Справа № 461/3105/14
Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4284/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Міністерства
оборони України на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 30 квітня 2014
року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позов ОСОБА_2 до Міністерства оборони
України про відшкодування заробітку
(доходу), втраченого внаслідок втрати
загальної працездатності, додаткових
витрат, викликаних необхідністю
стороннього догляду.

Стягнуто з Міністерства оборони
України на користь ОСОБА_2 13977 грн.
заробітку (доходу), втраченого
внаслідок втрати загальної
працездатності за період з 01 березня 2013
року по 28 лютого 2014 року, 10 482, 75 грн.
додаткових витрат, викликаних
необхідністю стороннього догляду за
період з 01 березня 2013 року по 28 лютого
2014 року, а всього 24459, 75 грн.

В апеляційній скарзі Міністерство
оборони України просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликаються на те,
що судом не взято до уваги те, що зі
змісту ст. 1166, 1202 ЦК України,
відшкодування шкоди завданої
каліцтвом повинно здійснюватися на
підставі рішення суду щомісячними
платежами, а не за період що минув.
Стверджують, що документа, який
свідчить, що середньомісячний
заробіток годувальника менше від
п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати до суду позивачем не
надано, обчислення шкоди заподіяної
втратою годувальника здійснено ним
виходячи з п'ятикратного розміру
мінімальної заробітної плати без
врахування середньомісячного розміру
заробітної плати, що є порушенням
порядку його обчислення встановленого
статтею 1197 ЦК України.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України,
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Згідно частин 1,2,3 ст. 1195 ЦК України,
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід) втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. У разі
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я фізичної особи, яка в момент
завдання шкоди не працювала, розмір
відшкодування визначається виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати.
Шкода, завдана фізичній особі
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, відшкодовується без
урахування пенсії, призначеної у
зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії,
яку вона одержувала до цього, а також
інших доходів.

Згідно із Законом України «Про
правовий режим майна у Збройних Силах
України» Міністерство оборони України
здійснює відповідно до закону
управління військовим майном.

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді іншої справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що 27 липня 2002 року під час
проведення авіаційно-спортивного
свята на аеродромі спільного базування
«Львів» (Скнилів) відбулось падіння
військового літака СУ-27 Уб № 42
Військово-повітряних сил України, який
належав Міністерству оборони України,
у чому вироком військового
апеляційного суду Центрального
регіону України від 23 червня 2005 року,
залишеним без змін у цій частині
ухвалою колегії Військової судової
колегії Верховного Суду України від 2
березня 2006 року, встановлено вину
посадових осіб Міністерства оборони
України.

ОСОБА_2 визнано потерпілим по
кримінальній справі про обвинувачення
військових службових осіб
Військово-Повітряних Сил Збройних Сил
України по «Скнилівській трагедії».
Внаслідок катастрофи літака Су-27 УБ,
позивачу спричинені тяжкі тілесні
ушкодження у вигляді закритої
черепно-мозкової травми, обширного
підшкірного крововиливу в правій
скроневій і правій навколо орбітальній
ділянках, крововиливу і
сполучнотканинній оболонці правого
ока, закритого відламкового перелому
середньої третини правої ключиці зі
зміщенням відламків.

Зазначені обставини встановлювалися
рішеннями Галицького районного суду м.
Львова від 26.02.2008 року, 23.07.2009 року, 29.09.2010
року, 16.05.2011 року, 10.04.2012 року, 28.05.2013 року,
тому згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
позивачу було завдано шкоди каліцтвом,
такий визнаний інвалідом І-ої групи і
має право на відшкодування заробітку
(доходу) втраченого внаслідок втрати
загальної працездатності. Оскільки
позивач на час ушкодження здоров'я не
працював, то суд підставно задоволив
нарахований ним втрачений заробіток
відповідно до ст. 1195 ЦК України,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати.

Відповідно до висновку експерта № 150,
ОСОБА_2 27 липня 2002 р. отримав
черепно-мозкову травму у вигляді забою
головного мозку важкого ступеня з
крововиливами в речовину та під
оболонки головного мозку з переважним
ураженням лівої половини його, перелом
правої ключиці. У зв'язку з наслідками
вказаної перенесеної важкої
черепно-мозкової травми, в період з 2004
р. був визнаний інвалідом 3-ї - 2-ї групи,
а з червня 2006 р. визнаний інвалідом 1-ї
групи по діагнозу «Віддалені наслідки
черепно-мозкової травми у вигляді
різко вираженого психоорганічного
синдрому, апатичний варіант, виражених
змін особистості, з частими
поліморфними з епілептиформними
припадками. У зв'язку із вказаним,
стійка втрата професійної
працездатності у ОСОБА_2 складає 100
відсотків безтерміново.

Згідно висновку № 170 від 06.06.2006р.
лікарської комісії, ОСОБА_2 за станом
здоров'я потребує постійного
стороннього догляду і не здатний до
самообслуговування.

Вказані висновки є підставою для
відшкодування додаткових витрат,
викликаних необхідністю стороннього
догляду, що передбачено статтями 21 і 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який слід застосувати
за аналогією відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК
України, та у відповідності до ППВС
України від 27.03.1992 року № 6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди».

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що судом не враховано положень ч.3
ст. 1197 ЦК України про середньомісячний
заробіток, оскільки дана норма дає
право нараховувати втрачений
заробіток більшим, ніж п'ятикратний від
мінімальної зарплати, однак,
враховуючи диспозитивне право
позивача про межі своїх вимог він
обмежився п'ятикратним розрахунком від
мінімальної зарплати, що відповідає
вимогам ч.2 ст. 1195 ЦК України.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. А тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч.1, 314 ч. 1
п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства
оборони України - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 30 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: