АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/4313/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 639/1665/14-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного

суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді
Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій О.П.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті
Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду міста Харкова від 07
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа
державний нотаріус П'ятої Харківської
державної нотаріальної контори
Волохіна О.В. про визнання недійсним
договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним укладеного між нею та ОСОБА_4
02.07.2007 року нотаріально посвідченого
договору дарування 45/100 частин
житлового будинку літ. «А-1» з
відповідною частиною надвірних
будівель, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. Просила поновити строк
позовної давності звернення її до суду
з цим позовом та стягнути з
відповідачки понесені нею судовi
витрати.

Посилалася на те, що при укладанні
вищевказаного договору дарування її
було введено в оману щодо правових
наслідків договору, так як вона
вважала, що укладає з ОСОБА_4 договір
довічного утримання, оскільки
відповідачка обіцяла доглядати за нею
та надавати матеріальну підтримку.
Крім того вважала, що оспорюваний
договір є удаваною пригодою, оскільки
укладений з метою приховати договір
довічного утримання, та порушив права
неповнолітньої дитини ОСОБА_7 - сина її
сестри, який на час укладення угоди
проживав в цьому будинку. Про
укладання нею оспорюваного договору їй
стало відомо тільки у жовтні-листопаді
2013 року зі слів сестри ОСОБА_8

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала
за його безпідставністю, посилаючись
на те, що до укладання оспорюваного
договору дарування ОСОБА_3 продала їй
55/100 частин спірного будинку, і
позивачка була ініціатором цих
договорів, розуміла значення своїх дій
та їх наслідки.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 07 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушення вимог
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову та визнати недійсним
оспорюваний нею договір дарування
частини будинку.

Зазначає, що судом першої інстанції
безпідставно проігнороване клопотання
представників позивачки про виклик та
допит свідків та сторін по справі, та
не враховано, що на час укладення
договору дарування в спірному
житловому будинку, який не був ветхим,
була зареєстрована неповнолітня особа,
яка як і інші зареєстровані в цьому
будинку особи, не отримували листа
державного нотаріуса про вчинення
оспорюваного правочину.

Третя особа - державний нотаріус
П'ятої Харківської державної
нотаріальної контори Волохіна О.В. -
надала до апеляційного суду письмові
пояснення на апеляційну скаргу, в яких
зазначила, що посвідчення
оспорюваного договору дарування було
здійснено при повному дотриманні
приписів чинного законодавства
України та в межах положень
нормативно-правових актів, і підстав
для визнання цього договору недійсним
немає.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, що з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи ОСОБА_3 на праві
приватної власності належав житловий
будинок літ. « А-1» з відповідною
частиною надвірних будівель, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, який
17.10.2006 р. був зареєстрований на її ім'я в
КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації».

20.02.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу 55100 частин
житлового будинку літ. «А-1» з
відповідною частиною надвірних
будівель, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

02.07.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений нотаріально посвідчений
договір дарування 45100 частин житлового
будинку «літ. А-1» з відповідною
частиною надвірних будівель, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання недійсним цього
договору дарування, суд першої
інстанції виходив з того, що
волевиявлення ОСОБА_3 на безоплатне
відчуження частини будинку шляхом
укладення договору дарування було
вільним та відповідало її інтересам.
ОСОБА_3 не довела наявність обману з
боку ОСОБА_4, а також те, що помилка щодо
природи правочину, прав і обов'язків
сторін, дійсно мала місце під час
укладення оспорюваного договору, та
відсутність при його укладенні
порушення прав неповнолітньої особи.

Судова колегія вважає, що такий
висновок районного суду відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ч.1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилялася
щодо обставин, які мають значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину.
Помилка щодо мотивів вчинення
правочину не має істотного значення,
крім випадків, установлених законом.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи ОСОБА_3 при
укладанні та посвідченні договору
дарування 45100 частин спірного будинку
усвідомлювала вчинення своїх дій та їх
наслідків, при цьому волевиявлення
ОСОБА_3 було направлено саме на
безоплатне відчуження цієї частини
будинку ОСОБА_4

Доводи апелянта на те, що вона
помилялася щодо природи цього
договору, прав і обов'язків сторін, що
має істотне значення, оскільки ОСОБА_4
обіцяла доглядати за нею та надавати
матеріальну підтримку, не
підтверджуються матеріалами справи.

Судом першої інстанції
обґрунтовано зроблений висновок про
те, що позивачкою та її представниками
не надано до суду об'єктивних даних про
те, які ж саме види забезпечення або
догляду за ОСОБА_3 повинна була
надавати чи здійснювати ОСОБА_4 та в
якому грошовому виразі.

До суду першої та апеляційної
інстанції апелянт та її представники
не надали відповідно до ч.2 ст. 10, ст.ст.
58-60 ЦПК України докази, які б свідчили
про те, що при укладання та
нотаріальному посвідченні
оспорюваного договору дарування
ОСОБА_3 неправильно сприймала предмет
чи інші умови угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, і що при відсутності
зазначеного неправильного сприйняття
можна вважати, що цей договір дарування
не був би укладеним.

Як свідчать матеріали справи та
зазначено ОСОБА_3 у своїй позовній
заяві у спірному будинку проживає
ОСОБА_4 з сім'єю, яка при укладенні
оспорюваного договору не брала на себе
обов'язок забезпечувати відчужувача
житлом в спірному будинку відповідно
до ст. 750 ЦК України.

У зв'язку з зазначеним доводи
апеляційної скарги на те, що
оспорюваний договір дарування є
удаваним правочином, не відповідає
вимогам ст.. 235 ЦК України,

Судом першої інстанції на
підставі наданих сторонами доказів
зроблений обґрунтований висновок й про
те, що ОСОБА_3 не доведено факт
наявності обставин, які б могли
перешкодити вчиненню правочину, або
замовчування відповідачкою цих
обставин, тобто вчинення ОСОБА_3
оспорюваного договору дарування
частини будинку під впливом обману.

Судом першої інстанції також
правильно зроблений висновок про те, що
під час укладання договору дарування
частини спірного будинку не були
порушені права неповнолітньої дитини,
оскільки до нотаріальної контори
ОСОБА_3 була надана довідка про осіб,
які зареєстровані в цьому будинку, де
відсутнє посилання на те, що серед них
є неповнолітня дитина.

Доводи представників апелянта в
суді апеляційної інстанції про те, що в
оскаржуваному рішенні суду зазначений
інший будинок - АДРЕСА_2, а не будинок
АДРЕСА_1, щодо якого укладений
оспорюваний правочин, є
безпідставними.

Зазначення в оскаржуваному
рішенні спірної частини будинку за
адресою: АДРЕСА_1 є правильною,
оскільки цей будинок вказаний судом
відповідно до наданих сторонами
документів як літ. «А-1», а посилання в
рішенні суду на будинок за номером
АДРЕСА_2 відсутнє.

Судова колегія вважає, що надані
сторонами докази оцінені судом першої
інстанції відповідно до вимог ст.. 212
ЦПК України, рішення якого відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції вимог
процесуального закону не є підставою
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України для
скасування або зміни оскаржуваного
рішення суду, оскільки такі порушення
не призвели до неправильного вирішення
спору.

Керуючись ст.ст. 303, 304,
п.1.ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК
України,

судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Харкова від 07 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: