Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
Галицький районний суд м. Львова в
складі:

головуючого - судді
Стрельбицького В.В.,

при секретарі
Тарапацькому Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить визнати
недійсним заповіт як розпорядження на
випадок смерті, складений ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 21 травня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
її брат - ОСОБА_3, після смерті якого
залишилось спадкове майно, а саме
квартира АДРЕСА_1. Після смерті брата
позивач звернулась в Першу Львівську
державну нотаріальну контору із заявою
про прийняття спадщини, так як вона
являлась спадкоємцем за законом і
інших спадкоємців не було, оскільки
дружина ОСОБА_3 померла раніше, а дітей
у них не було. Однак, 21.05.2013 року їй стало
відомо, що згадану квартиру її брат
заповів ОСОБА_2 Позивач вважає заповіт
недійсним, оскільки за ОСОБА_3 ніхто не
доглядав, останній завжди говорив, що
квартира перейде їй у спадок. Також,
померлий був людиною похилого віку,
перебував у тяжкому стані і не міг
усвідомлювати значення своїх дій,
вчиняючи правочин. Окрім того, ОСОБА_3
ніколи не згадував про ОСОБА_2, а тому у
нього не було жодних мотивів чи
внутрішніх переконань складати
заповіт на користь відповідача. Таким
чином, позивач вважає, що оспорюваний
заповіт був складений під впливом
обману і сам спадкодавець в повному
обсязі не міг усвідомлювати значення
своїх дій.

В судовому засіданні позивач
та представник позивача, кожен окремо,
позов підтримали, та дали пояснення
аналогічні доводам викладеним у
позовній заяві. Просять позов
задоволити.

Відповідач та його
представник, кожен окремо, в судовому
засіданні позов заперечили з підстав,
викладених у письмових запереченнях.
Просять відмовити в задоволенні
позову.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, оцінивши
надані суду докази в їх сукупності, суд
вважає, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України визначено,
що заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України,
за позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
у м.Львові помер ОСОБА_3, що
стверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1 від 30.07.2013 року
/а.с.10/.

За життя ОСОБА_3 було складено
заповіт від 21.05.2013 року зареєстрований
в реєстрі №372, яким померлий належну
йому на праві власності квартиру
АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 /а.с.8/.

Згідно свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_2 /а.с.32/, 14.10.2008 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 було укладено шлюб у
Підберерізцівській сільській раді
Пустомитівського району Львівської
області, про що зроблено актовий запис
за №06.

Як видно з повідомлення №323 від
12.11.2013р. Комунальної Львівської міської
лікарні «Хоспіс» /а.с.52/, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою:
АДРЕСА_1, перебував на симптоматичному
лікуванні в Комунальній Львівській
міській лікарні «Хоспіс» з 16 квітня 2013
року по 02 червня 2013 року.

Пунктом 18 Постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 30.05.2008р.
«Про судову практику у справах про
спадкування» роз'яснено, що за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або
особою, яка через стійкий розлад
здоров'я не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними. Для встановлення психічного
стану заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу.

Згідно акту
судово-психіатричного експерта №558 від
11.08.2014 року /а.с.139-143/, в зв'язку з
недостатністю та суперечливістю даних
про психічний стан та неможливістю
оцінити глибину розладів свідомості
ОСОБА_3 у період укладення заповіту від
21.05.2013р., відповісти на поставлені
запитання щодо психічного стану ОСОБА_3
та можливості усвідомлення ним
значення своїх дій, не виявляється
можливим.

Свідок ОСОБА_7 в судовому
засіданні показала, що працює лікарем -
терапевтом в Комунальній Львівській
міській лікарні «Хоспіс» та була
лікуючим лікарем померлого ОСОБА_3
Останній часто плакав, боявся смерті,
його стан був важкий. Усі документи, що
стосувалися ОСОБА_3 підписував ОСОБА_2
ОСОБА_3 перебував в адекватному стані,
давав відповіді на всі запитання, хоча
при цьому був ослаблений. Також,
препарати, які призначались померлому,
є заспокійливими та призначене
лікування не могло вплинути на
розуміння та усвідомлення його дій.
Крім того, з моменту поступлення до
лікарні до 31.05.2013 року ОСОБА_3 перебував
на палатному режимі, він сам ходив по
палаті, мав можливість покидати
лікарню, що і робив зі слів її колег -
лікарів та мав можливість укласти
заповіт як в лікарні, так і поза її
межами. 31.05.2014 року стан ОСОБА_3
погіршився та він зліг. ОСОБА_3 до
лікарні доставляв ОСОБА_2 та відвідував
його там постійно.

Свідок ОСОБА_8 в судовому
засіданні показала, що вона доглядала
за ОСОБА_3 близько 4 років. Сім'я ОСОБА_2
надавала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 всіляку
допомогу, тобто опікувались ними.
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали разом на
вулиці Котика в м.Львові. ОСОБА_3 казав,
що дуже задоволений опікою ОСОБА_2 та що
йому неприємно спілкуватися з
родичами. ОСОБА_3 в цей час був в
адекватному стані.

Свідок ОСОБА_9 в судовому
засіданні показала, що вона є
прихожанка церкви, яку відвідували
ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_6, була
знайома з ними близько 3-4 років. Вона
приходила в гості до ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а
родина ОСОБА_7 опікувалася останніми.

Свідок ОСОБА_4 в судовому
засіданні показала, що вона працює
нотаріусом та посвідчуючи заповіт
ОСОБА_3 21.05.2014 року перевірила чи ОСОБА_3
орієнтується в просторі, в собі та в
часі, він давав чіткі відповіді на
запитання, був повністю адекватний.
ОСОБА_3 особисто повідомив, що хоче
переписати заповіт на сім'ю ОСОБА_2,
оскільки останні йому допомагають.
ОСОБА_3 власноручно підписав заповіт.

Також, з матеріалів справи видно,
що організацією та проведенням
поховання ОСОБА_3 займався ОСОБА_2 /а.с.45,
46/.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Проаналізувавши докази в їх
сукупності та взаємозв'язку, суд
приходить до переконання, що ОСОБА_3 в
момент вчинення оспорюваного заповіту
усвідомлював значення своїх дій та
бажав скласти заповіт на користь
ОСОБА_2, тобто такі дії померлого
відповідали його внутрішній волі, що
достатньо стверджується
вищенаведеними доказами.

Крім того, вищенаведені обставини
логічно пояснюють факт попереднього
складення заповіту ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_6

Суд не бере до уваги покази
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, оскільки
останні у своїх показах жодним чином
не підтвердили той факт, що ОСОБА_3 при
складанні заповіту не усвідомлював
значення своїх дій.

Також, у пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу
в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Одностороннім правочином є дія
однієї сторони, яка може бути
представлена однією або кількома
особами (ч.3 ст.202 ЦК України).

Отже, заповіт за своєю правовою
природою є одностороннім правочином,
та виходячи з положень ст.230 ЦК України,
такі не поширюються на односторонні
правочини, а тому покликання позивача
на ст.230 ЦК України є безпідставним.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до переконання, що в задоволенні позову
слід відмовити, оскільки обставини, на
які посилається позивач не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 3-11,60,88, 212- 215 ЦПК
України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної
сили скасувати вжиті ухвалою суду від
11.11.2013 року заходи забезпечення позову.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10-ти днів
після його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Стрельбицький В.В.