АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6529/14
Справа: № 635/3034/14-ц
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 12 серпня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточненим, у якому
вказувала на те, що з 19.12.1981 року по
17.11.2011 року вони з відповідачем по
справі ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
в судовому порядку.

15 січня 2002 року її чоловік ОСОБА_4 уклав
договір купівлі-продажу незакінченого
будівництвом житлового будинку
готовністю 85 % з надвірними будівлями:
сарай, колодязь, теплиця, літній душ,
вбиральня, зливна яма, огорожа, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначений об'єкт незавершеного
будівництва будувався на земельній
ділянці, виділеній із фонду земель
Пісочинської селищної ради у
безстрокове користування під
індивідуальну забудову житлового
будинку гр. ОСОБА_5 - продавцю за
договором купівлі-продажу.

10 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_3 у
порядку приватизації на підставі
рішення ХVII сесії V скликання
Пісочинської селищної ради
Харківського району Харківської
області від 28.01.2008 року набув право
власності на земельну ділянку площею
0,0962 га., розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, з цільовим її призначенням:
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 14 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 12 червня 2013 року, встановлено факт
укладення відповідачем ОСОБА_3 в період
шлюбу з позивачкою договору
купівлі-продажу від 15.01.2002 року
незакінченого будівництвом жилого
будинку готовністю 85 % з відповідними
надвірними будівлями та спорудами, що
знаходяться по АДРЕСА_1, в інтересах
сім'ї. Цим же рішенням районного суду
зазначений будинок з надвірними
будівлями та спорудами визнано
об'єктом права спільної сумісної
власності сторін, як майно набуте у
шлюбі.

Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області 12.02.2013 року
зареєстровано декларацію № ХК 31
про готовність об'єкта до експлуатації
«Добудова житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1», замовник ОСОБА_3

Пункт 11 зазначеної декларації містить
дані про початок будівництва
вищезазначеного домоволодіння -
червень 2002 року, про закінчення його
будівництва - грудень 2003 року, та про
строк введення його в експлуатацію -
лютий 2013 року.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 22 січня 2014 року
встановлено факт ведення будівництва
житлового будинку АДРЕСА_1 позивачкою
та відповідачем ОСОБА_3 у період шлюбу.

Зазначеним судовим рішенням також
встановлено, що будівництво вказаного
житлового будинку було завершено в 2003
році.

Таким чином, оскільки будівництво
житлового будинку АДРЕСА_1 велось
подружжям у період шлюбу, цей житловий
будинок є їх спільною сумісною
власністю.

Однак, право власності на вказаний
житловий будинок, який завершено
будівництвом і прийнято до
експлуатації, до цього часу в
установленому законом порядку не
зареєстровано, оскільки відповідач
ОСОБА_3, не визнаючи прав позивачки на
цей житловий будинок, навмисно
ухиляється від державної реєстрації
права власності на нього як об'єкта
нерухомості, що унеможливлює його
поділ між колишнім подружжям.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що спірний житловий
будинок реально існує як об'єкт
нерухомості незалежно від факту його
державної реєстрації, позивачка ОСОБА_2
просила суд з метою захисту її прав на
спільне сумісне майно подружжя визнати
за нею на підставі ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70, 71 СК
України, ст.ст. 16, 181, 182, 331, 357, 368, 372 ЦК
України право власності на 12 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, будівництво
якого велось подружжям - сторонами по
справі у період шлюбу.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_2 підтримав заявлені
нею вимоги в повному обсязі й наполягав
на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 фактично не
заперечував проти визнання за
позивачкою права власності на 12
частину спірного житлового будинку.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 12 серпня 2014
року в задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким задовольнити
заявлені нею позовні вимоги в повному
обсязі.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 просить
виключити з описової частини
оскаржуваного нею рішення посилання на
письмові пояснення позивачки ОСОБА_2,
що після розірвання шлюбу вони з
відповідачем проживали разом до 2008
року, а також виключити з мотивувальної
частини оскаржуваного судового
рішення посилання суду на підстави:

- не надання сторонами доказів щодо
отримання в Інспекції державного
архітектурно - будівельного контролю у
Харківській області сертифікату щодо
готовності об'єкта до експлуатації;

- не реалізації позивачкою ОСОБА_2 свого
права звернення до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області про
прийняття в експлуатацію спірного
житлового будинку, відповідно до
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 22.01.2014 року,
яким встановлено факт будівництва
житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у період шлюбу.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 посилається на
те, що суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, безпідставно
відмовив у задоволенні заявлених нею
вимог про визнання за нею права
власності ні 12 частину спірного
житлового будинку, який був
добудований подружжям у період шлюбу,
прийнятий в експлуатацію, а відтак є
спільною сумісною власності сторін та
може бути предметом поділу між ними.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційні скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущений строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що спірний
житловий будинок в експлуатацію не
прийнятий, право власності на цей
житловий будинок в установленому
законом порядку не зареєстровано,
вказаний житловий будинок
розташований на земельній ділянці, яка
належить відповідачу ОСОБА_3, а тому у
позивачки відсутнє право вимоги у
судовому порядку визнання права
власності на об'єкт будівництва,
розташований на цій земельній ділянці.

Однак, із такими висновками районного
суду судова колегія погодитися не може,
оскільки ці висновки суперечать
матеріалам цивільної справи та не
ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Як встановлено по справі, сторони
цивільно-правового спору перебували в
зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1981
року по 17 листопада 2011 року. Шлюб
розірвано рішенням Ленінського
районного суду м. Харкова від 30.08.2011
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 17.11.2011 року.

15 січня 2002 року, тобто в період
перебування сторін в зареєстрованому
шлюбі, відповідач ОСОБА_3 уклав договір
купівлі-продажу незакінченого
будівництвом житлового будинку
готовністю 85 % з надвірними будівлями:
сарай, колодязь, теплиця, літній душ,
вбиральня, зливна яма, огорожа, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

До примірника договору як його
невід'ємна частина додається виписка з
рішення виконкому Харківської
районної ради народних депутатів № 336
від 16 квітня 1991 року, згідно якого
ОСОБА_5 (продавцю за договором
купівлі-продажу від 15.01.2002 року)
виділена земельна ділянка площею 893
кв.м. з фонду земель Пісочинської
селищної ради в безстрокове
користування для індивідуального
будівництва житлового будинку (а.с. 10).

Крім того, зазначений договір
купівлі-продажу містить примітку, що
згідно з рішенням виконкому
Пісочинської селищної ради від 11
грудня 2001 року за № 1034 набувачу
незакінченого жилого будинку
будівництвом, готовністю 85 %, гр. ОСОБА_3
необхідно закінчити його будівництво
за три роки.

Згідно ст. 16 Закону України «Про
власність» від 7 лютого 1991 року N 697-XII,
який діяв на час укладення зазначеного
договору купівлі-продажу
недобудованого житлового будинку
передбачалось, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, належить їм на
праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб
та сім'ю України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України
(далі: СК України), який набрав чинності
з 01.01.2004 року, передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільно
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Таким чином, право спільної сумісної
власності подружжя, на майно, набуте у
шлюбі, презюмується законом.

За приписами ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
поділено між співвласниками за
домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
14 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12 червня 2013 року, було
встановлено факт того, що нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
від 15 січня 2002 року незакінченого
будівництвом житлового будинку
готовністю 85 % з надвірними будівлями:
сарай, колодязь, теплиця, літній душ,
вбиральня, зливна яма, огорожа, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, був
укладений відповідачем ОСОБА_3 за час
шлюбу з позивачкою ОСОБА_2 в інтересах
сім'ї (а.с. 12.13).

Цим же рішенням суду визнано набутий на
підставі зазначеного договору
купівлі-продажу від 15 січня 2002 року
незакінчений будівництвом житловий
будинок, готовністю 85 % з надвірними
будівлями: сарай, колодязь, теплиця,
літній душ, вбиральня, зливна яма,
огорожа, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 22 січня 2014
року, яке ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 02.04.2014 року
залишено без змін, встановлено факт
ведення будівництва спірного
житлового будинку АДРЕСА_1 подружжям
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період їхнього
шлюбу.

Цим же рішенням районного суду визнано
доведеним той факт, що будівництво
(добудова) вищезазначеного житлового
будинку, приведення його до 100 %
будівельної готовності було закінчено
в 2003 році, тобто в період перебування
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в зареєстрованому
шлюбі.

Проте, вказаним рішенням суду було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання права
спільної сумісної власності
колишнього подружжя на вказаний
житловий будинок з посиланням на те, що
він взагалі не є об'єктом права
власності, позаяк сторонами не було
надано доказів на підтвердження
наявності відповідного сертифікату,
виданого Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю,
про введення цього житлового будинку в
експлуатацію.

Цими ж міркуваннями фактично керувався
й суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, яке є предметом апеляційного
оскарження та яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на 12
частину спірного житлового будинку
АДРЕСА_1, як такого, що побудований у
період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3

Разом, із тим, як вбачається з
матеріалів цивільної справи, 12 лютого
2013 року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області на замовлення
відповідача ОСОБА_3 зареєстровано
Декларацію № ХК 31 про готовність
об'єкта до експлуатації, а саме
добудови житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
(нове будівництво), що знаходиться по
АДРЕСА_1 та відноситься до будівель II
категорії складності (а.с. 14-17).

При цьому в указаній Декларації чітко
зазначено дату початку будівництва
спірного житлового будинку - червень 2002
року на підставі будівельного
паспорта, оформленого КП «Архітектурне
бюро Харківського району» та
погодженого головним архітектором
Харківського району 16.04.1991 року за № 336,
дату закінчення будівництва спірного
житлового будинку - грудень 2003 року та
строк введення його в експлуатацію -
лютий 2013 року.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що згідно п. 2 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 13
квітня 2011 р. № 461, та який визначає
процедуру прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
прийняття в експлуатацію об'єктів, що
належать до I-III категорії складності,
та об'єктів, будівництво яких здійснено
на підставі будівельного паспорта,
проводиться шляхом реєстрації
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією та її територіальними
органами поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації, а не шляхом видачі
Інспекцією відповідного сертифікату
на підставі акту готовності об'єкта до
експлуатації, як помилково вважав суд
першої інстанції, ухвалюючи
оскаржуване апелянтом ОСОБА_2 рішення у
справі.

Таким чином, спірний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1, який
закінчений будівництвом у грудні 2003
року в період перебування позивачки
ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3 в
зареєстрованому шлюбі, та прийнятий в
експлуатацію Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області в лютому 2013 року в
порядку, визначеному законодавством, є
об'єктом нерухомого майна, набутого
подружжям ОСОБА_3 у шлюбі, тобто
об'єктом їх спільної сумісної
власності, а відтак і предметом поділу
між останніми відповідно до приписів
СК України.

При цьому відсутність державної
реєстрації права на вказане нерухоме
майно, тобто офіційного визнання
державою такого права, від ініціювання
здійснення якої навмисно ухиляється
відповідач ОСОБА_3 - власник земельної
ділянки, на якій розташований спірний
житловий будинок, та яка була
безоплатно передана йому у власність в
порядку приватизації, не позбавляє
можливості позивачку ОСОБА_2 ставити
питання про визнання за нею права
власності на 12 частину спірного
житлового будинку, закінченого
будівництвом у шлюбі, в судовому
порядку, позаяк іншого способу захисту
її прав на це спільне нерухоме майно,
набуте у шлюбі, не існує.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини та норми матеріального
права, що регулюють правовідносини, які
виникли між колишнім подружжям -
сторонами цивільно-правового спору
належної уваги не звернув, у зв'язку з
чим, на думку судової колегії,
безпідставно відмовив у задоволенні
заявлених позивачкою ОСОБА_2 позовних
вимог.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Харківського районного
суду Харківської області від 12 серпня
2014 року, ухвалене по справі, не може
бути визнане законним, обґрунтованим, а
тим паче справедливим, у зв'язку з чим
судова колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені позивачкою
ОСОБА_2 вимоги в повному обсязі.

При цьому вимоги апеляційної скарги
ОСОБА_2 про виключення з описової
частини оскарженого нею рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 12 серпня 2014
року посилання суду першої інстанції
на письмові пояснення позивачки
ОСОБА_2, що після розірвання шлюбу вони
з відповідачем проживали разом до 2008
року, а також виключення з
мотивувальної частини цього судового
рішення посилання суду на підстави: не
надання сторонами доказів щодо
отримання в Інспекції державного
архітектурно - будівельного контролю у
Харківській області сертифікату щодо
готовності об'єкта до експлуатації та
не реалізації позивачкою ОСОБА_2 свого
права звернення до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області про
прийняття в експлуатацію спірного
житлового будинку, відповідно до
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 22.01.2014 року,
яким встановлено факт будівництва
житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у період шлюбу, задоволенню не
підлягають, оскільки рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
скасовується в повному обсязі з
ухваленням по суті виниклого між
сторонами цивільно-правового спору
нового рішення.

Що ж стосується розподілу судових
витрат по справі, то це питання судова
колегія вирішує відповідно до приписів
ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. 16 Закону України «Про
власність» від 7 лютого 1991 року N 697-XII,
ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 372
ЦК України, п. 2 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 13
квітня 2011 р. № 461, ст. ст. 1, 3, 4, 88, 303, 304, 307,
309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -|

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 12 серпня 2014
року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 12
частину житлового будинку з
відповідною часткою господарських
будівель та споруд, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 481
(п'ять тисяч чотириста вісімдесят одну)
грн. судових витрат, понесених нею по
справі, а саме: судового збору,
сплаченого при зверненні до суду
першої та апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: