Номер провадження: 22-ц/785/6669/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 03 вересня 2013 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Алькор» про
повернення грошових коштів набутих без
достатніх правових підстав,

в с т а
н о в и л а:

17 травня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 31 січня 2004 року,
відповідач ОСОБА_5 діючи в якості
представника ТОВ фірма «Алькор»,
отримав від позивача 344500 грн., що за
курсом АБ «Південний» було
еквівалентно 65000 дол. США, про що видана
власноручно написана розписка.
Отримані від позивача кошти відповідач
повинен був внести до каси ТОВ фірма
«Алькор» згідно договору № П/30 від 31
січня 2004 року або перерахувати на
рахунок товариства в якості оплати ним
вартості земельної ділянки, площею 15
соток за адресою: АДРЕСА_1. Однак
відповідач ОСОБА_5 не виконав свої
обов'язки та грошові кошти в розмірі
344500 грн. залишилися у відповідача без
достатньої правової підстави. Тому
відповідач зобов'язаний повернути суму
боргу 65000 дол. США (344500грн.) з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення з 31
січня 2004 року по 30 вересня 2012 року в
розмірі 66365 дол. США, що еквівалентно
530920 грн., та трьох процентів річних з
простроченої суми за період з 31 січня
2004 року по 14 травня 2012 року в розмірі
18094,93 дол. США, а всього 149459,22 дол. США, що
еквівалентно 1195637, 70 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 16, 611, 625, 1046, 1049, 1050, 1212 ЦК України,
позивач ОСОБА_3 просив суд позов
задовольнити (а.с. 2-3, 42-43)

Справа розглянута за відсутності
відповідача ОСОБА_5 та представника
третьої особи, ТОВ фірма «Алькор».

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено. Суд стягнув з
відповідача ОСОБА_5 на користь позивача
основної борг в розмірі 520000 грн.,
інфляційні витрати 530920 грн., три
процента річних 144759 грн., а всього
1195679,44 грн., та судові витрати: судовий
збір в сумі 3441 грн. (а.с. 27-28).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 02 червня 2014 року заява
відповідача ОСОБА_5 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення (а.с. 48).

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_5 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що судом першої
інстанції порушені норми
процесуального та матеріального права
(а.с. 52-62).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5,
пояснення на апеляцію представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та
представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню за
таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_5 безпідставно отримав 344500 грн.,
що за курсом АБ «Південний» було
еквівалентно 65000 дол. США, про що видана
власноруч написана розписка, тому він
зобов'язаний повернути суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення та
три процента річних від простроченої
суми. При цьому суд застосував ст. 1212 ЦК
України.

Проте, з таким висновком суду
погодитися неможливо з огляду на
наступне.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що отримані від нього кошти
відповідач повинен був внести до каси
ТОВ фірма «Алькор» згідно договору №
П/30 від 31 січня 2004 року або перерахувати
на рахунок товариства в якості оплати
ним вартості земельної ділянки, площею
15 соток за адресою: АДРЕСА_1. Однак
відповідач ОСОБА_5 не виконав свої
обов'язки та грошові кошти в розмірі
344500 грн. залишилися у відповідача без
достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач повинен був довести в судовому
засіданні належними та допустимими
доказами те, що відповідач ОСОБА_5
отримав грошові кошті в розмір 344500 грн.
без достатніх правових підстав, тобто
поза підставою, передбаченою законом,
іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку судом першої інстанції докази
були досліджені з порушенням закону,
тому апеляційний суд має законні
підстави для встановлення обставин, що
мають значення для справи, та
дослідження й оцінки наявних у справі
доказів, у тому числі і наданих
відповідачем суду апеляційної
інстанції, зокрема, копію квітанції до
приходного касового ордеру від 31 січня
2004 року (а.с. 63).

Так, суд першої інстанції не врахував
та не дав належної правової оцінки
правовідносинами, що виникли між
сторонами, зокрема договору №П/30 від 31
січня 2014 року та акту прийому-передачі
грошових коштів, який складений
відповідачем, а також належним чином не
встановив, чи може до цих правовідносин
застосовуватись положення ст. 1212 ЦК
України.

З матеріалів справи вбачається, 31 січня
2004 року між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ
фірма «Алькор», в особі її представника
ОСОБА_5, був укладений в простій
письмовій формі договір №П/30, за яким
«Заказчик» поручает, а «Исполнитель»
принимает на себя обязанности по
осуществлению комплекса мероприятий
по передаче в собственность
«Заказчику» земельного участка
площадью 15 соток, расположенного по
адресу: АДРЕСА_1 и определенного
сторонами на местности согласно
существующего генплана под № 12, на
условиях указанных в договоре (п. 1.1
Договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору к каждому
пункту договора, включающему в себя
передачу денежных средств,
составляется акт приема-передачи,
который подписывается полономочными
представителями сторон по настоящему
договору и является неотлемемой частью
договора, тобто наявний у справі акт
прийому-передачі від 31.01.2004 року с
невід'ємною частиною Договору яким
підтверджено, що позивач передав
грошову суму у відповідності з
договором №П/30 від 31.01.2004, а ТОВ фірма
«Алькор» в особі ОСОБА_5 прийняла.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Із системного аналізу положень ЦК
України можна дійти висновку про те, що
правочин є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна
(отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання) Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст. 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх судів України.

Аналізуючи зазначенні положення
закону, враховуючи вказані обстави та
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність приведених доказів
кожного окремо і у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що відповідач
ОСОБА_5 діяв на підставі договору від 31
січня 2004 року та в інтересах ТОВ фірма
"Алькор".

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що в судовому
засіданні не доведено, що відповідач
ОСОБА_5 порушив права позивача та
безпідставно отримав грошові кошти й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
не підлягають судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними,
необґрунтованими й задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Згідно чч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо суд апеляційної
або касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Відповідач поніс і документально
підтвердив витрати по сплаті судового
збору в сумі 1827 грн. при подачі
апеляційної скарги (а.с. 51). Тому з
позивача ОСОБА_3 на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору в сумі 1827 грн.

Порушення судом норм процесуального
права, а саме, ст.. ст.. 179, 212, 213, 214 ЦПК
України, норм матеріального права, а
саме, ст. ст. 1000, 1212, 1213 ЦК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити,
заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 03 вересня
2013 року скасувати й ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Товариство з
обмеженою відповідальністю фірма
«Алькор», про повернення грошових
коштів набутих без достатніх правових
підстав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер платників податків НОМЕР_1,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_5,
ідентифікаційний номер платників
податків НОМЕР_2, зареєстроване місце
проживання: АДРЕСА_2 витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору, в сумі 1827
грн.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік