Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» та
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Рівненського міського суду від 29 липня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» про визнання майна
спільною сумісною власністю, визнання
недійсним кредитного договору,
договору іпотеки та зняття заборони з
майна,

В С Т А Н
О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду
від 29 липня 2014 року позов задоволено
частково: визнано об'єкт нерухомого
майна - приміщення кафе-піцерії та
земельну ділянку, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнано недійсним договір іпотеки
№01/682/08-МК від 29 серпня 2008 року,
укладений між ОСОБА_4 та АТ«Банк
«Фінанси та кредит» та знято заборону з
нерухомого майна, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено у
зв'язку з їх безпідставністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, АТ «Банк
«Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_3
сплачений судовий збір в сумі 1213,33 грн.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» у поданій на рішення суду
апеляційній скарзі покликався на його
незаконність та необгрунтованість
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вказував, що спір щодо визнання
іпотечного договору недійсним вже
розглядався судом та з цього приводу
апеляційним судом постановлено
рішення від 10 квітня 2014 року, яке
набрало чинності, а тому суд згідно п.2
ч.1 ст. 205 ЦПК України мав закрити
провадження у справі.

Доводив, що рішенням суду від 20 січня 2014
року у справі за позовом банку до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором було встановлено,
що при укладенні договору кредиту та
іпотеки жодних норм діючого
законодавства банком порушено не було.

Стверджував, що на час укладення
договорів банку не було відомо, що
ОСОБА_4 перебував у шлюбних відносинах
з ОСОБА_3, адже жодного доказу про шлюб
надано не було.

Зазначив, що суд не взяв до уваги той
факт, що ОСОБА_4 подав нотаріально
засвідчену заяву, в якій зазначив що на
час придбання ним предмета іпотеки ні в
зареєстрованому шлюбі, ні в інших
фактичних шлюбних відносинах він не
перебував, і приміщення кафе-піцерії та
земельну ділянку в АДРЕСА_1 - придбавав
за власні кошти, дане майно не
являється спільною сумісною власністю,
а є його приватною власністю.

________________________________________________________________________
__________________

Справа № 2-606/11
Головуючий в суді 1 інст. -
Ореховська К.Е.

Провадження № 22-ц/787/1947/2014
Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Доводив, що договір купівлі-продажу був
укладений ОСОБА_4, як приватним
підприємцем, доказів того, що на
придбання були використані сімейні
кошти, позивач не надала, як і не надала
належних доказів, які б підтверджували
факт перебування у фактичних шлюбних
відносинах та спільної власності на
майно, що перебуває в іпотеці банку.

Вказував на безпідставність посилання
ОСОБА_3 про створення нового об'єкту
нерухомого майна та належність такого
майна до спільної сумісної власності
подружжя, оскільки доказів того, що
джерелами отримання коштів для
придбання нерухомості була спільна
сумісна праця подружжя, не надано.

Доводив, що суд не врахував правову
позицію Верховного Суду України,
викладену в постанові №6-79цс13 від 02
жовтня 2013 року, згідно якої майно
фізичної особи-підприємця, що придбане
і використовується у його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту, приватну власність,
згідно зі ст. 57 СК України, а не як об'єкт
спільної сумісної власності подружжя,
який підпадає під регулювання ст. ст. 60,
61 СК України.

Просив рішення Рівненського міського
суду від 29 липня 2014 року в частині
задоволення позову ОСОБА_3 скасувати та
постановити в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу
банку ОСОБА_3 зазначила, що рішення суду
першої інстанції в цій частині
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просила залишити його без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_3 у поданій на рішення
апеляційній скарзі покликалася на його
незаконність в частині відмови у
визнанні кредитного договору №682/08-МК
від 29 серпня 2008 року недійсним.

Доводила, що судом першої інстанції в
порушення вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України
помилково констатовано у
мотивувальній частині рішення, що
рішенням Рівненського міського суду
від 25 лютого 2013 року питання щодо
визнання даного кредитного договору
вже було вирішено, рішення набрало
законної сили, а отже дані обставини не
потребують повторного розгляду та
доказування. Зазначала, що докази у
даній справ, на яких ґрунтувались
позовні вимоги, були кардинально
іншими, крім того ОСОБА_3 не була
стороною спору.

Стверджувала, що факт підписання
кредитного договору та його умови
суперечать ст. 65 СК України, оскільки
він виходить за межі дрібнопобутового,
укладений без згоди ОСОБА_3, а отримані
по ньому кошти витрачені ОСОБА_4 не в
інтересах сім'ї.

Просила рішення Рівненського міського
суду від 29 липня 2014 року в частині
відмови у визнанні недійсним
кредитного договору №682/08-МК від 29
серпня 2008 року скасувати та визнати
даний кредитний договір недійсним з
підстав, наведених в позовній заяві та
апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_4 під розписку був
повідомлений про час і місце розгляду
справи, однак до суду не з'явився ні він,
ні його довіритель і причин неявки суду
не повідомили, а тому колегія суддів
прийшла до висновку про можливість
розгляду справи за їх відсутності.

Повторно не з'явилась до суду і ОСОБА_3,
а її представник в черговий раз подав
клопотання про відкладення розгляду
справи на місяць, оскільки його
довірителька бажає бути присутньою в
суді та давати пояснення особисто.

З огляду на встановлений законом
двохмісячний строк розгляду справи,
колегія суддів не вбачає можливості
відкладення розгляду справи в черговий
раз. Пояснення ОСОБА_3, як сторони в
справі, детально викладені в поданій
апеляційній скарзі та в запереченнях
на апеляційну скаргу банку.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» Шпатусько Р.В. в судовому
засіданні доводи поданої банком
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити, а апеляційну скаргу
ОСОБА_3 відхилити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просив
апеляційну скаргу банку відхилити, а
подану апеляційну скаргу його
довірителькою задовольнити.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга банку підлягає до
задоволення, а апеляційна скарга
ОСОБА_3 підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відмовляючи в позові в частині
визнання недійсним кредитного
договору, суд першої інстанції виходив
з того, що ці вимоги були неодноразово
предметом позову в інших справах,
рішеннями в яких було відмовлено в їх
задоволенні та не встановлено порушень
законодавства зі сторони банку при їх
укладенні, а позивачкою не надано інших
доказів неправомірності дій банку.

Такий висновок відповідає обставинам
справи та вимогам закону.

Задовольняючи позов в частині визнання
договору іпотеки недійсним, суд першої
інстанції виходив з встановленого
судовим рішенням від 25 листопада 2010
року факту спільного проживання ОСОБА_3
та ОСОБА_4 однією сім'єю з 27 липня 1993
року та відповідно виниклого у них
права спільної сумісної власності на
набуте майно, частину якого, а саме кафе
- піцерію, ОСОБА_4 передав в іпотеку
банку без згоди співвласника ОСОБА_3.

Такий висновок місцевого суду не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається,
що 29 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ
"Банк "Фінанси та Кредит" було укладено
кредитний договір № 01/682/08-МК на суму 3 000
000,00 грн., а в забезпечення виконання
зобов'язань за цим договором, сторони
того ж дня уклали договір іпотеки
№01/682/08-МК, за умовами якого ОСОБА_4 в
заставу банку передано приміщення
кафе-піцерії та земельну ділянку по
вул. Пересопницькій 76, в м. Рівне.

Умов кредитного договору ОСОБА_4
виконано не було і рішенням
Рівненського міського суду від 20 січня
2014 року з нього було стягнуто
заборгованості за кредитним договором,
а в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»
про визнання недійсними договорів
кредиту та іпотеки відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Рівненської області
від 26 червня 2014 року було зменшено суму
стягнутої пені з ОСОБА_4, а в решті
рішення місцевого суду залишено без
змін.

Відповідно до ст.ст. 572, 575 ЦК України,
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Згідно ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону
України "Про іпотеку" майно, що є у
спільній власності , може бути передане
у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх
співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Згідно ч.1 ст. 203, ч.1 ст. ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Під час укладання договорів кредиту та
іпотеки ОСОБА_4 подав банку нотаріально
завірену заяву, в якій зазначив, що
станом на час придбання та реєстрації
заставного майна 2 червня 2005 року, він
ні в зареєстрованому шлюбі, ні в інших
фактичних шлюбних відносинах не
перебував, і вказане в кредитному
договорі приміщення кафе-піцерії та
земельну ділянку в АДРЕСА_1 - придбав за
власні кошти, і це майно не являється
спільною сумісною власністю, а є його
приватною власністю (а.с.28).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Як слідує з правової позиції
висловленої Верховним Судом України в
постановах №6-33 цс 11 від 19 вересня 2011
року та №6-44 цс 11 від 7 листопада 2011 року,
при вирішенні спору суд не звернув
уваги на те, що встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю, так і встановлення належності
їм майна на праві спільної сумісної
власності, пов'язується з набранням
законної сили рішенням суду та на те
хто на момент укладення оспорюваного
правочину був єдиним власником
предмета іпотеки.

Місцевий суд, вирішуючи даний спір, не
виконав вимоги ч.1 ст.360-7 ЦПК України, а
взяв до уваги обставину спільного
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 27 липня
1993 року, встановлену рішенням
Рівненського міського суду від 25
листопада 2010 року, яке набрало чинності
7 грудня 2010 року, тобто більш ніж через
два роки після укладення договорів
кредиту та іпотеки, що не впливає на
суть правовідносин, які склалися у
зв'язку з укладенням цих договорів.

Отже, як слідує з наведеного, майно
передане ОСОБА_4 в іпотеку банку, на час
його передачі не являлось спільним
сумісним майном, а тому підстав для
визнання договору іпотеки недійсним
колегія суддів не вбачає, оскільки
права позивача ніяким чином не були
порушені.

Те ж стосується і кредитного договору,
на укладення якого він не повинен був
отримувати згоду у ОСОБА_3.

Вирішуючи спір в цій частині, місцевий
суд дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні вимог про
визнання кредитного договору
недійсним та вірно зазначив, що цей
договір неодноразово був предметом
спорів, наслідком яких судовими
рішеннями в їх задоволенні було
відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
оскільки судове рішення ухвалене на
користь банку, то понесені ним витрати
на сплату судового збору слід
солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в
розмірі 1948,8 грн.(а.с.255, 279).

Керуючись ст.ст. 303, п.1,2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314,
316, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» - задовольнити
частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
29 липня 2014 року в частині визнання
спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 приміщення кафе-піцерії та
земельної ділянки в АДРЕСА_1, визнання
недійсним договору іпотеки №01/682/08-МК
від 29.08.2008 року та зняття заборони з
майна скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит»
про визнання спільною сумісною
власністю приміщення кафе-піцерії та
земельної ділянки в АДРЕСА_1, визнання
недійсним договору іпотеки №01/682/08-МК
від 29.08.2008 року та зняття заборони з
майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» судовий
збір 1948,8 грн.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: