Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді
Коробенка С.В.

при секретарі
Середі Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
житловий будинок та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на житловий будинок

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом і просить суд визнати за нею
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

Посилається на те, що у спірному
будинку вона постійно проживає з 2002
року відкрито та безперервно володіє
та користується будинком, утримує його
за власний рахунок, робить поточні та
капітальні ремонти, тобто, виконує усі
обов'язки власника. Зазначає, що раніше
відповідач ОСОБА_2 обіцяла подарувати
їй цей будинок, але до укладення
відповідного договору у нотаріуса
справа не дійшла. Враховуючи те, що
вона володіє спірним будинком більше
десяти років, вважає, що за нею може
бути визнано право власності на
спірний будинок за давністю
користування цим майном. На підставі
цього просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник
Позивача позов підтримав повністю та
просив його задовольнити.

Представник Відповідача позов не
визнав та заперечував проти його
задоволення, подав зустрічний позов
про визнання права власності на
житловий будинок за ОСОБА_2 Позовні
вимоги у зустрічному позові
обґрунтовує тим, що цей будинок було
побудовано Позивачем за зустрічним
позовом у 80-х роках на земельній
ділянці, яка перебуває в її
користуванні, даний будинок було
зареєстровано відповідно до діючого на
той час законодавства у відповідних
погосподарських книгах також, на її
ім'я було відкрито особовий рахунок
про, що є відповідна довідка.

У зустрічному позові Відповідач
зазначає, що у 2012 році вона почала
займатися процедурою приватизації
земельної ділянки і у Головному
управлінні земельних ресурсів м. Києва
дізналася, що оскільки на земельній
ділянці знаходиться нерухоме майно їй
необхідно надати правовстановлюючі
документи на нього. Але
правовстановлюючих документів вона не
знайшла. Зазначає, що будинок був
побудований нею у 80 - х роках. На той час
село Жуляни відносилось до Київської
області, і вся реєстрація проходила
через сільську раду.

Вважає, що відсутність у неї
правовстановлюючих документів на
спірний будинок сталася через те, що у
1989 році село Жуляни було приєднано до м.
Києва, і вся документація передавалася
до м. Києва, і під час цих змін документи
могли бути втрачені, або не
зареєстровані належним чином.

Відповідач вказує, що вона дійсно
дозволила у 2000-х роках своїй дочці
ОСОБА_1 проживати в цьому будинку, проте
мова про передачу їй будинку в дар не
може йти на сьогодні, враховуючи
відсутність правовстановлюючих
документів.

Для запобігання в майбутньому порушень
свого права власності на спірний
будинок Відповідач, як він вказує,
змушений звернутися до суду з даним
позовом, зазначаючи, що вирішити
питання, щодо його права власності на
спірний будинок є можливим виключно в
судовому порядку.

Представник Позивача за первісним
позовом заперечував проти задоволення
зустрічного позову, посилаючись на
статтю 322 ЦК України, якою встановлено
тягар утримання майна. Зокрема те, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зазначає, що починаючи з 2002 року ОСОБА_2
не брала участі в утриманні спірного
будинку, а увесь цей час спірний
будинок утримує Позивач. Разом з тим, на
уточнююче запитання суду представник
Позивач зазначив, що Позивач також не
має доказів утримання нею будинку.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню, а зустрічний позов є
обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10. ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст.ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивачем за первісним позовом не було
надано відповідних доказів, які
підтверджують кожну з обставин
позовних вимог.

Будівельна завершеність та наявність у
натурі вказаного житлового будинку
підтверджується Технічним паспортом
на садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1, виготовленим КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
станом на 05.07.2013 року.

У відповідності до техпаспорта спірний
будинок має загальну площу - 116,3 кв.м.,
житлову площу - 48,5 кв.м.

Згідно з планом земельної ділянки
№72:503:138 землекористувачем земельної
ділянки по АДРЕСА_1, площею 437,36 кв.м.,
значиться ОСОБА_2.

Згідно з архівною довідкою Архівного
відділу Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області по документах архівного фонду
«Жулянська сільська рада» у
погосподарських книгах є особовий
рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_2, проживаючої по
АДРЕСА_1, а також, земельна ділянка - 0,05
га.

За загальними правилами ст. 316
Цивільного кодексу України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

За нормою ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів, та право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим
будинком є будівля капітального типу,
споруджена з дотриманням вимог,
встановлених законом, іншими
нормативно-правовими актами, і
призначена для постійного у ній
проживання.

Відповідно до ст.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, що вступив в силу з
01.01.2004 року, норми даного кодексу
застосовуються до відносин, що виникли
після набрання ним чинності. Щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності ЦК України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли, або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Таким чином, законність будівництва
спірного будинку має перевірятися
судом за нормами ЦК України 1963 року, а
до прав та обов'язків сторін, що
випливають з даного будівництва в
зв'язку з вирішенням даного спору,
мають застосовуватися норми нового ЦК
України.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 зазначеної статті
визнання права власності на майно є
одним із способів захисту права
власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оскаржене або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до законодавства
колишнього СРСР, а саме Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої наказом Мінкомунгоспу
УРСР від 31 січня 1966 року, реєстрації
підлягали лише індивідуальні будинки
та домоволодіння у містах і селищах
міського типу Української РСР.

У сільській місцевості, до якої
відносився м/р Жуляни м. Києва на час
будівництва спірного будинку (с.
Жуляни приєднано до м. Києва на
підставі Указу Президії Верховної Ради
Української РСР від 26.08.1988 року «Про
розширення меж міста Києва»),
оформлення індивідуальних (приватних)
будинків здійснювалося шляхом
вчинення відповідного запису в
господарській книзі сільської ради та
відкриття особистого рахунку на ім'я
забудовника.

Інших правовстановлювальних
документів чинне на той час
законодавство не передбачало.

Крім того, відповідно до п.4 ст.3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом (до 01.07.2004 року), визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов, зокрема, якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов»язкової реєстрації таких прав.

На момент будівництва сторонами
спірного будинку діюче на той час
законодавство УРСР такої реєстрації
будинку не передбачало.

З цього випливає, що побудований ОСОБА_3
житловий будинок, зареєстрований на
праві власності в порядку,
встановленому законом на момент його
реєстрації, Жулянською сільською
радою, має статус приватної власності.

Відповідно до ч. 2. ст. 386 ЦК України,
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Таким чином, суд оцінивши належність,
допустимість, достовірність доказів,
достатність і їх взаємний зв'язок у їх
сукупності, заслухавши пояснення
сторін та їх представників на підставі
вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 16,
379-381, 386, 392, ЦК України; ст.ст. 1,2,4, 57-58, 60,
61, 88, 208-223 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 116,3 кв.м., житловою площею - 48,5
кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 243,60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: