Справа № 1327/5412/12
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2024/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, пр.-ки ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 20 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
Червоноградської міської ради
Львівської області про визнання її
забудовником житлової прибудови до
будинку, власником матеріалів та
виконаних робіт, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду в
листопаді 2011року з позовом про
визнання її забудовником і власником
матеріалів та виконаних робіт по
будівництву житлової прибудови
розміром 7,59мх6,5м, що складається із
однієї житлової кімнати площею - 20,8 м2,
кухні площею 7,5 м2, суміщеного санвузла
площею 3,2 м» та трьох коридорів площею:
2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2 відповідно, та власником
матеріалів і виконаних робіт по
будівництву даної житлової прибудови.
Позов обґрунтовує тим, що з 1981року.
одружившись з ОСОБА_8, стала проживати в
будинку по АДРЕСА_1, спільного з його
батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 будинок
державний, перебував на балансі
Червоноградського УЖКГ в.о.
«Укрзахідвугілля». Як окрема сім'я
вирішили відокремитись від батьків, за
власні кошти звели прибудову до
будинку, провели розподіл будинку з
батьками у 1991році, встановили
відокремлені системи газопостачання,
електропостачання та водопостачання,
уклали автономно договори та сплачують
комунальні послуги. Після смерті
чоловіка у 2004році залишилась проживати
у добудові сама з дітьми, сплачувати
усі комунальні послуги.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
Червоноградської міської ради
Львівської області про визнання її
забудовником житлової прибудови до
будинку, власником матеріалів та
виконаних робіт задоволено; визнано
ОСОБА_3 забудовником житлової
прибудови до житлового будинку
АДРЕСА_1, розміром 7,59 м * 6,50 м, що
складається із одної житлової кімнати
площею - 20,8 м2, кухні площею 7,5 м2,
суміщеного санвузла площею 3,2 м» та
трох коридорів площею: 2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2
відповідно, та власником матеріалів і
виконаних робіт по будівництву даної
житлової прибудови; вирішено питання
судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6. В
апеляційній скарзі покликається на
його незаконність, необґрунтованість
та на неповне з'ясування обставин
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що фактично, суд
визнав право власності ОСОБА_3 на
прибудову до житлового будинку, який
належить відповідачу на праві
власності в порядку спадкоємства після
смерті батька ОСОБА_9 згідно з
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 10.06.2011 року. Вказує, що
згідно з листом Червоноградського МБТІ
від 20.08.2001 року житлова прибудова
розміром 7,95 х 5,67, загальною площею 34,2
кв.м. являється самочинним
будівництвом яке здійснив батько
відповідача ОСОБА_9, за що був
притягнений до адміністративної
відповідальності. Крім того, оскільки
дана прибудова на сьогоднішній день
підлягає знесенню відповідач не
заперечує, щоб ОСОБА_3 розібрала цю
прибудову та забрала собі будівельні
матеріали з неї. Просить рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 20 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове, яким у
позові відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково та
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом. Рішення
вважається обґрунтованим, якщо воно
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Однак зазначеним
вимогам оскаржуване рішення суду
відповідає не повною мірою.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3
після укладення шлюбу з ОСОБА_8
поселилась у житловому будинку
АДРЕСА_1, зареєстрована 19.02.1991року (а.с.4).
Діти - 1986 та 1990 р. народження.

Задовольняючи позов повністю, суд
першої інстанції виходив з
встановлених на підставі належних
доказів обставин справи, за якими
позивач разом з чоловіком за власні
кошти придбала будівельні матеріали та
оплатила роботи по спорудженню
добудови розміром 7,59 м * 6,50 м, що
складається із одної житлової кімнати
площею - 20,8 м2, кухні площею 7,5 м2,
суміщеного санвузла площею 3,2 м2 та
трьох коридорів площею: 2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2
відповідно, відтак є їх власником та
забудовником.

Однак повністю погодитись з таким
висновком апеляційний суд не може.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, цей
Кодекс набирає чинності з 01.01.2004року та
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки прибудова була споруджена у
1991 році і з цього часу використовується
сім'єю позивача як житло, до спірних
правовідносин слід застосовувати
норми матеріального права, які діяли на
той час.

Відповідно до ст.4 ЦК УРСР (1963 року)
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, передбачених законодавством
Союзу РСР і Української РСР, а також з
дій громадян і організацій, які хоч і
не передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного
законодавства породжують цивільні
права і обов'язки, а також внаслідок
інших дій громадян.

Угодами, відповідно до ст.41 ЦК УРСР,
визнаються дії громадян і організацій,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав або
обов'язків. Угоди можуть укладатись
усно або письмово. Відповідно до ст.43 ЦК
УРСР угоди, що виконуються під час їх
укладення, можуть укладатись усно.

Право власності, відповідно до ст.86 ЦК
УРСР, це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Усі форми власності є рівноправними.
Особиста власність громадян і право
її спадкоємства охороняються
державою

Наслідки самовільного будівництва
регулювались ст.105 ЦК УРСР, яка
зазначає, що громадянин, який збудував
або будує жилий будинок, здійснив або
здійснює його перебудову чи
прибудову без встановленого дозволу,
або без належно затвердженого проекту,
або з істотними відхиленнями від
проекту, або з грубим порушенням
основних будівельних норм і правил, не
вправі розпоряджатися цим будинком чи
частиною його (продавати, дарувати,
здавати в найом тощо). У разі прийняття
рішення про знесення добудови,
одержані при знесенні жилого будинку
або частини його, господарських і
побутових будівель та споруд
будівельні матеріали залишаються у
власності громадянина, який провадив
самовільне будівництво.

З системного аналізу зазначених норм
апеляційний суд прийшов до висновку, що
чинним на час виникнення спірних
правовідносин та на даний час
законодавством передбачено набуття
права власності на будівельні
матеріали, які були придбані на
підставі договорів купівлі-продажу
позивачем та її чоловіком, за спільні
кошти подружжя, якими вони
розпорядились, спорудивши добудову до
державного будинку, у якому на той час
проживати на законних підставах.
Внаслідок таких дій фактично створено
об»єкт нерухомого майна - жиле
приміщення, що складається з однієї
житлової кімнати площею - 20,8 м2, кухні
площею 7,5 м2, суміщеного санвузла площею
3,2 м» та трьох коридорів площею: 2,7 м2, 7,0
м2, 3,8 м2 відповідно, однак не здано його
в експлуатацію, тому таке будівництво
не може вважатись завершеним.

Відповідно до ст.13 Закону України
«Про власність» об'єктами права
приватної власності є жилі будинки,
квартири, предмети особистого
користування, дачі, садові будинки,
предмети домашнього господарства,
продуктивна і робоча худоба, земельні
ділянки, насадження на земельній
ділянці, засоби виробництва,
вироблена продукція, транспортні
засоби, грошові кошти, акції, інші
цінні папери, а також інше майно
споживчого і виробничого призначення.

Україна, відповідно до ст. 48 Закону,
законодавчо забезпечує громадянам,
організаціям та іншим власникам рівні
умови захисту права власності.
Положення щодо захисту права
власності поширюються також на особу,
яка хоч і не є власником, але володіє
майном на праві повного
господарського відання, оперативного
управління, довічного успадковуваного
володіння або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором. Ця
особа має право на захист свого
володіння також від власника.
Володіння майном, відповідно до ст..49, 51
Закону, вважається правомірним, якщо
інше не буде встановлено судом,
третейським судом. Власник не може бути
позбавлений права на своє майно, крім
випадків, передбачених цим Законом та
іншими законодавчими актами України.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна); якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації ? з
моменту прийняття його до
експлуатації; коли ж право власності на
нерухоме відповідно до закону підлягає
державній реєстрації ? з моменту такої
реєстрації. У разі необхідності право
власності на незавершене будівництво,
за наявності визначених законом умов,
може бути зареєстровано органом, який
здійснює державну реєстрацію
нерухомого майна (стаття 331 ЦК). З такого
ж моменту виникає право власності на
перероблену річ, створену з
використанням іншої речі (матеріалу).

Виходячи зі змісту частин першої,
другої статті 331 ЦК, частини першої
статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07 лютого 2002 року №
7/5, право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва.

Відповідно до статті 41 Конституції
України ніхто не може бути позбавлений
права власності чи обмежений у його
здійсненні, крім випадків,
встановлених Конституцією та законом.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про задоволення позову в
частині визнання права власності на
матеріали, з яких споруджувалась
прибудова до будинку №72 що складається
з однієї житлової кімнати площею - 20,8 м2,
кухні площею 7,5 м2, суміщеного санвузла
площею 3,2 м» та трьох коридорів площею:
2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2 відповідно обґрунтовані.
Відповідач на судовому засіданні та у
доводах апеляційної скарги не
заперечує наявність обставин, з якими
позивач пов»язує виникнення свого
права власності, що саме вона з
чоловіком з власні кошти здійснила
таку прибудову. Не заперечував проти
розпорядження такими матеріалами на
розсуд позивача, не допускаючи лише її
прав на користування земельною
ділянкою, переданою для обслуговування
будинку №72.

Законом України «Про архітектурну
діяльність» визначено поняття
забудовника, забудовник - особа, яка
відповідно до закону отримала право
власності або користування земельною
ділянкою для містобудівних потреб та
виконує передбачені законодавством
дії, необхідні для здійснення
будівництва або зміни (у тому числі
шляхом знесення) об'єкта
містобудування.

Відтак забудовником у юридичному сенсі
може бути визнана особа лише при умові
отримання прав на земельну ділянку,
відведену під забудов. Тому позивач не
може вважатись забудовником в його
правовому значенні, підстави
задоволення позову у цій частині
відсутні.

Однак, відповідно до матеріалів справи
та зібраних доказів позивач довела, що
здійснила та забезпечила за власні
кошти проведення будівельних робіт по
спорудженню прибудови до будинку №72,
тому є підстави для встановлення
такого факту у тому разі, якщо він
матиме юридичне значення для набуття
прав чи обов»язків.

Не підлягає задоволенню також вимога
позивача про визнання за нею права
власності на виконані роботи по
будівництву житлової прибудови,
оскільки виконані роботи не
відносяться до об»єктів права
власності. Позивач лише вправі
претендувати на визнання власником
витрачених коштів на такі роботи, що не
можна вважати тотожними поняттями.

Таким чином, при апеляційному
перегляді рішення суду першої
інстанції виявлено неповноту
з»ясування обставин справи та
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, що поряд з
порушенням норм матеріального права
становлять підстави для часткового
скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у позові, окрім визнання
права власності на будівельні
матеріали, з яких позивачем споруджено
у 1991році добудову до будинку АДРЕСА_1
розміром 59мх6,5м, що складається з
однієї житлової кімнати площею - 20,8 м2,
кухні площею 7,5 м2, суміщеного санвузла
площею 3,2 м» та трьох коридорів площею:
2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2 відповідно, однак не будо
здано в експлуатацію у передбаченому
законом порядку.

Скасуванню також підлягає рішення в
частині стягнення судових витрат з
відповідача на корить позивача.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, 308, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року скасувати в частині визнання
ОСОБА_3 забудовником житлової
прибудови до будинку АДРЕСА_1, розміром,
розміром 7,59 м х 6,50 м, що складається із
однієї житлової кімнати площею - 20,8 м2,
кухні площею 7,5 м2, суміщеного санвузла
площею 3,2 м» та трьох коридорів площею:
2,7 м2, 7,0 м2, 3,8 м2 відповідно, виконаних
робіт по будівництву даної житлової
прибудови, стягнення судових витрат,
ухвалити в цій частині нове про відмову
у позові.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржене протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра