печерський районний суд міста києва
Справа № 2-3635/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бортницької
В.В.,

при секретарі - Клименко О. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання договору позики
недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в липні 2012 року
звернувся до суду з вказаним позовом та
просить стягнути з ОСОБА_2
заборгованість за договором позики в
розмірі 6 000 000 грн. з врахуванням
індексу інфляції в розмірі 71 400 грн., 3%
річних від простроченої суми боргу в
розмірі 280 000 грн. В рахунок стягнення
заборгованості звернути стягнення на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що
відповідач 01.07.2010 року взяла у нього під
розписку в борг грошові кошти в сумі 6 000
000 грн. і зобов'язалась їх повернути до
02.08.2011 року, що підтверджується
особистою розпискою відповідача.
Проте, відповідач зобов'язання
порушила та, не зважаючи на
неодноразові звернення позивача,
грошові кошти не повернула. Відтак,
позивач також нарахував індекс
інфляції та три проценти річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Позивач вважає, що борг
може бути погашений шляхом визнання з
ним права власності на квартиру
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач та його
представники позовні вимоги
підтримали з викладених в позовній
заяві підстав та просили їх
задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні щодо задоволення позову
заперечували, зазначивши, що грошових
коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 не отримувала,
розписка є підробленою.

Відповідач також звернулася до суду з
зустрічним позовом, в якому просила суд
визнати недійсним договір позики між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.07.2010 року.
Позовні вимоги за зустрічним позовом
обґрунтовані тим, що відповідач не
підписувала розписки та не брала
грошових коштів у позивача. Відповідач
стверджувала, що розписка виготовлена
не 01.07.2010 року, а спеціально для подачі
позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України
встановлено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач посилається на те, що
відповідач 01.07.2010 року взяла у нього під
розписку в борг грошові кошти в сумі 6 000
000 грн. і зобов'язалась їх повернути до
02.08.2011 року, що підтверджується
розпискою.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
посилається на те, що розписку від
01.07.2010 року не підписувала, коштів не
отримувала.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладення договору
позики письмовим доказам (розписці),
суд дійшов висновку, що позивачем не
доведено передання ним позичальнику
визначеної суми грошей.

Вказаний висновок суду підтверджено
висновком комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32, з
якого вбачається, що підпис в розписці
від імені ОСОБА_2, яка датована 01.07.2010, а
також записи і підписи у зразках
порівняння виконані рукописним
способом - кульковими ручками,
спорядженими пастами
синьо-фіолетового кольору. В розписці
від імені ОСОБА_2, яка датована 01.07.2010 та
в документах, що надані в якості
вільних зразків, відсутні ознаки
штучного зістарювання. Час виконання
підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від
імені ОСОБА_2, датованій 01.07.2010 не
відповідає вказаній у ній даті
виконання. Підпис від імені ОСОБА_2
найбільш імовірно був виконаний
пізніше жовтня 2010 року. Встановити
більш точно час виконання підпису не
видається за можливе через малу
кількість порівняльних зразків для
відповідної пасти. Встановити, ким -
самою ОСОБА_2 або іншою особою -
виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у
графі «ОСОБА_2» у розписці від 01.07.2010 про
отримання грошових коштів від ОСОБА_1,
не виявилося можливим з причин,
вказаних у дослідницькій частині.

Вказаний висновок експертів за
результатами проведення комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32
складений відповідно до Закону України
«Про судову експертизу»
кваліфікованим судовими експертами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Висновок
містить докладний опис проведеного
експертом дослідження та обґрунтовані,
чіткі висновки з поставлених запитань.
Оцінивши висновок експертів за
результатами проведення комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32 за
правилами ст. 212 ЦПК України, суд не
знайшов жодних обставин, які б
дозволяли стверджувати про
необґрунтованість, неправильність
висновку чи суперечливість його іншим
матеріалам справи.

Суд критично ставиться до висновку
експерта № 215 від 04.10.2013 року (експерт
ОСОБА_6.) та висновку експерта №297 від
06.02.2014 р. (експерт ОСОБА_7.), оскільки
вказані експертні висновки носять
взаємовиключний характер. У висновку
судового експерта ОСОБА_6 вказано, що
підпис від імені ОСОБА_2 в розписці
виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з
ретельним наслідуванням справжнього
підпису ОСОБА_2 У висновку судового
експерта ОСОБА_8, зазначено, що підпис
від імені ОСОБА_2 виконаний ОСОБА_2

Аналіз цих двох взаємовиключних
висновків дає підстави стверджувати,
що категоричний одноособовий висновок
судового експерта ОСОБА_7 від 6 лютого
2014 року № 297, який провів повторну
почеркознавчу експертизу, не
спростовує висновку від 4 жовтня 2013
року № 215. При цьому суд при аналізі
висновку судового експерта ОСОБА_7 від 6
лютого 2014 року № 297, бере до уваги те, що
вказаний висновок експерта містить
певні смислові ті інші повторення
Висновку спеціаліста №61 від 24 жовтня
2012 року. Зокрема, дослідницька частина
висновку експерта повністю
скопійована з висновку спеціаліста.
Відповідно до пункту 2.2. Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень на
експерта покладаються обов'язок
особисто провести повне дослідження,
дати обґрунтований та об'єктивний
письмовий висновок на поставлені
питання, а в разі необхідності
роз'яснити його.

Крім того, висновок експерта № 215 від
04.10.2013 року та висновок експерта №297 від
06.02.2014 р. спростовані висновком
експертів за результатами проведення
комплексної судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32, який
прийшов до висновку, про неможливість
встановити, ким - самою ОСОБА_2 або іншою
особою - виконаний підпис від імені
ОСОБА_2 у графі «ОСОБА_2» у розписці від
01.07.2010 про отримання грошових коштів
від ОСОБА_1

Враховуючи, що висновком експертів за
результатами проведення комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32,
встановлено, що розписка від імені
ОСОБА_2 виготовлена не 01.07.2010 року, а в
інший більш пізній період, то суд не
може взяти до уваги розписку від 01.07.2010
року в якості доказу передачі 01.07.2010
року ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів в
розмірі 6 000 000 грн. на виконання
договору позики. Жодних інших доказів
передачі грошових коштів позивачем
надано не було. Окрім того, під час
розгляду справи не було встановлено, що
підпис в розписці від 01.07.2010 року
виконаний саме ОСОБА_2

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими і до задоволення не
підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору позики,
суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 205 ЦК України,
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Законодавством визначено, що договір
позики укладається в момент передачі
грошових коштів, відповідний момент
укладення договору може
підтверджується розпискою, про
передачу грошових коштів. Під час
судового розгляду встановлено, що
розписка від 01.07.2010 року 01.07.2010 року не
складалася, а тому не може
підтверджувати передачі грошових
коштів у вказаний день. Позивачем не
надано доказів на підтвердження
підписання ОСОБА_2 згаданої розписки.
Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що договір позики між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 про передачу 01.07.2010 року
грошових коштів в розмірі 6 000 000 грн. зі
строком повернення 02 серпня 2012 року є
неукладеним, а тому не може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Враховуючи те, що судом відмовлено в
задоволенні як первісного так і
зустрічного позовів, то суд вважає за
необхідне покласти на кожну зі сторін
ті витрати які вона несла самостійно.

Керуючись ст. ст. 202-203, 1046, 1051 ЦК України,
ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором позики - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В.В. Бортницька