АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 інстанції - Кривов'яз А.П.
Доповідач - Борисова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою прокурора
Святошинського району м. Києва в
інтересах Київської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 09 квітня 2014
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Лідер» до
ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив визнати
за ТОВ «Лідер» право власності на групу
нежилих приміщень загальною площею 117,6
кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
та визнати за ТОВ «Лідер» право
власності на нежилу будівлю, загальною
площею 47,3 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А»).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що право
власності на спірне нерухоме майно не
визнається та оспорюється
відповідачем, a також може не
визнаватися іншими будь-якими третіми
особами, які можуть чинити йому
перешкоди у володінні, користуванні та
розпорядженні зазначеним нерухомим
майном, тобто будуть заважати повною
мірою реалізовувати права передбачені
ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.320 ЦК України щодо
цього майна.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 09 квітня 2014 року позов
задоволено частково.

Визнано право власності за ТОВ «Лідер»
на нежилу будівлю (АЗС), загальною
площею 47,3 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А»).

В задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
прокурор Святошинського району м.
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради та Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що суд ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки не відповідають
обставинам справи та наявним в
матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що матеріали справи
взагалі не містять жодного дозвільного
документа, необхідність яких визначена
земельним та містобудівним
законодавством, а також доказів того,
що новозбудоване нерухоме майно було
прийняте в експлуатацію та пройшло
державну реєстрацію.

Крім того, задовольняючи позов та
визнаючи за позивачем право власності
на вищезазначений об'єкт нерухомості,
суд першої інстанції в порушення вимог
ст.ст. 33, 35, 36 ЦПК України фактично
прийняв рішення, яке стосується
інтересів Київської міської ради, як
власника земельної ділянки, на якій він
знаходиться, та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, як органу, на який покладено
обов'язок приймати в експлуатацію
закінчені будівництвом об'єкти, не
залучивши їх до участі у розгляді
справи.

В судовому засіданні апеляційного суду
прокурор доводи апеляційної скарги
підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивач ТОВ «Лідер» в
судове засідання не з'явився, направив
суду клопотання про відкладення
розгляду справи, посилаючись на те, що
адвокат ОСОБА_3 залучений в якості
представника для надання правової
допомоги директору ПП «Автопетроліум»,
у зв'язку з допитом останнього в якості
свідка у кримінальному провадженні.
Колегія суддів відхиляє заявлене
клопотання та вважає можливим
розглядати справу у відсутності
позивача та його представника,
оскільки при відкладенні розгляду
справи на 16 жовтня 2014 року представник
позивача не попередив суд про
неможливість його явки в судове
засідання.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення прокурора, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з того, що згідно положень ч.1
ст.115, ч.1 ст.328 ЦК України позивач є
власником майна набутого ним на
підставі відповідних правочинів та в
результаті здійснення ним
господарської діяльності.

Проте, з таким висновком суду
погодитися неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 08
квітня 2013 року між сторонами по справі
було укладено договір про спільну
діяльність, відповідно до якого,
сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання майна та зусиль спільно
діяти для досягнення наступної
спільної цілі з ремонту, будівництва
господарським способом нерухомого
майна, а саме: групи нежилих приміщень
загальною площею 117,6 кв.м, розташованих
в АДРЕСА_2, а також нежилої будівлі,
загальною площею 47,3 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ.
«А»).

Згідно з додатком № 1 до договору про
спільну діяльність від 08 квітня 2013
року, вартість ремонтно-будівельних
робіт становить 117000 грн., які ТОВ
«Лідер» зобов'язався сплати
відповідачу в строк до 31 грудня 2014 року.

Відповідно до п.4.1.6. зазначеного
договору, строком завершення
ремонтно-будівельних робіт є 01 вересня
2013 року.

Згідно з п. 4.1.7 договору, кінцевим
строком оплати виконаних робіт є 31
грудня 2014 року.

17 жовтня 2013 року позивачем було
одержано від відповідача лист від 17
жовтня 2013 року, в якому останній вказує,
що у разі не оплати роботи у
встановлений договором строк, право
власності на об'єкти переходить до
ОСОБА_2 з 30 червня 2013 року.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

В силу ч.1 ст.182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Заслуговують на увагу твердження
прокурора Святошинського району м.
Києва на те, що позивачем не доведено
факт набуття права власності на
збудоване нерухоме майно - на нежилу
будівлю (АЗС), загальною площею 47,3 кв.м,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ.
«А»), оскільки договір про спільну
діяльність не є документом, який
підтверджує факт набуття права
власності на новостворене майно.

Також є обґрунтованими посилання
апелянта на те, що позивачем було
здійснено самочинне будівництво,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Так, статтею 376 ЦК України визначено
ознаки самочинного будівництва, яке:

- здійснюється на земельній ділянці, що
не була відведена для цієї мети;

- без належного дозволу;

- без належно затвердженого проекту;

- з істотним порушенням будівельних
норм і правил.

В силу ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Відповідно до п.1 Порядку виконання
будівельних робіт, затвердженого
Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №
466, будівельні роботи - це роботи з
нового будівництва, реконструкції,
реставрації, капітального ремонту.

Пункт 2 Порядку передбачає, що
будівельні роботи можуть виконуватися
замовником після отримання документа,
що посвідчує право власності чи
користування земельною ділянкою, або
договору суперфіцію та:

подання замовником за формою згідно з
додатком і повідомлення про початок
виконання будівельних робіт Державній
архітектурно-будівельній інспекції
або її територіальному органу за
місцезнаходженням об'єкта будівництва
щодо об'єктів, будівництво яких
здійснюється на підставі будівельного
паспорта, які не потребують реєстрації
декларації про початок виконання
будівельних робіт або отримання,
дозволу на виконання будівельних
робіт, відповідно до переліку об'єктів,
будівництво яких здійснюється після
надіслання повідомлення про початок
виконання будівельних робіт;

реєстрації відповідною Інспекцією
декларації - щодо об'єктів будівництва,
що належать до І - III категорії
складності;

видачі замовнику Інспекцією дозволу на
виконання будівельних робіт - щодо
об'єктів будівництва, що належать до IV і
V категорії складності.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги,
безпідставно виходив з положень ст.392
ЦК України, відповідно до якої, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, оскільки ст.392 ЦК України
застосовуються у випадку, коли
захищається існуюче право власності,
набуте на законних підставах.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації
(систему органів державної реєстрації
прав центральний орган виконавчої
влади, що забезпечує реалізацію
державної політики у сфері державної
реєстрації прав, та структурні
підрозділи територіальних органів
Міністерства юстиції України, які
забезпечують реалізацію його
повноважень та є органами державної
реєстрації прав - ст. 6 Закону №1952-IV).

Як правило, усі об'єкти нерухомого
майна, зважаючи на свою специфіку,
після завершення будівництва
підлягають прийняттю до експлуатації
та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону № 1952-IV
права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Разом з тим, суд першої інстанції в
порушення вимог законодавства замінив
собою державні реєстраційні органи та
визнав право власності за позивачем у
порядку ст. 392 ЦК України, при
відсутності між сторонами спору.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не надав доказів на
підтвердження того, що порушене ним
питання щодо погодження прийняття
забудови до експлуатації було
предметом розгляду компетентним
державним органом, чи є законною
відмова у такому прийнятті.

Колегія суддів вважає, що
задовольняючи частково позов та
визнаючи за ТОВ «Лідер» право
власності на вищезазначений об'єкт
нерухомості, суд першої інстанції в
порушення вимог ст.ст. 33, 35, 36 ЦПК
України фактично прийняв рішення, яке
стосується інтересів Київської
міської ради, як власника земельної
ділянки, на якій він знаходиться та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, як органу, на який покладено
обов'язок приймати в експлуатацію
закінчені будівництвом об'єкти, не
залучивши їх до участі у розгляді
справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що рішення суду першої
інстанції в частині задововолених
позовних вимог ТОВ «Лідер» про
визнання права власності підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову в задоволенні даних позовних
вимог.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора
Святошинського району м. Києва в
інтересах Київської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 09 квітня 2014 року в частині
визнання за товариством з обмеженою
відповідальністю «Лідер» права
власності на нежилу будівлю (АЗС),
загальною площею 47,3 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ.
«А») - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення наступного
змісту.

В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «Лідер» до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
нежилу будівлю (АЗС), загальною площею
47,3 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (літ. «А») - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: