22-ц/775/1534/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Шатілова Л.Г.
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к
р а ї н и

21 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,

при секретарі
Чепіга Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 вересня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки у розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди. Посилався на те, що перебував з
27.05.1999р. по 02.09.2013р. у трудових
відносинах з відповідачем, який при
виплаті заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати за період
з березня 2003 року по липень 2006 року, яка
разом із компенсацією загалом в сумі
1070,60грн. була стягнута на його користь
за рішенням Іллічівського районного
суду міста Маріуполя від 14.05.2014р. Однак,
присуджена сума позивачеві до моменту
звернення із даним позовом не
виплачена. У зв'язку з чим ОСОБА_1 просив
суд стягнути з відповідача середній
заробіток за весь час затримки у
виплаті належних сум з 03.09.2013р. по день
ухвалення рішення 24.09.2014р. (із
урахуванням уточнення позовних вимог -
а.с. 36) в розмірі 56203,14грн., відшкодувати
моральну шкоду, що полягає в душевних
стражданнях від порушення його прав на
оплату праці, в розмірі 1000грн., а також
компенсувати за рахунок відповідача
витрати на правову допомогу в розмірі
1000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 вересня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки у
розрахунку при звільненні в розмірі
1068,96грн., моральну шкоду в розмірі
200грн., витрати на правову допомогу в
розмірі 20,70грн. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Стягнуто з
ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави
судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на недоведеність обставин,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення змінити в частині
розміру стягуваного середнього
заробітку за час затримки у розрахунку,
відшкодування моральної шкоди та
витрат на правову допомогу, вимагаючи
стягнення повної суми по цих позиціях,
що заявлені у змісті позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» -
Новгородської В.В., яка заперечувала
проти скарги, розглянувши справу
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомлених про дату і
час розгляду справи позивача ОСОБА_1 і
його представника ОСОБА_2, від якої
надійшла заява про вирішення справи у
її відсутність, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з таких
підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 27.05.1999р. по 02.09.2013р.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

За період з березня 2003р. по липень 2006р.
індексація заробітної плати позивача
не проводилась, у зв'язку з чим за
чинним рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 14.05.2014р. з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» стягнуто індексацію
заробітної плати з компенсацією за
період з березня 2003р. по липень 2006р. у
розмірі 1070,60грн.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на
виникнення між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача щодо виплати індексації
із компенсацією роботодавцем до
вирішення спору в суді і після
ухвалення рішення з цього приводу,
стягнув частково середній заробіток за
час затримки у розрахунку при
звільненні, виходячи з принципу
розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог по основній вимозі щодо
індексації і компенсації. Частково
відшкодовуючи позивачеві немайнову
шкоду, суд виходив з характеру
порушених трудових прав і керувався
положеннями ст. 237-1 КЗпП України. Крім
того, частково відшкодовуючи
позивачеві витрати на правову
допомогу, суд застосував правило
пропорції у відношенні до розміру
задоволеної частини позову за ст. 88 ЦПК
України.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнений з
роботи 02.09.2013р., що є останнім днем його
роботи, що підтверджено ПАТ «ММК ім.
Ілліча».

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки у розрахунку за період з
03.09.2013р. по 24.09.2014р., що становить 267
робочих днів. Середньоденна заробітна
плата позивача на момент його
звільнення становиться 193,84грн., судом
розраховано загальний розмір
середнього заробітку за вказаний час в
сумі 51755,28грн.

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Суд дійшов вірного висновку про
наявність підстав для застосування
відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо
роботодавця зі стягненням з останнього
на користь працівника середнього
заробітку за весь час затримки у
розрахунку при звільненні, оскільки
роботодавець не звільняється від такої
відповідальності і після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
(індексація з компенсацією), при тому,
що присуджена заборгованість фактично
не була виплачена з вини підприємства,
в чому впевнилась колегія суддів під
час перевірки законності
оскаржуваного рішення.

При цьому суд першої інстанції
визначив частково суму середнього
заробітку, врахувавши існуючий спір
між сторонами щодо розміру стягуваних
сум по індексації і компенсації, що
завершилось ухваленням судового
рішення від 14.05.2014р., чому передувало
невиконання роботодавцем вимог щодо
повного розрахунку із звільненим
працівником в досудовому порядку.

Визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції -
1068,96грн., суд, керуючись принципом
співмірності, врахував, як схвалює
колегія суддів, частковість
задоволення позовних вимог про
стягнення суми заборгованості по
індексації і компенсації загалом -
1070,60грн., що становить 1,3% від
нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за
період березня 2003 року по липень 2006
року, що підлягала індексації загалом в
сумі 82227,98грн.; істотність цієї частки
(2,07%) порівняно із середнім заробітком,
розрахованим за спірний період в сумі
51755,28грн.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із задоволеними сумами, що відповідає
положенням п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11. А, відтак, посилання
представника позивача в апеляційній
скарзі на математичну і законодавчу не
спроможність застосованої судом
формули є неслушним.

Враховуючи, що факт порушення трудових
прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження
в судовому засіданні, правильним
визнається рішення про відшкодування
позивачеві моральної шкоди, оскільки, у
відповідності з положеннями ст. 237-1
КЗпП України, відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Задовольняючи частково позов та
визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди у 200грн., суд першої
інстанції навів правове обґрунтування
свого рішення, підстав для зміни
рішення в зазначеній частині та
збільшення розміру відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів не
вбачає. Посилання на наявність
психічної травми у позивача та інші
розлади здоров'я у зв'язку з невиплатою
при звільненні позивачу індексації та
компенсації заробітної плати, як не
доведені будь-якими доказами, не
беруться до уваги.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні і
відшкодування заподіяної шкоди
інтересам позивача немайнового
характеру.

Рішення суду про відшкодування витрат
на правову допомогу також підлягає
залишенню без зміни, оскільки суд навів
в мотивувальній частині рішення
відповідне обґрунтування, яке
базується на вимогах закону та
матеріалах справи.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_1 уклав
з адвокатом ОСОБА_4 договір про надання
правової допомоги, сплативши згідно
квитанції 1000грн. за надання юридичної
консультації, складання позовної заяви
і розрахунку середнього заробітку,
виконання чого підтверджено
відповідним актом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо компенсації позивачеві
за рахунок відповідача частково витрат
по даній позиції, з дотриманням правила
пропорційності до задоволених вимог
згідно із ст. 88 ЦПК України, в розмірі
20,70грн., що пропорційно 2,07% задоволеної
суми (1068,96грн.) по відношенню до розміру
середнього заробітку за період з
моменту звільнення позивача по день
ухвалення рішення (51755,28грн.), і що не
перевищує розміру, визначеного у ст. 1
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

Посилання в апеляційній скарзі
представника позивача на необхідність
компенсації за рахунок відповідача
повного обсягу сплачених коштів на
правову допомогу не грунтується на
положеннях ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
стороною позивача до апеляційного суду
не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга
представника позивача підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді