Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Мазур Л.М., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення
стягнення на предмет застави, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», яке діє через
представника Шуліку Аліну
Володимирівну, на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 10 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 18 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 21 серпня
2007 року між банком та ОСОБА_6 був
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого банк надав
відповідачу кредит у розмірі 115 775,99 грн
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 13,68 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом. З
метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за даним
кредитним договором між сторонами
укладено договір застави рухомого
майна від 21 серпня 2007 року, відповідно
до якого відповідач передав у заставу
автомобіль Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1.
Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконав, унаслідок чого у нього
утворилася заборгованість у розмірі 92
616,17 грн. На підставі вказаного, позивач
просив звернути стягнення на предмет
застави у рахунок погашення
заборгованості.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 10 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
18 червня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить вказані
судові рішення скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не надано належних
доказів щодо обґрунтування розміру
наявної заборгованості.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитися не
можна.

Судами встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 21 серпня 2007 року
між сторонами укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 115 775,99
грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 13,68 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 21 серпня 2014 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_6
зобов'язань за кредитним договором, 21
серпня 2007 року між сторонами укладено
договір застави рухомого майна -
автомобіля, згідно з яким ОСОБА_6
передав у заставу автомобіль Mitsubishi Lancer,
р.н. НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні
має право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Системний аналіз зазначених норм дає
колегії суддів підставу для висновку,
що дотримання вказаного принципу є
надзвичайно важливим при розгляді
справ, оскільки він гарантує, що
сторона, незалежно від рівня її фахової
підготовки та розуміння певних вимог
цивільного судочинства, матиме змогу
забезпечити захист своїх інтересів,
шляхом отримання допомоги суду у
вирішенні тих питань, які вона сама з
об'єктивних причин не може вирішити, як
у випадку з наданням власного
розрахунку заборгованості за
кредитним договором, що потребує
певних знань та навиків проведення
розрахунків.

Суди при розгляді даної справи не
виконали вказаних вимог
процесуального закону і не визначили
розмір заборгованості за кредитним
договором, що є обов'язком суду
відповідно до п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі».

З указаних підстав, колегія суддів не
погоджується з висновком судів про
відмову в задоволенні позову, зокрема,
через те, що банком незаконно підвищено
відсоткову ставку, що призвело до
неможливості встановлення розміру
заборгованості за кредитним договором,
оскільки встановивши ці обставини, суд
повинен був визначити цей розмір з
урахуванням процентної ставки, яку він
вважав законною та погодженою
стороною, та вирішити питання про
часткове задоволення позову.

Крім того, судом не наведено мотивів, за
яких він вважав, що банк надав
розрахунок заборгованості, який не
відповідає дійсному.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Проте суди фактично звільнили
відповідача від виконання зобов'язань
з підстав, не передбачених ні законом,
ні договором.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення місцевий суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити, як розподілити між
сторонами судові витрати, чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення, чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Оскаржені судові рішення не
відповідають вимогам, що встановлені
до змісту мотивувальної частини
судових рішень, що закріплені у п. 3 ч. 1
ст. 215 ЦПК України та п. 3 ч. 1 ст. 315
ЦПК України.

У мотивувальній частині судового
рішення мають бути зазначені мотиви, з
яких суд виходив при ухваленні рішення,
і положення закону, яким він керувався.

Також, у цій частині судового рішення
має міститися обґрунтування щодо
кожного доводу сторін по суті справи,
що є складовою вимогою частини першої
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (Рим,
04.11.1950).

Статтею 212 ЦПК України визначено, що
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК
України суди на зазначені вище
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, неповно з'ясували
фактичні обставини справи, що мають
значення для правильного її вирішення.

Оскільки допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, ухвалені у справі
судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 10 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18
червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. МазурСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана