АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22ц/791/2695/14
Головуючий у першій інстанції : Охтень
Доповідач: Базіль Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року жовтня місяця 22 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого: Базіль Л.В.

Суддів: Семиженка Г.В.

Полікарпової О.М.

при секретарі: Мироненко І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Голопристанського районного
суду Херсонської області від 11 серпня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання договорів
дарування житлового будинку та
земельної ділянки недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

14.04.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів дарування
житлового будинку та земельної
ділянки площею 0.3719 га, розташованих по
АДРЕСА_1, які укладені між нею та її
сином ОСОБА_5 12.05.2003 року.

Вказувала, що вона помилялася відносно
правової природи правочину та прав і
обов'язків сторін, оскільки вважала, що
відчужувала майно безоплатно сину за
умови, що останній буде по життєво її
утримувати та з наявним у неї правом
постійного проживання в подарованому
будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її син ОСОБА_5 помер,
після смерті якого вказане майно
успадкувала за заповітом його дружина,
ОСОБА_3, яка стала виганяти її з будинку.

Посилаючись на те, що укладені договори
не відповідали її внутрішній волі щодо
правової природи й змісту правочину,
просила на підставі ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст.
229 ЦК України визнати їх недійсними.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 11 серпня
2014 року позовні вимоги задоволено
частково.

Визнано недійсним договір дарування
земельної ділянки площею 0.2419 га та
житлового будинку по АДРЕСА_1 від 12.05.2003
року. В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачці в задоволенні її позовних
вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
відповідача та її представника, які
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити, позивача та її
представника, які заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
в момент укладання договору дарування
належної позивачу на праві власності
нерухомості, у силу свого похилого
віку, стану здоров'я, своєї
необізнаності, позивач допустила
помилку щодо правової природи договору
і така помилка мала істотне значення.

З таким висновком суду колегія суддів
погодитись не може, оскільки до нього
суд дійшов з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що
12.05.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було
укладено договори дарування,за умовами
якого позивачка подарувала, а ОСОБА_6
прийняв в дар частину земельної
ділянки площею 0,3719 га із загальної
площі всієї земельної ділянки, що
складає 0.4919 га, та жилий будинок з
господарчо - побутовими будівлями та
спорудами, розташовані на території
АДРЕСА_1 які посвідчено державним
нотаріусом Голопристанської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_7 та
зареєстровано в реєстрі за №937 та за №
781.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. (а.с.13)

23.05.2013 року державним нотаріусом Першої
Херсонської державної нотаріальної
контори видані свідоцтва про право на
спадщину за заповітом дружині
померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 Спадщина, на
яку видані свідоцтва складається з
житлового будинку з відповідними
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею
0.1219 га, яка призначена для ведення
особистого селянського господарства
та земельної ділянки площею 0.1200 га,
призначена для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованих по АДРЕСА_1.

Спір між сторонами виник з тих підстав,
що на думку позивача договір дарування
житлового будинку та земельної ділянки
від 12.05.2003 року, укладений між нею та
ОСОБА_6 не відповідає її внутрішній
волі щодо правової природи й змісту
правочину, оскільки вона мала на меті
безоплатну передачу майна лише за
умови її довічного утримання зі
сторони сина і наявності у неї права на
постійне проживання в подарованому
будинку.

Однак, такі твердження позивачки не
підтверджуються жодними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Пунктом 8 договору дарування жилого
будинку з господарчо - побутовими
будівлями та спорудами від 12.05.2003 року,
сторони підтверджують, що цей договір
не носить характеру уявного та
удаваного правочину.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою та шостою ст.
203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей(
ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст..229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№9, постановлено, що обставини, щодо
яких помилялася сторона правочину
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, що вона має
істотне значення.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що оспорювані правочини укладені
позивачкою, не відповідали її
внутрішній волі щодо правової природи
й змісту правочину.

Навпаки матеріалами справи
підтверджено, що позивачка після
смерті свого сина, ОСОБА_6 зверталася до
суду з позовом про визнання за нею
права власності в порядку спадкування
на 1/6 частину спадкового майна, яке
складається із земельної ділянки
площею 0.219 га, земельної ділянки площею
0.1200 га та житлового будинку з
господарськими спорудами за адресою
АДРЕСА_1 що свідчить про обізнаність
позивачки щодо правових наслідків
правочинів, укладених між нею та ОСОБА_6
12.05.2003 року.

Крім того рішенням Голопристанського
районного суду Херсонської області від
21.03.2014 року ухваленого у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним на
підставі ст.230 ЦК України, яке набрало
законної сили, зазначено, що у суду
викликає сумнів той факт, що позивач не
знала про те, який саме правочин було
укладено у 2003 році, оскільки в той же
день вона уклала два договори
дарування частин земельних ділянок з
гр.. ОСОБА_8 та гр.. ОСОБА_9

Також ІНФОРМАЦІЯ_3 року померлий ОСОБА_6
зробив відчуження частини подарованої
земельної ділянки у розмірі 0.1300 га,
шляхом укладення договору купівлі -
продажу, що не могло відбутися не
помітно для ОСОБА_4

Зазначені обставини не потребують
доказування відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК
України.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що позивачкою не доведено, що
під час укладення оспорюваних
договорів дарування мала місце помилка
стосовно правової природи правочину та
наявності обставин, які зумовлюють
визнання договору дарування житлового
будинку та земельної ділянки
недійсним. Обставини справи свідчать
про те, що, укладаючи спірні договори,
ОСОБА_4 усвідомлювала умови правочину і
його правові наслідки.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по
суті та задовольняючи позовні вимоги
не повно з'ясував обставини, що мають
значення для справи та помилково
дійшов висновку про те, що позивач у
силу свого стану здоров'я, своєї
необізнаності допустила помилку щодо
правової природи договору і така
помилка має істотне значення та не
звернув уваги, що в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження стану
здоров'я позивачки станом на 2003 рік -
час укладення оспорюваних договорів,
не надав належної правової оцінки
встановленим судовим рішенням фактам,
а саме тому, що позивач в день укладення
оспорюваних договорів укладала ще два
договори дарування належної їй
нерухомості з іншими особами, що
свідчить про її обізнаність щодо
змісту та правових наслідків договору
дарування.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
є підставою для його скасування та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голопристанського
районного суду Херсонської області від
11 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування житлового будинку та
земельної ділянки недійсним скасувати
і ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і з цього часу може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: