Справа № 317/2734/14-ц
№/п 2/317/1259/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 20» жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Запорізький районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого -
судді Мінгазова Р.В.,

при секретарі -
Балковій Л.В.,

за участю позивачів -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання договорів недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договорів
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 26.08.2003
року з боржника ОСОБА_4 стягнуто на його
користь борг у сумі 78 810,30 грн.
Виконавчий лист був направлений
08.12.2003р. до ВДВС Комунарського району м.
Запоріжжя. Для забезпечення виконання
вказаного рішення суду, ухвалою
Комунарського районного суду від 19.09.2001
року було накладено арешт, зокрема на 1/2
частини будинку АДРЕСА_1 - надалі за
текстом - "спірний будинок". Арештований
судом будинок набутий за час шлюбу
боржником ОСОБА_4 та його дружиною
ОСОБА_3 23.01.1995 р.

18.05.2004 р. ухвалою Комунарського
районного суду м. Запоріжжя скасовано
арешт спірного будинку. Вказану ухвалу
суду скасовано 22.10.2004 р. ухвалою
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя, за заявою позивача.

Ухвалою Комунарського райсуду м.
Запоріжжя від 26.07.2013р. поновлено строк
для пред'явлення ухвали суду від
19.09.2001р. для виконання.

В процесі розгляду заяви позивача про
поновлення строку для пред'явлення
ухвали про арешт, позивачу стало
відомо, що за час оскарження у суді
ухвали про скасування арешту будинку,
ОСОБА_3 продовжуючи проживати в
спірному будинку з ОСОБА_4, фіктивно
продала його ОСОБА_7 Через три тижня,
09.07.2004р., будинок перепродано ОСОБА_6,
яка повернула його 17.08.2007р. ОСОБА_3 на
підставі договору-дарування.

Посилаючись на те, що на сьогоднішній
час позивач не в змозі виконати рішення
суду про стягнення з ОСОБА_4 на його
користь грошових коштів звернувши
стягнення на спірний будинок, ОСОБА_1
вважаючи незаконними договори купівлі
продажу укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_8
15.06.2004 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 15.06.2004
року, а також договір дарування
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 05.06.2007
року, просить суд визнати їх
недійсними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
позов підтримав, наполягаючи на
обставинах та підставах зазначених у
позовній заяві. Просив позов
задовольнити у повному обсязі. В
судовому засіданні додатково пояснив,
що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним, при
цьому посилаючись на те, що Цивільний
кодекс України не містить визначення
поняття «заінтересована особа»,
наполягав на тому, що оспорюваними
правочинами порушуються його інтереси,
зазначив, що він має право на звернення
до суду із вказаним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не
визнав, заперечував проти його
задоволення, при цьому зазначив, що
відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. При цьому частиною
другою статті 16 ЦК України визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів, одним з них є визнання
правочинів недійсними. Вирішуючи спір
про визнання угоди недійсною, суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання такої угоди недійсною, а саме;
відповідність змісту угоди вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою
та інші обставини, що мають значення
для правильного вирішення спору. Крім
того, суд повинен встановити правовий
статус позивача та відповідача,
наявність у них правових підстав для
подання зазначеного позову. Відповідно
до п. 26 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. Таким
чином, необхідною передумовою
звернення за захистом своїх прав в
таких випадках є доведення стороною
наявності порушення або оспорення
свого права або охоронюваного законом
інтересу. Права особи, яка не є
власником майна, проте, вважає себе
зацікавленою в законності та
дотриманні порядку реалізації цього
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову про визнання
недійсною угоди, стороною в якій така
особа не є, незалежно від того чи
відповідає спірна угода закону.

В позовній заяві не зазначено жодної
норми матеріального права на підставі
якої підлягають визнанню недійсними
оспорювані правочини, також не
зазначено яким законодавчим актам
суперечать оспорювані правочини або
які норми права недотримані сторонами
під час укладання правочинів. У зв'язку
з вищевикладеним, а також спираючись на
презумпцію правомірності правочину,
визначену ст.. 214 ЦК України, вважає
ОСОБА_1 неналежним позивачем у вказаній
справі, а відтак вважає що позов не
підлягає задоволенню.

Відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове
засіданні неодноразово не з'явилися.
Причину не явки суду не повідомили. Про
день та час розгляду справи
повідомлялись своєчасно, однак, судові
повістки за місцем реєстрації не
отримували, згідно ст.74 ч.5 ЦПК України,
у разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за такою адресою,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, викликався через
оголошення у пресі, заперечень проти
задоволення позову до суду не надав.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у розгляду справи, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що за договором
купівлі-продажу від 15.06.2004р., укладеним
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрованим в
реєстрі за №864 від 15.06.2004р., посвідченим
приватним нотаріусом Запорізького
районного нотаріального округ
Запорізької області ОСОБА_9, ОСОБА_5
набуто право власності на будинок
АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу від
02.07.2004р., зареєстрований в реєстрі за
№1008, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
засвідчений приватним нотаріусом
Запорізького районного нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_9
право власності на спірне
домоволодіння перейшло до ОСОБА_6

Відповідно договору дарування від
05.06.2007р., укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за
№1939 від 05.06.2007р., посвідченим приватним
нотаріусом Запорізького районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_10, право власності на
будинок АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_11

Частиною 1 статті 16 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 вказаного ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог ЦК, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Вирішуючи спір про визнання договорів
купівлі-продажу та договору дарування
нерухомого майна недійсним, суд
перевіривши наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, приходить до висновку про
відповідність змісту договорів
купівлі-продажу від 15.06.2004 року, від
02.07.2004 року та договору дарування від
05.06.2007 року вимогам закону, додержанням
встановленої форми угоди та
правоздатності сторін за угодою.

Доводи позивача про те, що на спірне
домоволодіння на момент укладання
договорів купівлі-продажу від 15.06.2004
року, від 02.07.2004 року та договору
дарування від 05.06.2007 року, ухвалою
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 19.09.2001 року накладено
арешт, на думку суду не можуть бути
підставою для визнання договорів
недійсними, оскільки на час укладення
спірних договорів, в Єдиному реєстрі
заборони відчуження об'єктів
нерухомого майна, така інформація була
відсутня, що відповідно визнається
позивачем та підтверджується копією
ухвали Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 26.07.2013 року.

Крім того слід зазначити, що позивач
обрав невірний спосіб захисту,
оскільки відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК
України дійсність правочину має право
оспорювати в судовому порядку одна із
його сторін, або заінтересована особа.

Суд погоджується з доводами позивача,
про те, що ЦК України прямо не визначає
хто є заінтересованими особами, та їх
коло необхідно визначати в кожному
конкретному випадку, однак в судовому
засіданні позивач не надав жодного
доказу, на підтвердження того, що він
може претендувати на спірне
домоволодіння.

За таких обставин, інтереси ОСОБА_1 не
порушені, оскільки спірний об'єкт
нерухомості не перебував у його
власності чи користуванні, він є
неналежним позивачем у справі,
позивачем невірно обрано спосіб
захисту відповідних інтересів, що
також є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших особі, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставина, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими,
недоведеними і такими, що не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 292
ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 626, 627, 638, 657 ЦК
України, враховуючи розяснення
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
договорів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Запорізької області
через Запорізький районний суд
Запорізької області протягом 10 днів з
дня проголошення рішення.

Суддя:
Р.В. Мінгазов