довірена особа продавця, при цьому
належним чином посвідченої
довіреності на представництво не було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів також враховує, що
відповідно до ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі. Під час
розгляду справи сторони не
заперечували, що предметом
попереднього договору є гараж, право
власності на який зареєстровано за
відповідачем ОСОБА_3

Відповідно до ст. 635 ЦК України,
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи, що сторонами в порушення
вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України не дотримана
нотаріальна форма посвідчення
попереднього договору, встановлена ст.
657 цього кодексу для основного
договору, недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення робить такий договір
нікчемним.

Відповідно до ч. ч. 5, 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. Вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому. У разі якщо під час розгляду
спору про визнання правочину недійсним
як оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Вимог про встановлення нікчемності
правочину або про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину позивачем не заявлялось,
відтак, позивачем не застосовано
належний спосіб захисту права і в
задоволенні позову в цій частині суд
першої інстанції правомірно відмовив.

Доводи апеляційної скарги, що під час
вчинення правочину було прямо порушено
положення ст. 203 ЦК України, а тому
правочин є недійсним, висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Оцінюючи висновки суду першої
інстанції в частині відмови стягнення
грошових коштів, безпідставно набутих
відповідачем ОСОБА_2, колегія суддів
виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно у натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається в момент розгляду справи.

Звертаючись до суду із даними
позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався
на те, що передав 2000 доларів США ОСОБА_2
в якості гарантійної суми за
попереднім договором купівлі-продажу
від 26 грудня 2012 року. На підтвердження
факту передачі коштів за попереднім
договором позивач посилався на свідка
ОСОБА_5 - брокера, яка була присутня під
час укладення попереднього договору.

Відповідач ОСОБА_2 в письмових
запереченнях та його представник
заперечували факт отримання ОСОБА_2
коштів за попереднім договором.

Вирішуючи вимоги в цій частині, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що позивачем не було надано належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_2
отримав авансовий платіж в сумі 16000
грн., колегія суддів погоджується із
даним висновком суду першої інстанції.

На спростування даних висновків суду
першої інстанції позивачем було
заявлено клопотання про допит свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яке було відхилено
судом апеляційної інстанції із
наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України,
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

У пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
звернуто увагу судів на те, що
відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218
ЦК України не може доводитися
свідченнями свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.

Враховуючи, що письмових доказів для
підтвердження обставин передачі
грошових коштів на виконання умов
попереднього договору купівлі-продажу
позивачем надано не було, а свідчення
свідків не є допустимими доказами на
підтвердження цих обставин, колегія
суддів не може вважати встановленим
факт передачі ОСОБА_2 від ОСОБА_1 2000
доларів США.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про недоведеність вимог
позивача про стягнення грошових коштів
є правомірними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що суд не
заслухав показання свідка, який міг
дати свідчення про передачу грошових
коштів, і цим порушив процесуальні
права позивача, колегія суддів
відхиляє, оскільки, виходячи із вимог ч.
2 ст. 218 ЦК України, продовження слухання
справи без допиту свідка не вплинуло на
правильність та законність рішення
суду.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 14 серпня 2014 року
відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 14 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.