АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 213/1585/14-ц 22-ц/774/2188/К/14
Справа № 213/1585/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2188/К/14
Категорія - 53 (IІІ)
Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Батуринській В.Б.,

за участі - представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
Чуплої Ірини Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційними скаргами
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2
та Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області на рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу від 15
вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області, третя особа
- Публічне акціонерне товариство
"Інгулецький гірничо-збагачувальний
комбінат", про відшкодування моральної
шкоди, завданої професійним
захворюванням, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області (далі Фонд)
про відшкодування моральної шкоди,
завданої професійним захворюванням, в
розмірі 243600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог,
зазначив, що він працював на
підприємстві Публічного акціонерного
товариства «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
ПАТ «ІнГЗК») в період з серпня 1982 року
по листопад 1982 року водієм автомобіля
вивозу гірничої маси, а також водієм
вантажних автомобілів в
автотранспортному цеху в періоди з
листопада 1982 року по квітень 1983 року, з
травня 1985 року по листопад 1991 року, з
січня 1992 року по травень 1994 року, з
листопада 1997 року по жовтень 2003 року.
13.10.2003 року позивач звільнився з ПАТ
«ІнГЗК» за станом здоров'я.

За час роботи на підприємстві
позивачем було отримано професійне
захворювання, зокрема: радикулопатія
попереково-крижова та шийна з
вираженими пошкодженнями біомеханіки
хребта, вираженим стійким больовим
синдромом на фоні спонділолістеза Л5.

Згідно Акту розслідування
професійного захворювання, причиною
виникнення останнього стала тривала
робота в ПАТ «ІнГЗК» в умовах впливу
виробничої загальної вібрації 113-114 дБ
при нормі 107 дБ.

Висновком МСЕК від 24.03.2004 року
позивачеві первинно встановлено 65%
втрати професійної працездатності. При
повторному переогляді позивачеві було
встановлено 50% втрати професійної
працездатності безстроково.

У зв'язку з отриманим професійним
захворюванням ОСОБА_4 завдано
моральної шкоди, яка виражається
хронічними фізичними стражданнями та
переживанням у зв'язку з постійним
стійким болем та обмеженням рухів у
всіх відділах хребта, тощо. При цьому,
оскільки на час встановлення йому
стійкої втрати працездатності в 2004
році обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди, завданої професійним
захворюванням було покладено на Фонд,
просив стягнути моральну шкоду саме з
відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014 року в
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_4
моральну шкоду в розмірі 5500,00 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмолено. Судовий збір віднесено за
рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та неповноту
з'ясування обставин справи, поставив
питання про скасування вказаного
рішення суду та ухвалення нового
рішення, яким просив задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
представник позивача зазначив, що суд
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення не в повному
урахування роз'яснень п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди». Так, представник
позивача вважає, що судом першої
інстанції не враховано, що внаслідок
значної втрати працездатності через
професійне захворювання позивач
переносить хронічні фізичні
страждання та переживання, в зв'язку з
постійним стійким фізичним болем та
обмеженням рухів у всіх відділах
хребта, переважно в поперековому рівні.
Також судом не прийнято до уваги, що
позивачеві необхідно багато часу для
відновлення своїх колишніх сил тощо.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також
недоведеність обставин справи і
неповноту їх з'ясування, поставив
питання про скасування вказаного
рішення суду та ухвалення нового
рішення, яким просив відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
представник відповідача зазначив, що
суд першої інстанції, при ухвалення
оскаржуваного рішення не врахував, що
23.02.2007 року внесено зміни до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
виключено всі норми, якими
передбачалась виплата моральної шкоди.
У зв'язку з чим вважає, що Фонд є
неналежним відповідачем та стягнення з
нього моральної шкоди є безпідставним.
Крім того, зазначив, що доказування
обставини справи ґрунтуються на
припущеннях. Так, позивачем по справі
не надано жодного доказу на
підтвердження факту спричинення йому
моральної шкоди. Також, на думку
представника відповідача, позивачем не
надано переліку змін у його житті у
зв'язку з втратою працездатності, а
також доказів їх існування. До того ж,
представник відповідача вважає, що
втрата певного відсотку
працездатності не позбавляє особу
права на труд. Також, вважає, що
визначений позивачем розмір моральної
шкоди є необґрунтовано завищеним та не
зрозуміло з чого він виходив
визначаючи саме такий розмір моральної
шкоди.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг і заявлених вимог, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника відповідача не підлягає
задоволенню; разом з тим апеляційна
скарга представника позивача підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в
повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
доведеності позовних вимог, при цьому
визначаючи розмір моральної шкоди, що
підлягає стягненню врахував конкретні
обставини справи, стан здоров'я
позивача, ступінь втрати професійної
працездатності, обсяг фізичних та
моральних страждань тощо.

Колегія суддів не може в повному обсязі
погодитись з таким висновком суду
виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_4 періодично,
починаючи з 05.08.1982 року працював водієм
вантажних автомобілів на підприємстві
Інгулецького гірничо-збагачувального
комбінату. 13.10.2003 року звільнився за
станом здоров'я, що перешкоджає
продовженню даної роботи (а.с.7-9).

Актом розслідування хронічного
професійного захворювання від 27.01.2004
року ОСОБА_4, а саме: радикулопатія
попереково-крижова і шийна з
вираженими порушеннями біомеханіки
хребта, вираженим стійким больовим
синдромом на фоні спонділолістеза Л5 (0,5
см.); встановлено, що професійне
захворювання виникло у позивача за
обставин: в процесі роботи водієм на
вантажних автомобілях в ЦТА і
автотранспортному цехах ВАТ "ІнГЗК",
позивач підпадав під вплив загальної
вібрації, еквівалентний корегований
рівень якої перевищував
гранично-допустимий рівень у зв'язку з
конструктивними недоліками. Причиною
професійного захворювання визнано
тривалу роботу в умовах впливу
виробничої загальної вібрації,
еквівалентний корегований рівень якої
перевищував ГДР на 6-7 дБ. (а.с.10-11).

Згідно довідки МСЕК від 15.10.2003 року,
ОСОБА_4 встановлена друга група
інвалідності за загальним
захворюванням з 13.10.2003 року на строк до
01.11.2004р. (а.с.65).

Згідно виписки з акту огляду МСЕК від
24.03.2004 року ОСОБА_4 первинно встановлено
65% втрати професійної працездатності з
22.03.2004 року по 01.04.2005 року у зв'язку з
профзахворюванням та друга група
інвалідності до 01.04.2005р. Протипоказані
всі види праці в звичайних умовах на
період активного лікування (а.с.12,66,67).

При огляді МСЕК 21.03.2005 року ОСОБА_4
встановлено 65% втрати професійної
працездатності з 01.04.2005 року по 01.04.2006
року (а.с.68).

З 01.04.2006 року до 01.04.2008 року позивачу
встановлено 50% втрати професійної
працездатності та третя група
інвалідності (а.с.69). При наступних
оглядах МСЕК 11.06.2008 р., 23.07.2010 року та
09.04.2012р. позивачу встановлено 50% втрати
професійної працездатності та третя
група інвалідності на період з 01.04.2008р.
до 01.08.2010р., з 01.04.2010р. по 01.04.2012р. та з
01.04.2012р. по 01.04.2013р. відповідно (а.с.70,71,72).

При наступному переогляді стан
здоров'я позивача не покращився, за
висновком МСЕК від 18.03.2013 року
позивачу з 01.04.2013 року встановлено
третю групу інвалідності та 50% втрати
професійної працездатності
безстроково. Протипоказана важка
праця, вимушена поза, довга хода,
переохолодження (а.с.13,73).

Також судом першої інстанції
встановлено, що постановою Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області від 23.04.2004
року ОСОБА_4 призначено одноразову
допомогу в разі стійкої втрати
професійної працездатності в розмірі
граничної суми одноразової допомоги в
сумі 10640 грн. та щомісячну грошову суму
в разі часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку в розмірі 457,10 грн. (а.с.74-75).
Постановою Фонду від 29.03.2013 року
позивачу продовжено виплату раніше
призначеної щомісячної грошової суми
разі часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку в розмірі 1409,95 грн. з 01.04.2013
року безстроково (а.с.76).

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що викладеним
обставинам відповідають
правовідносини щодо відшкодування
моральної шкоди завданої внаслідок
професійного захворювання з наступних
підстав.

Статтею 9 Закону України «Про охорону
праці» передбачено, що відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або
у разі смерті працівника, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності".

Положення ст.ст.21,28,34 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництв та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" який
набрав чинності 01 квітня 2001 року,
передбачали обов'язок Фонду провести
потерпілому страхову виплату за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому такої шкоди.

Законами України про Державний бюджет
на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія
вказаного Закону, в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей.

За змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у
тому числі виплати за моральну шкоду,
виникає в особи з дня встановлення їй
такої стійкої втрати працездатності
вперше висновком МСЕК.

Позивачу ОСОБА_4 вперше було
встановлено стійку втрату
працездатності з 22.03.2004 року в розмірі
65% за висновком МСЕК від 24.03.2004 року.
Таким чином, право на відшкодування
моральної шкоди виникло у позивача до
набрання чинності як Законом України
"Про державний бюджет на 2006 рік", так і
Законом України "Про державний бюджет
на 2007 рік".

Спори про відшкодування шкоди повинні
вирішуватись за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Особливість відшкодування моральної
шкоди є те, що вона підлягає
відшкодуванню тоді, коли це прямо
передбачено законом.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31 березня 1995 року
(зі змінами від 25 травня 2001 року) «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначається, що на
правовідносини, які виникли до
набрання чинності відповідним
законодавчим актом про відшкодування
моральної шкоди, обов'язок по її
відшкодуванню не поширюється, навіть
якщо позивач після набрання чинності
цим актом продовжує страждати від
раніше вчинених неправомірних дій. Це
пов'язано з дією ст. 58 Конституції
України про те, що закон, який посилює
відповідальність, не має зворотної
сили. Водночас моральна шкода підлягає
відшкодуванню, якщо неправомірні дії
відповідача, що завдають позивачеві
фізичних чи моральних страждань,
почалися до набрання законної сили
актом законодавства, яким
встановлюється обов'язок відшкодувати
моральну шкоду, і продовжуються після
набрання цим актом чинності.

Так, за загальним правилом про дію
нормативно-правового акту в часі до
кожної події, факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце, а не на
момент пред'явлення позову. Також
відповідно до частин першої та другої
статті 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли, з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи. Таким
чином, потерпілі мають право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку
втрату працездатності у зв'язку з
травмою на виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період з 01 квітня 2001 року до 31 грудня 2005
року, тобто під час дії законодавчих
актів, які надавали потерпілим таке
право.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку щодо
необхідності покладення обов'язку по
відшкодуванню позивачу моральної
шкоди, яка спричинена внаслідок
професійного захворювання, на
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з розміром моральної
шкоди, призначеної судом до стягнення з
огляду на таке.

Так, колегія суддів вважає, що при
визначенні суми відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
не повній мірі врахував роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України в п.9
постанови №4 від 31.03.1995р., із змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України №5 від 25.05.2001р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення, тощо) та з
урахуванням в кожному конкретному
випадку ступеня вини роботодавців та
інших обставин.

Відтак, враховуючи період роботи
позивача на підприємстві, характер і
тривалість його страждань, стан
здоров'я, тяжкість професійного
захворювання, істотність вимушених
змін у його життєвих і виробничих
стосунках, конкретних обставин по
справі і наслідків, що наступили,
колегія суддів вважає, що сума
моральної шкоди, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь
ОСОБА_4 повинна бути збільшена з 5500,00
грн. до 20000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги
представника відповідача відносно
того, що Фонд не може бути належним
відповідачем через внесення 23.02.2007 року
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки право
позивача на відшкодування моральної
шкоди виникло 24.03.2004 року, тобто до
внесення вказаних змін.

Інші доводи апеляційної скарги колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
вони фактично зводяться до переоцінки
рішення суду та незгодою з висновками
суду по оцінці доказів.

Таким чином, на підставі викладеного
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга представника
відповідача задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга представника
позивача підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду - зміні
відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області - відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м.
Кривого Рогу від 15 вересня 2014 року -
змінити, збільшивши розмір стягнутої
моральної шкоди з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області на користь
ОСОБА_4 з 5500 (п'ять тисяч п'ятсот) грн. до
20000 (двадцять тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: