Справа № 603/398/14-ц
Провадження № 2/603/121/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Бішко І.М.

розглянувши в судовому засіданні в
залі суду міста Монастириська цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа орган опіки і піклування
Монастириської районної державної
адміністрації

про позбавлення батьківських прав та
зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в
Монастириський районний суд
Тернопільської області з позовом до
ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа:
орган опіки і піклування Монастирської
районної державної адміністрації, в
якому просить позбавити відповідача
батьківських прав відносно
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків, зокрема, не сплачує
аліменти, не створює умов для фізичного
та духовного розвитку дитини, не
спілкується з сином та не цікавиться
його особистим життям. Позивач також
просить суд змінити розмір аліментів
на утримання сина ОСОБА_3, зокрема
просить збільшити розмір аліментів з 500
грн. на місяць до 600 грн., та стягувати
аліменти до досягнення дитиною
повноліття.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позов та додатково
пояснила, що після розірвання шлюбу з
відповідачем 06 вересня 2012 року дитина
залишалася проживати з нею, а
відповідач став ухилятися від
виконання батьківських обов`язків - не
надавав матеріальної допомоги на
утримання дитини, не займався
вихованням сина, не спілкувався з ним,
не цікавився станом його здоров`я і
навчанням. Відповідач лише двічі
бачився із сином у вересні 2012 року та
січні 2013 року, що на її думку є
недостатнім. В той же час у сина ОСОБА_3
склалися з її теперішнім чоловіком
ОСОБА_4 відносини як між сином і
батьком, він виховується у повноцінній
сім`ї й спілкування з відповідачем
негативно вплине на його психологічний
стан. Також зазначила, що коли вона
зверталася до відповідача про надання
дозволу на вивіз сина за кордон,
відповідач безпідставно відмовив їй у
цьому. Окрім цього позивач, просила про
винесення заочного рішення.

Представник позивача ОСОБА_5 позов
підтримав повністю та просив його
задоволити.

Представник третьої особи органу
опіки і піклування Монастириської
районної державної адміністрації
ОСОБА_6, позов підтримав, та вважає за
доцільне позбавити батьківських прав
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_1,
відносно його малолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Окрім цього, в
судовому засіданні під час надання
пояснень, висловив свою особисту думку,
як працівник служби у справах дітей
Монастириської районної державної
адміністрації, що позбавлення відносно
відповідача батьківських прав буде
передчасним, оскільки на його думку
поведінка відповідача може змінитися
внаслідок застосування до останнього
превентивних заходів.

Прокурор Ковальчин М.М позов
підтримала з підстав зазначених
позивачем.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, хоча належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, про причини неявки суд не
проінформував.

Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення), а тому
суд, дослідивши матеріали справи не
вбачає підстав для відкладення справи
і вважає можливим розглянути її на
підставі наявних в матеріалах справи
доказів з винесенням заочного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд
постановив ухвалу про заочний розгляд
справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2007 року
сторони уклали шлюб, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб серії НОМЕР_1, виданого відділом
реєстрації актів цивільного стану
Новомиргородського районного
управління юстиції Кіровоградської
області від 20 жовтня 2007 року, актовий
запис №115 ( а.с. 7).

Від даного шлюбу мають сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є
відповідач по справі, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження дитини серії НОМЕР_2,
виданого відділом реєстрації актів
цивільного стану Монастириського
районного управління юстиції
Тернопільської області від 04 липня 2008
року ( а.с. 9).

Як вбачається з рішення
Монастириського районного суду
Тернопільської області від 06 вересня
2012 року, яке набрало законної сили, шлюб
між сторонами було розірвано, після
чого, згідно копії свідоцтва про зміну
імені серії НОМЕР_3 від 23.11.2012 виданого
відділом реєстраційної служби
Монастириського районного управління
юстиції у Тернопільській області,
позивач змінила прізвище «ОСОБА_1» на
«ОСОБА_1» (а.с. 13).

Після розірвання шлюбу, дитина
проживає з матір'ю.

Відповідно до акту обстеження
матеріально-побутових умов проживання
громадянки ОСОБА_1, яка була
зареєстрована в АДРЕСА_2 на момент
подання позову до суду, встановлено, що
до складу сім'ї входять: ОСОБА_3, 2008 р.н. -
син, ОСОБА_7, 1972 р.н. - мати, ОСОБА_8, 1964 р.н.
- батько, ОСОБА_9, 1994 р.н. - брат, ОСОБА_10,
1962 р.н. - тітка (а.с. 8).

Також у судовому засіданні
встановлено, що позивачем після
розірвання із відповідачем шлюбу,
ініціювалося питання про надання згоди
на вивіз сина за кордон, на що отримано
відмову.

Окрім цього, в судовому засіданні
з'ясовано, що позивач 15 липня 2014 року
уклала шлюб із ОСОБА_11 й у них
народилася у 2014 році донька. Із 06 серпня
2014 року позивач спільно із сином ОСОБА_3
та ОСОБА_4 та їх спільною донькою
проживають у АДРЕСА_3 (а.с. 61).

У судовому засіданні також з'ясовано,
що випливає із пояснень позивача та
показів свідка ОСОБА_12, що відповідач
навідувався до свого сина ОСОБА_3 у
вересні 2012 року та в січні 2013 року.

З матеріалів справи також вбачається,
що відповідач проживає у місті
Новомиргород Кіровоградської області.

Окрім цього, в судовому засіданні
встановлено, що жодних превентивних
заходів впливу щодо відповідача ОСОБА_2
(бесіди, попередження з боку органів
опіки і піклування, органів внутрішніх
справ, надання сім`ї необхідної
допомоги, накладення адміністративної
відповідальності) не застосовувалося.

Судом також встановлено, що позивач
ОСОБА_1 до звернення з позовом до суду,
не зверталась до органу опіки та
піклування з приводу виконання
відповідачем ОСОБА_2 батьківських
обов`язків відносно дитини ОСОБА_3.

Крім того, судом досліджено висновок
служби в справах дітей Монастириської
районної державної адміністрації від 22
липня 2014 року, поданий представником
органу опіки та піклування ОСОБА_6,
згідно якого слідує, що служба не
рекомендує позбавляти відповідача
відносно його малолітнього сина
батьківських прав. Служба мотивує своє
рішення тим, що позбавлення є останнім
заходом впливу на батьків і
застосовуватися може лише при
достатніх доказах винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїх батьківських обов'язків, однак
враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2
хоче приймати участь у вихованні сина,
стверджує, що не мав можливості
спілкуватися з сином через перешкоди з
боку матері, за місцем проживання
характеризується позитивно, спиртними
напоями не зловживає, а відтак
зазначає, що позбавлення батьківських
прав є недоцільним і не відповідатиме
інтересам дитини (а.с. 26-27).

Окрім цього, представником органу
опіки та піклування на вимогу суду
подано висновок, Органу опіки та
піклування при Монастириській
районній державній адміністрації, який
за своїм змістом є аналогічним
висновку служби у справах дітей, однак
із протилежним рішенням, де зокрема
орган опіки та піклування враховуючи
те,що відповідач тривалий час не бере
участі у вихованні свого малолітнього
сина, не цікавиться його
життям,керуючись ст. 150, 157, ч. 2 ст. 164 СК
України вважає за доцільне позбавити
відповідача ОСОБА_2 батьківських прав
відносно його сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
у зв'язку з невиконанням батьком
батьківських обов'язків ( а.с. 28-29).

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог суд приходить до наступного
висновку.

Відповідно до ст. 51 Конституції
України, ст. 5 СК України держава
охороняє сім'ю, дитинство, материнство,
батьківство, забезпечує охорону прав
матері та батька, створює умови для
зміцнення сім'ї. Ніхто не може
зазнавати втручання в його сімейне
життя, крім випадків, встановлених
Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Сім'я є природним середовищем для
фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною
національного законодавства України,
батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Підставами позбавлення батьківських
прав матір'ю або батьком, відповідно до
ст. 164 СК України, можуть бути, якщо вони:
1) не забрали дитину з пологового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування; 2)
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини; 3)
жорстоко поводяться з дитиною; 4) є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; 5) вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва; 6)
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007
року зі змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 19.12.2008 року, позбавлення
батьківських прав, що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного огляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкується з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків з урахуванням її характеру,
особи батька і матері, а також інших
конкретних обставин справи відмовити в
задоволенні позову про позбавлення цих
прав, попередивши відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини і поклавши на органи
опіки та піклування контроль за
виконанням батьківських обов'язків.

Згідно ст. 151 СК України батьки мають
переважне право перед іншими особами
на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 152 СК України право дитини на
належне батьківське виховання
забезпечується системою державного
контролю, що встановлена законом.

Частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачають, що
дитина, яка проживає окремо від одного
з батьків, має право на підтримання з
ним регулярних особистих стосунків і
прямих контактів. Батьки, які
проживають окремо від дитини,
зобов'язані брати участь у її
вихованні, мають право спілкуватися з
нею, якщо судом визнано, що таке
спілкування не перешкоджатиме її
нормальному вихованню.

Практика Європейського суду з прав
людини свідчить про те, що питання
позбавлення батьківських прав мають
ґрунтуватись на оцінці особистості
відповідача та його поведінці. Факт
оскарження відповідачем заяви про
позбавлення батьківських прав також
може свідчити про його інтерес до
дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у
справі «Хант проти України»).

Відповідач, як було з'ясовано в
судовому засіданні, намагався
спілкуватися з малолітнім сином, два
рази відвідував його, в міру
можливостей сплачував аліменти,
позитивно характеризується за місцем
проживання. Дані обставини випливають,
як із пояснень позивача, висновків
служби у справах дітей та органу опіки
та піклування, свідків допитаних в
судовому засіданні та довідки від 01
жовтня 2014 року № 61142 в.о. начальника
ВДВС Новомиргородського РУЮ (а.с. 65).

Службою у справах дітей Монастириської
районної державної адміністрації від 22
липня 2014 року не було встановлено
вагомих причин для позбавлення
батьківських прав відповідача по
справі.

Більше того, представник третьої особи
ОСОБА_6 який брав участь в судовому
засіданні та безпосередньо готував
проект висновку, чітко висловив у суді
свою особисту думку щодо передчасності
позбавлення батьківських прав
відповідача, оскільки поведінка
відповідача може змінитися внаслідок
застосування до попереджувальних
заходів.

Разом з тим, в судовому засіданні також
встановлено, що превентивні заходи
впливу до відповідача не вживались,
жодні заходи реагування з метою
поліпшення родинних відносин не
застосовувались.

Для позбавлення батьківських прав не
достатньо впевнитися в невиконанні
обов'язків по вихованню. Належить також
встановити, що особа ухиляється від їх
виконання свідомо. А це означає, що він
вперто та систематично, незважаючи на
всі заходи попередження, продовжує не
виконувати свій батьківський
обов'язок.

Відповідач ОСОБА_2, як випливає із
висновків служби у справах дітей так і
органу опіки та піклування, позитивно
характеризується за місцем проживання,
має належні умови проживання й на даний
час працює приватним підприємцем.

Суд також враховує те, що в матеріалах
справи є докази, які підтверджують факт
проживання ОСОБА_2 за межами
Тернопільської області, що
унеможливлює його повсякденну участь у
вихованні дитини, та не дає йому
можливості регулярно навідувати сина.

Крім того, суд враховує й те, що питання
про позбавлення батьківських прав
відповідача, позивач почала ініціювати
після відмови відповідача у дачі згоди
на вивіз сина за кордон.

Посилання позивача на те, що позивач
матеріально не утримує сина, судом до
уваги не береться, оскільки як
убачається із довідки від 01 жовтня 2014
року № 61142 в.о. начальника ВДВС
Новомиргородського РУЮ (а.с.
65),відповідач сплачував 28 грудня 2012
року 2208,90 грн., 01 березня 2013року 1200 грн. 26
квітня 2013 року 497.51 грн., 07 серпня 2014 року
3500 грн., що свідчить про часткову сплату
аліментів.

Як випливає із ч. 6 ст.ст.19 СК України,
суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Враховуючи те, що при вирішенні спорів,
що випливають з сімейних відносин, суди
повинні виходити не з формальних
міркувань, а з фактичних інтересів
дітей та умов їх нормального виховання,
суд вважає що висновок органу опіки та
піклування Монастириської районної
державної адміністрації не є
об'єктивним, оскільки у ньому не
зазначено в чому саме полягає
доцільність позбавлення батьківських
прав відповідача та не доведено те, що
батько ухиляється від виконання
батьківських обов'язків свідомо.

До показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, які
є родичами позивача, та свідка ОСОБА_13
якає є хресною малолітнього ОСОБА_3, суд
відноситься критично, оскільки вони є
зацікавленими у вирішення даного
спору.

За таких обставин суд вважає, що в
матеріалах справи немає доказів того,
що відповідач негативно
характеризується, жорстоко поводиться
з дитиною, є алкоголіком чи наркоманом,
або своєю поведінкою негативно впливає
на виховання дитини. Ухилення від
виконання батьківських обов'язків
передбачає систематичне невиконання
обов'язку турбуватися про дитину та
наявність вини батьків, що належить до
обов'язкових умов позбавлення
батьківських прав.

Тобто беручи до уваги, що позивачем не
було надано беззаперечних доказів, які
б свідчили про ухилення відповідача
від виконання своїх обов'язків щодо
виховання дитини, винної поведінки
відповідача у свідомому нехтуванні
своїми обов'язками, не надано доказів
про вжиття органами опіки та
піклування заходів до відповідача за
ухилення від виконання батьківських
обов'язків чи притягнення його до
адміністративної відповідальності,
суд вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову про позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно його малолітнього сина.

Разом з тим суд вважає, що не
систематичне відвідування
відповідачем сина, свідчить про те, що
відповідач не в повній мірі усвідомлює
обов'язки по його вихованню, за таких
обставин суд вважає за необхідне
попередити відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини і покласти на органи
опіки та піклування контроль за
виконанням відповідачем батьківських
обов'язків.

При цьому, суд вказує на те, що таке
рішення не позбавляє позивача права в
подальшому звертатись із вимогами про
позбавлення відповідача батьківських
прав з підстав, передбачених
законодавством.

Стосовно збільшення розміру аліментів
суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 192 СК України розмiр
алiментiв, визначений за рiшенням суду
або домовленiстю мiж батьками, може бути
згодом зменшено або збiльшено за
рiшенням суду за позовом платника або
одержувача алiментiв у разi змiни
матерiального або сiмейного стану,
погiршення або полiпшення здоров'я
когось iз них.

Позивач пов'язує необхідність зміни
розміру аліментів із зміною
прожиткового мінімуму на дитину
встановлену Законом України від 16
січня 2014 року "Про Державний бюджет
України на 2014 рік". Натомість, як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці четвертому п. 17
постанови від 15 травня 2006 року № 3 "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" пряма мова:
«Розмір аліментів на одну дитину не
може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2
ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на
увазі, що зміна законодавства в частині
визначення мінімального розміру
аліментів на одну дитину не є підставою
для перегляду постановлених раніше
судових рішень про їх стягнення».

Зважаючи на зазначене, суд не приймає
доводи позивача, щодо збільшення
розміру аліментів із підстав зміни
законодавства в частині визначення
мінімального розміру аліментів на одну
дитину.

Окрім цього, судом встановлено, що
сімейне становище позивача змінилось,
оскільки вона уклала шлюб із ОСОБА_4

На даний час позивач, перебуває у
відпустці по догляду за другою дитиною,
яка народилася від шлюбу із ОСОБА_4

Стан здоров'я малолітнього ОСОБА_3 не
погіршився.

Як зазначила в судовому засіданні
позивач, у неї значно покращилося
матеріальне становище в порівнянні із
тим, яке було на момент вирішення судом
питання про стягнення аліментів та
зміни їх розміру.

За таких обставин суд не вбачає
правових підстав для задоволення
позову в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
розмір аліментів на неповнолітню
дитину - ОСОБА_3 у сумі 500 грн. щомісячно
найбільш повно відповідає вимогам
законодавства з врахуванням
можливостей обох батьків щодо
утримання дитини, а передбачені
законом підстави для його збільшення
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -,

у х в
а л и в :

1.У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
орган опіки і піклування
Монастириської районної державної
адміністрації про позбавлення
батьківських прав та зміну розміру
аліментів - відмовити.

2.Попередити ОСОБА_2 про необхідність
зміни ставлення до виховання дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

3.Покласти на орган опіки і піклування
Монастириської районної державної
адміністрації контроль за виконанням
ОСОБА_2 батьківських обов'язків.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Тернопільської області через
Монастириський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. М. Галіян