АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2597/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 21 Василенко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Подорога В. М. УХВАЛА
22 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПодороги В.
М.суддівБородійчука В. Г. , Василенко Л.
І. при секретаріАнкудінову О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представників ОСОБА_6, ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на рішення
Черкаського районного суду Черкаської
області від 01 вересня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_10,
третя особа - приватний нотаріус
Черкаського районного нотаріального
округу ОСОБА_11 про визнання договорів
дарування недійсними, -
в с т а н о в и л а :
12 червня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10,
третя особа - приватний нотаріус
Черкаського районного нотаріального
округу ОСОБА_11 про визнання договорів
дарування недійсними.
В обґрунтування своїх позовних вимог
вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня
У встановлений законодавством строк
вони звернулися із заявами про
прийняття спадщини після смерті матері
до приватного нотаріуса Черкаського
районного нотаріального округу ОСОБА_13
Однак при оформленні спадщини вони
дізналися, що їхня мати ОСОБА_12
договором дарування від 14 лютого 2014
року, зареєстрованим в реєстрі за № 298,
подарувала відповідачу житловий
будинок з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1 та договором дарування від 14
лютого 2014 року, зареєстрованим в
реєстрі за № 301, подарувала відповідачу
земельну ділянку площею 0.1838 га
розташовану по АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_7 з народження проживав з
матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Позивачка
ОСОБА_6 проживала зі своєю сім'єю окремо
від матері, але весь час її відвідувала
в січні 2007 року в матері погіршився
стан здоров'я, тому вона перебувала під
опікою та доглядом сина ОСОБА_7
В липні 2013 року відповідач ОСОБА_10
таємно перевіз їхню матір до себе
додому забравши всі документи та її
речі. В серпні 2013 року матір
прооперували, після чого відповідач 18
листопада 2013 року перевіз матір до себе
додому та заборонив їм спілкуватися з
нею. Будучи лежачою хворою, оскільки
вона без сторонньої допомоги не могла
рухатися, 14 лютого 2014 року мати
підписала договори дарування, якими
подарувала відповідачу будинок та
земельну ділянку по АДРЕСА_1.
Вважають, що їхня мати хоч і була
дієздатною особою на момент вчинення
правочину, проте знаходилася у такому
хворобливому стані, що не могла
розуміти значення своїх дій або
керувати ними. Крім того, мати весь час
говорила, що її будинок після смерті
буде належати всім дітям у рівних
частинах. Вони піддають сумніву, що
їхня мати добровільно підписала
договори дарування на користь
відповідача. У зв'язку з тим, що мати
була глухою, вчиняючи вказані
правочини мала спотворене формування
своєї волі та допустила помилку, яка
сприяла не належній оцінці своїх дій.
Тому просили визнати договір дарування
житлового будинку від 14 лютого 2014 року
та договір дарування земельної ділянки
від 14 лютого 2014 року недійсними.
Витрати по судовому збору стягнути з
Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 01 вересня 2014
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу,
посилаючись на порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що з наданих суду доказів підстав
для задоволення позову немає.

З такими висновками погоджується і
судова колегія, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 14 лютого 2014 року
приватним нотаріусом Черкаського
районного нотаріального округу ОСОБА_11
посвідчені договір дарування
житлового будинку, зареєстрований в
реєстрі за № 298, яким ОСОБА_12 подарувала
ОСОБА_10 житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.6-7) та договір
дарування зареєстрований в реєстрі за
№ 301 яким ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_10
земельну ділянку площею 0,1838 га
розташовану по АДРЕСА_1 (а.с.8-11).

Згідно копії свідоцтва про смерть від 07
травня 2014 року, виданого виконавчим
комітетом Руськополянської сільської
ради Черкаського району Черкаської
області, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.22).

Актом обстеження умов проживання
громадянки ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2
від 11 листопада 2013 року встановлено, що
умови проживання задовільні, жінка
перебуває при здоровому глузді і
адекватно реагує на питання, умовами
проживання вона задоволена, на переїзд
не згодна (а.с.41).

З пояснень приватного нотаріуса
Черкаського районного нотаріального
округу ОСОБА_11 вбачається, що
дарувальниця ОСОБА_12 хоча й похилого
віку, але була письменною, сама
прочитала тексти договорів і їх
власноручно підписала, спілкувалась
вільно, на всі питання відповідала, про
інвалідність родичів та про
відсутність у них житла не
повідомляла(а.с.36).

Довідкою Рускополянської сільської
ради Черкаського району Черкаської
області підтверджується, що ОСОБА_12 до
дня смерті була зареєстрована в
АДРЕСА_1. У вказаному домоволодінні на
день смерті крім померлої ніхто не
зареєстрований(а.с. 12).

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб.
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Пунктом 7 Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «При
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до п.8 вищезазначеного
Пленуму, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній
скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилаються на
ту обставину, що їхня мати, ОСОБА_12, хоча
і була дієздатною в момент вчинення
правочину, але знаходилась в такому
хворобливому стані, що не могла
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «При
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» визначено, що правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу, а в
даному випадку посмертну
судово-психіатричну експертизу, за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Так як ОСОБА_12 була дієздатною особою,
яка усвідомлювала значення своїх дій,
посмертну судово-психіатричну
експертизу на проводили, доказів на
підтвердження того, що в діях покійної
помилка дійсно мала місце в матеріалах
справи відсутні.

З вищевикладеного вбачається, що
нотаріусом дотримані загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не суперечить Цивільному
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину було вільним і
відповідало його внутрішній волі;
правочин вчинений у формі,
встановленій законом; правочин
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів вважає, що позивачі не
надали суду жодних письмових доказів,
або достовірно підтверджених свідчень
того, що відповідач не надавав матері
належного догляду та харчування,
заборонив їй спілкуватися із
позивачами, спонукав підписати
договори дарування під виглядом
отримання пенсії, що сприяло
неналежній оцінці її дій і могло
призвести до помилки.

Наведене свідчить, що рішення суду
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують і не дають підстав для її
задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представників
ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 -
відхилити.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 01 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_10, третя особа -
приватний нотаріус Черкаського
районного нотаріального округу ОСОБА_11
про визнання договорів дарування
недійсними залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :

Судді :