Справа № 530/1139/14-ц
Номер провадження 2/530/552/14
З А О Ч Н Е РІШЕННЯ
22 жовтня 2014 року Зіньківський районний
суд Полтавської області у складі
головуючого судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до СБК "Ставкове", третя
особа Ставківська сільська рада,
Зіньківського району, Полтавської
області про визнання договору купівлі-
До Зіньківського районного суду
Полтавської області звернулись ОСОБА_1,
ОСОБА_2 з позовом до СБК "Ставкове",
третя особа Ставківська сільська рада,
Зіньківського району, Полтавської
області про визнання договору купівлі-
продажу житлового будинку дійсним.
В судовому засіданні представник
позивачів заявлені позовні вимоги
підтримав та просив позов задовольнити
Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
судового засідання був належним чином
повідомлений. Представник третьої
особи направив заяву, не заперечує
проти заявленого позову та
покладається на розгляд суду.
Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши в
судовому засіданні наявні документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.
Відповідно ст. 213 ЦПК України, - Рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.
Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- Цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - Рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя". Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - Цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 57 - 61 ЦПК України, -
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Положеннями ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення, суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 " Про судової практики
розгляду цивільних справ про
спадкування" вказано, що належність
правовстановлюючих документів
встановлюється судом відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на житловий
будинок, споруду.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом п. 62 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР підтвердженням приналежності
будинку, який знаходиться в сільському
населеному пункті, можуть бути
відповідні довідки виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, які видавалися в тому числі і
на підставі записів у погосподарських
книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих було затверджено зразки
довідок про право власності
колгоспного (селянського) двору на
жилий будинок та про право власності
робітника чи службовця на жилий
будинок.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад
відносилось також питання узаконення
цих будівель та внесення записів про
право власності на будинки за
громадянами у погосподарські книги
місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні (УРСР) із 1979
року. В погосподарських книгах при
визначенні року побудування
зазначається рік введення в
експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988
роках сільськими, селищними, районними
радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.

В судовому зачіданні було встановлено,
що 26 лютого 2000 року відповідно до
попередньої спільної домовленості
двох сторін, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
придбали для особистого проживання у
сільськогосподарського
багатофункціонального кооперативу
"Ставкове" житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
який розташований в с.Ставкове,
Зіньківського району Полтавської
області на вул.Молодіжній, 2 (а.с.8). На
час укладення договору
купівлі-продажу, ОСОБА_1, перебував у
трудових відносинах із вказаним
підприємством та працювавна посаді
завідуючого складом ГСМ .

З 01 березня 1994 року, ОСОБА_1 був
прийнятий в члени колгоспу "Нива"
(с.Ставкове, Зіньківського району
Полтавської області), який 12.02.2000 року
перейменовано (реорганізовано) в
сільськогосподарський
багатофункціональний кооператив
"Ставкове" (а.с.11-12).

Погодившись на запропоновані
продавцем ціну та всі інші істотні
умова договору купівлі-продажу,
позивачі сплатили повну вартість
будинку в оговореній сумі - 3566,00 грн.
(а.с.9).

Вище вказані дії визначають позивачів
стороною угоди, що повністю виконала
свої зобов"язання щодо купівлі-продажу
нерухомості як покупець.

Згідно повідомлення Державного
реєстратора юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців Зіньківського
районного управління юстиції -
сільськогосподарський
багатофункціональний кооператив
"Ставкове" як юридична особа
зареєстрований, але до єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців не внесений,
в зв"язку з неподанням відповідного
пакету документів (а.с.10).

Обов"язок здійснити нотаріальне
посвідчення договору відповідачем не
виконаний до цього часу. За зверненням
позивачів у грудня 2013 року щодо
необхідності юриридчного оформлення
права власності на придбане майно,
продацем за договором не вчинено
жодних дій. Повторно із зазначеною
вимогою позивачі звертались до
відповідача у січні 2014 року, про що
свідчать письмові заяви із
повідомленням (а.с. 24-27). Ці звернення
залишені відповідачем без уваги. У
зв"язку з ухиленням відповідача від
нотаріального посвідчення договору
позивачі позбавлені можливості
укласти договір купілі-продажу, а також
оформити право власності на будинок в
позасудовому порядку.

Придбаний позивачами за вищевказаним
договором житловий будинок
знаходиться у їх користуванні з 1996
року. З того часу і по теперішній ОСОБА_1
та ОСОБА_2 здійснюють догляд за житлом і
весь цей час проживають в ньому (а.с.22).
Земельна ділянка для обслуговування
вказаного житлового будинку,
господарських споруд загальною площею
0,2219 га передана у власність ОСОБА_1
відповідно до рішення 24 сесії 5
скликання Ставківської сільської ради
Зіньківського району Полтавської
області від 10 грудня 2009 року (а.с.21).
Право власності на вказану земельну
ділянку посвідчене державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ЯИ № 859047 від 31 грудня 2009 року
(а.с.20).

Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд у відповідності з ч.2 ст. 220
Цивільного кодексу України може
визнати такий договір дійсним.

Зазначена угода по даний час ніким, в
тому числі і органом місцевого
самоврядування не оскаржувалась.

Як передбачено нормою ст. 5 ЦК України, -
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

В даному випадку, спірні
правовідносини виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України
від 16 січня 2003 року № 435-IV та
продовжували існувати після набрання
ним чинності, а отже до спірних
правовідносин необхідно застосовувати
норми, які діяли у відповідний час їх
існування.

Відповідно ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Відповідно ст. 220 ЦК України, - У разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Спірний договір купівлі-продажу був
виконаний сторонами повністю, так-як
відповідними сторонами договору була
повністю сплачена сума продажу за
договором та фактично передано
покупцеві придбане за даним договором
житло, але відповідач на даний час
ухиляється від його нотаріального
посвідчення посилаючись на
відсутність коштів.

Володіння вищезазначеним майном є
правомірним.

Таким чином суд приходить до висновку
про правомірність і обґрунтованість
позовних вимог позивача та
необхідність задоволення позовних
вимог у повному обсязі.

На основі викладеного та керуючись ст.
ст. 220, 655, 657 ЦК України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61,
212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до СБК
"Ставкове", третя особа Ставківська
сільська рада, Зіньківського району,
Полтавської області про визнання
договору купівлі- продажу дійсним -
задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір від 26 лютого
2000 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
з однієї сторони та
сільськогосподарським
багатофункціональним кооперативом
"Ставкове" - з іншої сторони, щодо
купівлі-продажу житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов"язати УДКСУ Зіньківського району
повернути ОСОБА_1, жителю АДРЕСА_1
надлишково сплачений судовий збір за
квитанцією Приватбанку № 4388.898.1 від
21.05.2014 року в сумі 465,00 грн..

Зобов"язати УДКСУ Зіньківського району
повернути ОСОБА_2, жительці АДРЕСА_1
надлишково сплачений судовий збір за
квитанцією Приватбанку № 4388.898.3 від
21.05.2014 року в сумі 465,00 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Полтавської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом 10
днів з дня отримання його копії.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р.
Должко