Справа № 344/9840/14-ц
Провадження № 2/344/3625/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
до ОСОБА_5 про визнання особи такою що
втратила право користування жилим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, представляючи інтереси
неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулася до Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області з позовом до ОСОБА_5 про втрату
права користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, зняття
з місця реєстрації.

У позовній заяві зазначено, що
неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4
належить на праві спільної сумісної
власності квартира згідно Свідоцтва
про право на спадщину від 09.08.2013 р.,
відповідач є колишнім чоловіком
ОСОБА_2, з 2011 року в дану квартиру була
зареєстрована відповідач. Однак, з
січня 2012 року він в цій квартирі не
проживає, виїхав з даної квартири,
забравши всі речі, не несе витрати по
утриманню квартири.

Позивач просила позов задовольнити.

Відповідач надіслав 02.09.2014 року до суду
заяву про визнання позову.

Суд дослідивши та перевіривши всі
докази в їх сукупності, приходить до
висновку що позов підлягає до
задоволення частково, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що неповнолітнім
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві
спільної сумісної власності квартира
АДРЕСА_1, згідно Свідоцтва про право на
спадщину від 09.08.2013 р. (а.с.4-9), відповідач
є колишнім чоловіком ОСОБА_2 (матері
власників квартири), шлюб з яким
розірвано рішенням Галицького
районного суду від 20.03.2012 року (а.с.10).

Відповідач визнав той факт що в цій
квартирі він не проживає, виїхав з
даної квартири, забравши всі речі. Не
заперечує щодо задоволення позову.

Отже, право на користування було набуто
відповідачем, а після остаточного
виїзду з даної квартири та переїзду на
постійне місце проживання в інший
населений пункт та встановлення факту
не проживання більше 2-х років по місцю
реєстрації, відповідач втратив таке
право на користування житлом.

Оскільки з обставин справи вбачається,
що питання визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням стосується колишнього
члена сім'ї власника житлового
приміщення, тому спір підлягає
вирішенню відповідно до статті 405 ЦК.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Законом, на який зроблено
посилання в частині першій статті 405 ЦК,
не може бути ЖК УРСР. Для регулювання
відносин між власником житла та
членами його сім'ї законодавець
використав правову конструкцію
(сервітут), яка раніше до цих відносин
не застосовувалась. Тому, хоча
положення житлового законодавства і
підлягають переважному застосуванню
до житлових відносин на підставі ст..3
ЖК УРСР, до правовідносин із приводу
сервітуту вони можуть застосовуватись
лише за аналогією. З урахуванням цього
треба визнати, що стосовно права членів
сім'ї власника помешкання на
користування ним, чинним є правило ч.1
ст.405 ЦК, що передбачає визначення
власником житлових приміщень, які
мають право займати члени сім'ї.

Оскільки інше не встановлено чинними
законами, договором, заповітом, на
підставі яких встановлено сервітут,
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що призводить до втрати членом сім'ї
права користування помешканням.

Однак, що стосується вимоги зняття з
місця реєстрації за даною адресою, то в
цій частині слід відмовити, оскільки
вимоги про покладення зобов'язання
провести зняття з реєстрації є
передчасними, тому що відповідно до
вимог статті 7 Закону України від 11
грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

За ст..174 ЦПК України відповідач може
визнати позов протягом усього часу
судового розгляду, зробивши усну заяву.
До ухвалення судового рішення у зв'язку
з визнанням позову відповідачем суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи не обмежений представник
сторони, який висловив намір вчинити ці
дії, у повноваженнях на їх вчинення. У
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають до
задоволення частково.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60,
174, 212-215, 224-229 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1,
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя:
Польська
М.В.