АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Меєчко Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 26.05.2014 у справі за скаргою
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Дніпровського районного
управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8
про визнання неправомірними дії
державного виконавця та скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, -

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеною вище скаргою, в якій
просив: визнати неправомірними дії
старшого державного виконавця органу
ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві
Шеремет Ю.М., при винесенні постанови ВП
№ 35015491 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 23.10.2013; скасувати постанову ВП №
35015491 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 23.10.2013.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 26.05.2014 скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 26.05.2014 у справі за скаргою
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Дніпровського районного
управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8
про визнання неправомірними дії
державного виконавця та скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
- залишено без задоволення.

Справа 755/215/13 № апеляційного
провадження:22-ц-796/9619/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Савлук
Т.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Не погоджуючись
з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу, посилаючись на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин справи, на
неправильну оцінку доказів та невірне
застосування норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, апелянт
вважає, що судом першої інстанції не
було взято до уваги той факт, що на
момент винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження
старшим державним виконавцем
Коровайко О.С. не було враховано, що
судом розглядається питання
відстрочки виконання судового рішення,
а тому ним була подана скарга на дії
старшого державного виконавця
Коровайко О.С. щодо постанови про
відкриття виконавчого провадження.
Через те, що вказана скарга
розглядалася судами з січня 2013 по
жовтень 2013 ОСОБА_1 не мав можливості
добровільно виконати постанову про
відкриття виконавчого провадження, а
23.10.2013 державним виконавцем Шеремет Ю.М.
було незаконно та необґрунтовано
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження. Отже, за таких
обставин апелянт вважає, що державний
виконавець Шеремет Ю.М. не дав ОСОБА_1
можливості добровільно виконати
рішення суду та не вчинив жодних дій
спрямованих на звернення стягнення на
грошові коти ОСОБА_1 чим порушив вимоги
ч.3 ст. 25, п. 13 ч. 1 ст. 37 та ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про виконавче провадження» .
Крім того, Шеремет Ю.М. було порушено
вимоги ч. 5 ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження» щодо строку
надсилання копій постанов виконавчого
провадження.

Вважаючи постановлену ухвалу
необґрунтованою, просить її скасувати
та постановити нову, якою вимоги скарги
задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7
підтримала апеляційну скаргу, просила
ухвалу суду першої інстанції скасувати
з викладених у скарзі підстав.

Представник ОСОБА_8. - ОСОБА_9 в судовому
засіданні заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, ухвалу суду першої
інстанції вважає законною і
обґрунтованою, просить залишити її без
змін.

Інші особи в судове засідання не
з'явилися, про день та час слухання
справи повідомлені належним чином,
причини неявки суду не повідомили, а
тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що їх неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб які
приймали участь в судовому засіданні,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість ухвали
суду в межах апеляційного оскарження,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження та особи, які залучаються
до проведення виконавчих дій, мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Як вбачається із матеріалів справи, на
виконані у Відділі державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
перебуває виконавче провадження №
35015491 про примусове виконання
виконавчого листа № 2-315/2011, виданого
Дніпровським районним судом міста
Києва 18.07.2012, про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_8. боргу в розмірі 74207, 54
грн.

01.11.2012 головним державним виконавцем
органу Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві Коровайко О.С.
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження (ВП № 35015491).

Ухвалою Дніпровського районного суду
міста Києва від 22.04.2013, яка залишена без
змін ухвалою Апеляційного суду міста
Києва від 25.06.2013, відмовлено у
задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії
головного державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві Коровайко О.С. про
визнання недійсними дій державного
виконавця при винесені постанови про
відкриття виконавчого провадження від
01.11.2012.

23.10.2013 старшим державним виконавцем
органу Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М. винесена
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Відмовляючи в задоволенні скарги
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що заявником безпідставно
пред'явлено вимоги про визнання
неправомірними дії державного
виконавця та скасування постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 23.10.2013,
оскільки на час звернення з даною
скаргою до суду ОСОБА_1, як боржник в
процедурі виконавчого провадження, не
надав суду докази, які мали підтвердити
добровільне виконання рішення суду, та
не навів правових підстав для
вирішення в судовому порядку питання
про зняття арешту з майна боржника,
оскільки сам факт отримання боржником
оскаржуваної постанови несвоєчасно не
може слугувати підставою для зняття
арешту з майна боржника, без наявності
для цього правових підстав.

Колегія суддів вважає за можливе
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Доводи апелянта про те, що постанова
державного виконавця від 23.10.2014 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження є
незаконною, та такою, що прийнята в
супереч Закону України "Про виконавче
провадження" і підлягає скасуванню,
оскільки ОСОБА_1 державним виконавцем
не надано можливості добровільно
виконати судове рішення, та передчасно
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, не приймаються
колегією суддів до уваги виходячи з
наступного.

Згідно вимог ст. 11 вказаного Закону
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до положень ч. 1, 2 та 5 ст. 57
Закону України «Про виконавче
провадження» арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатись державним виконавцем
шляхом, серед іншого, винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Як вбачається з матеріалів справи та
матеріалів виконавчого провадження, з
моменту винесення державним
виконавцем постанови про відкриття
виконавчого провадження від 01.11.2012 та
до моменту винесення постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 23.10.2013
ОСОБА_1 жодних дій спрямованих на
виконання рішення суду щодо погашення
заборгованості не вчинялося, та
доказів, які б мали підтвердити його
наміри щодо добровільного виконання
боргових зобов'язань до суду надано не
було.

Таким чином, державним виконавцем, з
метою забезпечення реального
виконання рішення, було правомірно
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 23.10.2013, оскільки
боржником рішення суду в добровільному
порядку виконано не було.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про
виконавче провадження» копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження, що державний
виконавець зобов'язаний довести до
відома сторін та інших учасників
виконавчого провадження, надсилаються
адресатам із супровідними листами
простою кореспонденцією, крім постанов
про відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомлений про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Заявник в апеляційній скарзі вказує на
те, що державним виконавцем порушені
строки направлення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 23.10.2013, оскільки
вказану постанову було надіслано на
його адресу простою кореспонденцією,
та згідно штампу на конверті лист було
відправлено лише 09.11.2013.

В матеріалах справи міститься
супровідний лист від 23.10.2013 про
направлення боржнику та стягувачу
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 23.10.2013, яка винесена на підставі
виконавчого листа № 2-315/2011 від 18.07.2012
(а.с. 140). Крім того, вказана постанова
відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України
«Про виконавче провадження»
направляється адресатам державним
виконавцем простою кореспонденцією із
супровідним листом.

Разом з тим, ОСОБА_1 до суду не надано
жодних доказів на підтвердження
вказаної обставини.

Таким чином, дії державного виконавця
при примусовому виконанні рішення
суду, здійснюються у спосіб і порядок,
визначені виконавчим документом, та
відповідно до положень Закону України
«Про виконавче провадження».

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду також не спростовують.

За таких обставин, колегія судів
погоджується із висновком суду першої
інстанції та вважає, що суд
обґрунтовано відмовив у задоволені
скарги, оскільки державний виконавець
діяв в межах закону та наданих йому
повноважень.

Судом з'ясовані обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи, висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи, а
тому посилання в апеляційній скарзі
про неповне з'ясування обставин справи
та не відповідність висновків суду
вимогам закону є безпідставним і
підстав для скасування ухвали суду
першої інстанції з мотивів, викладених
в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 312, 313, 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 26.05.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: