Справа № 265/3431/14-ц
Провадження № 2/265/1742/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі - Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - Реєстраційна служба
Маріупольського міського управління
юстиції про визнання права власності
на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

24.05.2014 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області із позовом до Маріупольської
міської ради, третя особа -
Реєстраційна служба Маріупольського
міського управління юстиції про
визнання права власності на квартиру.

В обгрунтування своїх позовних вимог
зазначили, що відповідно до договору
купівлі - продажу №1351 від 15.11.199 року
вони придбали двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 (надалі - спірна квартира).
Право власності на спірну квартиру
зареєстрували на підставі вказаного
договору у Маріупольському бюро
технічної інвентаризації, про що було
видане відповідне реєстраційне
посвідчення від 17.11.1999 року. Через
деякий час, вони звернулися до
Реєстраційної служби Маріупольського
міського управління юстиції із заявою
про видачу їм свідоцтва про право
власності на нерухомість, але їм було
відмовлено, так як вони не мають
правоустановчих документів на
квартиру. Через зазначені обставини,
позивачі, маючі намір відчуження
спірної квартири, не можуть його
здійснити та розпорядитися своїм
майном на власний розсуд. Посилаючись,
зокрема на ст.ст.41, 58 Конституції
України, просили визнати за ними у
рівних долях, право власності на
квартиру АДРЕСА_1

Згодом, до початку розгляду судом
справи по суті, позивачі подали заяву,
якою частково змінили предмет позову.
Зазначивши, що у їх власність спірна
квартира перейшла на підставі
біржового контракту - договора купівлі
- продажу від 15.11.1999 року, укладеного між
позивачами та ОСОБА_3 Вказаний контракт
був зареєстрований у Маріупольському
бюро технічної інвентаризації, про що
було видане реєстраційне посвідчення
№36714 від 17.11.1999 року. З урахуванням
наведеного, остаточно просили суд:
визнати дійсним біржовий контракт у
формі договору купівлі - продажу
квартири за №1351 від 15.11.1999 року;
відповідно до цього договору, визнати
за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1
право власності у рівних частках по 1/2
частини. Одночасно із заявою про зміну
предмету позову, позивачі заявили
клопотання про залучення у якості
відповідача іншу особу - ОСОБА_3 та
виключення з кола відповідачів
Маріупольську міську раду.

З матеріалів справи вбачається, що
судовий спір стосується правовідносин,
що пов'язані з дійсністю біржової
угоди, яка була укладена між ОСОБА_3 з
однієї сторони, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з
іншої сторони, а також права власності
на квартиру, яке виникло на підстав
вказаного договору та у визнанні якого
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають складності.
Маріупольська міська рада, учасникам
вказаних правовідносин не була, а тому
ніяких прав та обов'язків при укладанні
біржової угоди та щодо спірної
квартири не мала та не набувала. Таким
чином, суд вважає, що Маріупольська
міська рада не є тією особою, яка має
відповідати за позовом, а отже повинна
бути замінена на належного
відповідача, яким на думку суду є
ОСОБА_3.

Під час судового засідання, позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяви, у
яких просили позовні вимоги
задовольнити, а справу розглянути без
їх участі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат
ОСОБА_5, що діє на підставі договору,
подав до суду заяву, у який також просив
позов задовольнити, а справу
розглянути без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 письмово пояснила,
що спірну квартиру продала позивачам
на підставі біржової угоди від 15.11.1999
року. У зв'язку з цим, позовні вимоги
визнала у повному обсязі та просила їх
задовольнити. Також подала до суду
заяву про розгляд справи без її участі.

Третя особа - Реєстраційна служба
Маріупольського міського управління
юстиції надіслала до суду заяву про
розгляд справи без присутності їх
представника, рішення просили прийняти
на розсуд суду.

Суд, дослідивши письмові матеріали
справи та оцінивши у сукупності надані
докази, приходить до висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
квартири від 13 січня 1994 року, який було
нотаріально посвідчено та
зареєстровано в реєстрі за №І-84, набула
у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.42).

15 листопада 1999 року на Донбаській
товарній біржі, між відповідачкою
ОСОБА_3, в особі брокера ОСОБА_6, та
позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в особі
брокера ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі - продажу №1351. Відповідно до
вказаного договору купівлі - продажу,
відповідачка ОСОБА_3 передала у
власність позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.43).

Вирішуючи цю справу по суті, суд перш за
все виходить з принципу дії закону у
часі, передбаченого зокрема ст.5
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), а саме: акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

На момент укладання спірного договору
купівлі - продажу №1351 від 15.11.1999 року,
майнові і пов'язані з ними особисті
немайнові відносини громадян
регулювалися Цивільним кодексом
Української РСР 1963 року (надалі - ЦК 1963
року).

Стаття 225 ЦК 1963 року передбачала, що
право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові.

Відповідно до ст.128 ЦК 1963 року, право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Відповідно до ст.227 ЦК 1963 року, договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
був бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягло
недійсність договору.

10.12.1991 року набрав чинності Закон
України «Про товарну біржу» від 10.12.1991
року. Відповідно до змісту постанови
Верховної Ради України «Про введення в
дію Закону України «Про товарну біржу»
від 10.12.1991 року №1957-ХІІ, законодавчі
акти України повинні були бути
приведені у відповідність із Законом
України «Про товарну біржу».

При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про
товарну біржу» (у редакції, що діяла на
час укладання договору купівлі -
продажу №1351 від 15.11.1999 року)
передбачала, що угоди, зареєстровані на
біржі, не підлягають нотаріальному
посвідченню.

Частина 1 ст.15 Закону України «Про
товарну біржу» (у редакції, що діяла на
час укладання спірного договору)
визначала, що біржовою операцією
визнавалася угода, що відповідала
сукупності зазначених нижче умов: а)
якщо вона являє собою купівлю-продаж,
поставку та обмін товарів, допущених до
обігу на товарній біржі; б) якщо її
учасниками є члени біржі; в) якщо вона
подана до реєстрації та зареєстрована
на біржі не пізніше наступного за
здійсненням угоди дня.

Склад осіб та зміст укладеного
договору купівлі - продажу №1351 від
15.11.1999 року (продавцем була ОСОБА_3 -
власниця спірної квартири; предметом
договору була купівля - продаж
нерухомого майна; договір було
укладено через брокерів біржі - ОСОБА_6
та ОСОБА_7; договір зареєстровано на
біржі 15.11.1999 року) на думку суду,
відповідає вимогам, передбаченим ст.225
ЦК 1963 року та ч.1 ст.15 Закону України
«Про товарну біржу» (у редакції, що
діяла на час укладання договору).

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що біржова угода у вигляді
договору купівлі - продажу №1351 від
15.11.1999 року між сторонами була укладена
з дотриманням форми, передбаченої
законодавством, яке діяло на той час. А
отже у ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як покупців за
вказаним договором, належним чином
виникло право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Крім того, відповідачкою ОСОБА_3 не
оспорювався той факт, що після
укладання зазначеного договору, право
власності на квартиру перейшло до
позивачів.

Також, суд приймає до уваги той факт, що
відповідно до ч.2 ст.227 ЦК 1963 року,
договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягав реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

На той час, відповідну державну
реєстрацію об'єктів нерухомого майна
здійснювали державні підприємства -
бюро технічної інвентаризації
місцевих органів державної виконавчої
влади відповідно до Правил державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджених наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 р. №56.

З матеріалів справи вбачається, що 17
листопада 1999 року, державним
комунальним підприємством
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» позивачам ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було видано реєстраційне
посвідчення про те, що їм на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі - продажу №1351 від
15.11.1999 року належить спірна квартира, за
реєстраційним №36714 (а.с.6). А відповідно
до інформації, наданої міським
комунальним підприємством
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» єдиним документом,
який подавався до 31.12.2012 року на
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 був договір купівлі - продажу
№1351 від 15.11.1999 року, укладений між
ОСОБА_3, в особі брокера ОСОБА_6, та
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в особі брокера
ОСОБА_7 (а.с.45-46).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_1 відповідно до
договору купівлі - продажу №1351 від
15.11.1999 року було належним чином
зареєстровано.

Доказів, які б спростовували
вищевказані висновки суду або
підтверджували право власності за
спірну квартиру за іншими особами суду
не надано. Крім того, у інформаційній
довідці з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно №26283122 від 02.09.2014
року, наданої Реєстраційною службою
Маріупольського міського управління
юстиції, щодо об'єкта нерухомого майна -
квартири АДРЕСА_1 відомості про
власників відсутні (а.с.58-59).

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У позовній заяві позивачі стверджують,
що вони не можуть належним чином
реалізувати своє право власності на
квартиру, а саме розпорядитися нею на
власний розсуд.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема й
визнання права.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Щодо визначення розміру часток на
спірну квартиру, то суд виходить з
наступного.

З тексту договору купівлі - продажу №1351
від 15.11.1999 року не вбачається, в яких
саме частках покупцям належить спірна
квартира.

Стаття 112 ЦК 1963 року розрізняла спільну
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Таким чином, спірна квартира перейшла у
власність покупців, ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
без визначення часток, а на праві
спільної сумісної власності.

Згідно зі ст.372 ЦК України, майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги є обгрутнованими та підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3, 10, 57, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
ст.ст.5, 16, 372, 392 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - Реєстраційна
служба Маріупольського міського
управління юстиції про визнання права
власності на квартиру - задовольнити.

Визнати договір купівлі - продажу №1351
від 15.11.1999 року, укладений між ОСОБА_3, в
особі брокера ОСОБА_6, та ОСОБА_2, ОСОБА_1,
в особі брокера ОСОБА_7 на Донбаській
товарній біржі щодо двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, по 1/2 частки права
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
І.Г. Мельник