Номер провадження: 22-ц/785/7219/14
Головуючий у першій інстанції Свячена
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 16 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору
найма житлового приміщення недійсним
та визнання особи такою, що не набула
права користування житловим
приміщенням,-

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 (уточнюючи свої
позовні вимоги) звернулась до суду з
зазначеним позовом, в якому просила
визнати договір найму жилого
приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 січня
2012 року, недійсним та визнати ОСОБА_4
таким, що не набув права користування
вищевказаним житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що відповідно до умов договору
довічного утримання, що був укладений 02
червня 1999 року між нею та ОСОБА_7, вона
стала власницею квартири АДРЕСА_1

Відповідно до рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 11 грудня 2009
році власником вищезазначеної
квартири стала ОСОБА_3. Але вказане
рішення було скасовано рішенням
апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2010 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 жовтня 2011
року. Тому, після скасування рішення
суду про визнання за ОСОБА_3 права
власності на квартиру, у останньої
відсутні будь-які права на зазначену
квартиру.

У подальшому, в ході виконання рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 30 травня 2013 року, залишеного без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25 листопада 2013
року, про виселення ОСОБА_3 із квартири,
позивачка ОСОБА_6 дізналась, що 26 січня
2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений договір найму житлового
приміщення, а саме належної ОСОБА_6
квартири АДРЕСА_1. На підставі цього
договору ОСОБА_4 був зареєстрований в
даній квартирі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 втратила
будь-які права на вищевказану квартиру
ще в 2010 році, ОСОБА_6 звернулась до суду
з зазначеним позовом та просила його
задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 16 червня 2014 року позовні
вимоги задоволено.

Визнано договір найму житлового
приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 січня
2012 року, недійсним.

Визнано ОСОБА_4 таким, що не набув права
користування квартирою АДРЕСА_1
Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5
подав до суду апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті та
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив з того, що
на момент укладання договору найму
житлового приміщення ОСОБА_3 вже була
позбавлена права власності на квартиру
АДРЕСА_1, а тому з моменту скасування
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 11.12.2009 року вже не мала
права на користування, володіння та
розпорядження зазначеною квартирою.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 02 червня
1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було
укладено та нотаріально посвідчено
договір довічного утримання, за
умовами якого ОСОБА_7 передала у
власність ОСОБА_6 квартиру за АДРЕСА_1
яка складається із трьох жилих кімнат
(а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.
Похованням займалася ОСОБА_6, що
підтверджується копією договору -
замовлення на організацію та
проведення поховання (а.с.85-86).

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, на момент укладення та
нотаріального посвідчення договору
довічного утримання діяв Цивільний
кодекс УРСР 1963 року. Відповідно зі
ст.ст. 128, 425 Цивільного кодексу УРСР 1963
року право власності на квартиру у
ОСОБА_6 виникло з моменту укладання
договору та передачі квартири, тобто у
1999 році.

Судом також встановлено, що рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 11 грудня 2009 року за ОСОБА_3 визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
(а.с.8-9).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 22 листопада 2010 року,
залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 25 жовтня 2011 року рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 11 грудня 2009 року скасовано та у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено
(а.с.10-12,13).

Таким чином, ОСОБА_3 з 22 листопада 2010
року не є власником спірної квартири.

26 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений договір найму житлового
приміщення (а.с.22-23). З зазначеного
договору вбачається, що ОСОБА_3
передала у найм ОСОБА_4 спірну квартиру
на строк з 26.01.2012 року по 26.01.2015 року.

Тобто ОСОБА_3, не будучи власником
майна, протиправно підписала договір
найму житлового приміщення з ОСОБА_4, та
здійснила розпорядження майном, яке їй
вже не належало.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги
доводи представника відповідачів,
стосовно того, що оскільки у ОСОБА_6
відсутня реєстрація права власності на
спірну квартиру, то вона не є власницею
майна, так як діючим на час укладання
договору законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації.

Той факт, що з березня 2010 року ОСОБА_3 в
реєстраційній службі значиться в
якості власника, не є підставою для
набуття права власності, оскільки
відомості до реєстру були внесені на
підставі рішення суду, яке в подальшому
скасовано як незаконне. Судом першої
інстанції вірно встановлено, що сам
факт реєстрації особи як власника є
похідним від виникнення самого права
власності, в зв'язку з чим з моменту
скасування судового рішення, яким було
визнано права власності, у особи
втрачаються повноваження власника, в
тому числі право на користування,
володіння та розпорядження майном.

28 серпня 2013 року органами міграційної
служби ОСОБА_4 на підставі договору
найму був зареєстрований у квартирі
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла власник
(наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату. Правом
на передачу майна в найм наділений саме
власник (ст. 761 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
оскільки ОСОБА_3 на момент укладання
договору найму не була власником
квартири, то не мала права
розпоряджатися нею, а тому зазначений
договір законно визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків.

У зв'язку з чим колегія судів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що ОСОБА_4 не набув права
користування спірною квартирою.

Судова колегія також погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_6,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко