Справа №489/9743/13-ц 20.10.2014 20.10.2014 20.10.2014
Провадження №22-ц/784/2257/14
Головуючий першої інстанції: Кокорєв
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Ухвала

Іменем України

20 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Орельською Н.М.,

за участі:

- позивачки ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 08 липня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про вселення,

встановила:

11 листопада 2013 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про вселення.

В обґрунтування вимог позивачка
вказувала, що заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 01 жовтня 2012 року її
визнано такою, що втратила право
користування кімнатою АДРЕСА_1, на
виконання якого її було знято з
реєстрації у вказаній квартирі, та ця
квартира ОСББ «Космонавтів, 132 «в»
надана в користуванні відповідачам.

В подальшому після перегляду за
її заявою заочного рішення суду та
задоволення позовних вимог про
визнання її такою, що втратила право
користування зазначеною житловою
площею, рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року
рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2013
року скасовано, ухвалено нове про
відмову в позові.

У зв'язку з цим, було поновлено
реєстрацію позивачки за вказаною
адресою.

Посилаючись на відмову
відповідачів надати житлове
приміщення добровільно, та порушення
її прав щодо користування житлом,
позивачка просила вселити її до
квартири.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 08 липня 2014 року
відмовлено в позові ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просила рішення суду скасувати,
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивачки та її
представника, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із таких підстав.

-2-

Суд першої інстанції, в межах
заявлених вимог, повно з'ясував
обставини справи, дав належну оцінку
доказам, які були представлені
сторонами, і дійшов правильного
висновку про те, що позивачка не довела
свого права користування спірним
житлом у гуртожитку, а тому не
підлягала вселенню.

Звертаючись з даним позовом,
ОСОБА_2 вказувала на порушення
відповідачами її житлових прав щодо
користування житлом у гуртожитку.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 9
ЖК України ніхто не може бути обмежений
у праві користування жилим
приміщенням, займаним на законній
підставі.

В силу ч. 1 ст. 127 ЖК України
гуртожитки використовуються для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання.

Як визначено пунктом 2
Примірного положення про гуртожиток,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. № 208
(далі - Положення), гуртожитки
призначаються для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання.

Таким чином, зі змісту норм
глави 4 ЖК України, Положення,
вбачається, що гуртожитки надаються
громадянам у зв'язку з роботою
(навчанням) у разі відсутності у них за
місцем роботи (навчання) постійного
житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК
України жила площа в гуртожитку
надається за спеціальним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу.

В силу ст. 129 ЖК України на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Аналогічні положення щодо
порядку надання жилої площі у
гуртожитках містяться в пунктах 9,10
Положення.

На підтвердження свого права
користування спірною жилою площею
позивачка надала лише відомості про її
реєстрацію у гуртожитку з 13 березня
1990 року.

Із матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_2 була зареєстрована в кімнаті
АДРЕСА_1

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 01
жовтня 2012 року за позовом
ОСББ «АДРЕСА_1» ОСОБА_2 визнано такою, що
втратила право користування АДРЕСА_1,
на виконання якого її було знято з
реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням загальних зборів ОСББ
«АДРЕСА_1» від 14 грудня 2012
року ця квартира надана в користування
відповідачам.

За заявою ОСОБА_2 заочне рішення
суду було переглянуто та рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2013 року
задоволено позовні вимоги про визнання
її такою, що втратила право
користування зазначеною житловою
площею.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2013
року рішення суду від 23 квітня 2013 року
скасовано, ухвалено нове про відмову в
позові, у зв'язку з тим, що позивач є
неналежним.

-3-

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом до
відповідачів про їх виселення із
спірної квартири. Свої вимоги
мотивувала тим, що незаконним
вселенням відповідачів порушені її
житлові права.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 29
квітня 2014 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 03 червня 2014
року, в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено за недоведеністю
правомірності набуття права
користування спірним житлом у
гуртожитку відповідно до положень ЖК
України та Положення (а.с. 50-51).

Вказаними судовими рішеннями, які
мають преюдиціальне значення для
вирішення цієї справи, встановлено, що
житловий будинок по АДРЕСА_1
зареєстрований як гуртожиток на
підставі рішення виконавчого комітету
Миколаївської міської ради № 628 від 02
липня 1973 року.

Будинок перебував на балансі
Миколаївської взуттєвої фабрики № 8,
яка була приватизована шляхом
корпоратизації у АТ «Миколаївське
виробничо-торгівельне взуттєве
підприємство «НИКО» у 1993 році.
Новостворене підприємство 08 вересня 1999
року передало будівлю гуртожитку ТОВ
«Нікодім-Сервіс», яке, в свою чергу 25
лютого 2008 року з метою входження до
складу учасників ТОВ «Добробут-ТСТ»
передало його до статутного капіталу
останнього.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 12 лютого
2009 року за ТОВ «Добробут-ТСТ»
визнано право власності на будівлю
гуртожитку по АДРЕСА_1.

Постановою Одеського
апеляційного господарського суду від 20
жовтня 2011 року визнано недійсним
рішення зборів учасників ТОВ
«Нікодім-Сервіс», оформлене протоколом
№ 4 від 14 лютого 2008 року, щодо створення
нового ТОВ «Добробут-ТСТ» та
передачі до статутного фонду
товариства нерухомого майна - будівлі
гуртожитку в АДРЕСА_1, на підставі
даного судового рішення вилучені
відомості щодо реєстрації юридичної
особи - ТОВ «Добробут-ТСТ».

Право власності на гуртожиток
зареєстровано: 7334/10000 - ТОВ
«Добробут-ТСТ», а інші частки - різним
фізичним особам.

Зборами учасників ТОВ
«Добробут-ТСТ» 02 квітня 2011 року було
прийнято рішення про реєстрацію
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «АДРЕСА_1»
(далі - ОСББ «АДРЕСА_1») та передачу на
баланс останньому будівлі гуртожитку.

04 листопада 2011 року видано
свідоцтво, відповідно до якого
проведено реєстрацію ОСББ «АДРЕСА_1».

Судами встановлено, що позивачка
ОСОБА_2 у трудових відносинах з
Миколаївською взуттєвою фабрикою № 8
на 13 березня 1990 року та в подальшому не
перебувала.

Доказів того, що вона потребувала
поліпшення житлових умов, у зв'язку з
чим приймалось би спільне рішення
Миколаївською взуттєвою
фабрикою № 8 та профспілкового органу
про надання жилого приміщення у
гуртожитку та видачі спеціального
ордеру, вона не надала.

Крім того, ОСОБА_2 на підставі
виданого 23 травня 2005 року свідоцтва про
право на спадщину є власницею
трикімнатної квартири АДРЕСА_2.

-4-

При розгляді даної справи, суду
першої інстанції доказів
правомірності набуття права
користування спірною квартирою, окрім
реєстрації у квартирі, ОСОБА_2
не надала, хоча це згідно ст. 60 ЦПК
України є її обов'язком.

Посилання позивачки ОСОБА_2 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2013
року, яким скасовано рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2013 року, щодо її
права на користування спірним житлом є
необґрунтованими, оскільки рішенням
суду апеляційної інстанції не
вирішувався спір про право
користування квартирою, а встановлено,
що ОСББ «АДРЕСА_1» не був належним
позивачем за позовом про визнання
позивачки такою, що втратила право
користування житлом і воно не має
преюдиційне значення для вирішення
цієї справи.

Сама по собі реєстрація позивачки
в спірній квартирі не свідчить про
виникнення у неї права користування
жилим приміщенням.

У пункті 15 постанови Пленуму
Верховного суду України від 01
листопада 1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» наявність або відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилася
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

У зв'язку з цим, суд вірно відмовив
у задоволенні позову ОСОБА_2

Довідкою керуючий санацією ТДВ
МВТВП «НИКО» за № 27 від 07 серпня 2014
року, яка надана позивачкою лише суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_2
повідомлено про правомірність її
вселення до спірного житла за спільним
рішенням адміністрації Миколаївської
взуттєвої фабрики № 8 та
профспілкового комітету в зв'язку з
потребою у поліпшенні житлових вмов та
наявністю її трудових правовідносин з
Миколаївською взуттєвою фабрикою № 8, а
також видачі їй спеціального ордеру.

Проте, жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
обставин викладених у цій довідці не
надано та висновків суду не
спростовано.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду є
законним і обґрунтованим, а тому
відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 08 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: