Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Фенікс
ЛТД», Львівської регіональної дирекції
філії Приватного акціонерного
товариства «Страхове товариство
«Гарантія», Приватного акціонерного
товариства «Страхове товариство
«Гарантія», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ферозіт» про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, за касаційними скаргами
Приватного акціонерного товариства
«Страхове товариство «Гарантія» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ферозіт» на рішення
Млинівського районного суду
Рівненської області від 20 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 07 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи уточнив та
остаточно просив стягнути солідарно з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фенікс ЛТД» (далі -
ТзОВ Фенікс ЛТД») та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ферозіт»
(далі - ТзОВ «Ферозіт») на свою користь
100 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди; стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхове
товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ
«СТ «Гарантія») на свою користь 100
тис. грн на відшкодування майнової
шкоди і 5 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 06 липня 2012 року
близько 15 год. 40 хв. водій ОСОБА_6,
керуючи вантажним автомобілем МАN,
скоїв на нього як на пішохода наїзд, в
той час він був поруч зі своїм
вантажним мікроавтобусом Mercedes-Benz 208 CDI,
у результаті чого позивач отримав
тяжкі тілесні ушкодження, став
інвалідом першої групи, а транспортні
засоби зазнали механічних пошкоджень.
15 листопада 2012 року кримінальна справа
була закрита у зв'язку з відсутністю в
діях ОСОБА_6 складу злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Власником автомобіля МАN є відповідач
ТОВ «Фенікс ЛТД», цивільно-правова
відповідальність якого застрахована в
ПрАТ «СТ «Гарантія», а автомобіль, яким
керував ОСОБА_6, перебував в оренді у
ТзОВ «Ферозіт».

Рішенням Млинівського районного суду
Рівненської області від 20
січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 07 квітня 2014 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Ферозіт» на користь
ОСОБА_3 50 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на
користь ОСОБА_3 50 тис.
грн на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на
користь ОСОБА_3 1 тис.
грн на відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі відповідач ПрАТ
«СТ «Гарантія» просить скасувати
судові рішення першої й апеляційної
інстанцій у частині стягнення з нього 50
тис. грн на відшкодування майнової
шкоди та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування
майнової шкоди відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі ТзОВ «Ферозіт»
просить скасувати судові рішення
першої й апеляційної інстанцій у
частині стягнення з нього на користь
ОСОБА_3 50 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди та ухвалити у цій
частині нове рішення, яким стягнути з
ТзОВ «Ферозіт» на користь ОСОБА_3 5 тис.
грн на відшкодування моральної шкоди,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України установлено, що
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи

відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими. Касаційний
суд перевіряє законність судових
рішень лише в межах позовних вимог,
заявлених у суді першої інстанції. Суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги ПрАТ «СТ «Гарантія»,
дійшла висновку, що касаційні скарги
підлягають задоволенню частково з
огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судом встановлено, що 06 липня 2012 року
близько 15 год. 40 хв., водій ОСОБА_6,
керуючи вантажним автомобілем МАN,
державний номерний знак НОМЕР_1, з
причіпом ZANNER TCA 18, державний номерний
знак НОМЕР_2, рухаючись по автодорозі
Доманово-Ковель-Чернівці-Теребляче, зі
сторони м. Дубно в напрямку м.
Кременець, на 231 км + 920 м вищевказаної
автодороги, що в межах смт Смига
Дубенського району Рівненської
області, скоїв наїзд на пішохода
ОСОБА_3, який знаходився поруч зі своїм
вантажним мікроавтобусом Mercedes-Benz 208 CDI,
державний номерний знак НОМЕР_3, у
результаті чого позивач отримав тяжкі
тілесні ушкодження, а транспортні
засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою слідчого відділу
розслідування ДТП СУ УМВС України в
Рівненській області від 11 липня 2012 року
порушено кримінальну справу №
20/67-12 за фактом порушення правил
безпеки дорожнього руху особою, яка
керує транспортним засобом, що
заподіяло потерпілому тяжке тілесне
ушкодження, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

15 листопада 2012 року постановою
слідчого відділу розслідування ДТП СУ
УМВС України в Рівненській області
кримінальну справу №
20/67-12 закрито за відсутністю в діях
ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.
2 ст. 286 КК України. Копію постанови
направлено начальнику ВДАІ УМВС
України в Рівненській області для
притягнення пішохода ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що власником
транспортного засобу марки MAN,
державний номерний знак НОМЕР_1, з
причіпом ZANNER TCA 18, державний номерний
знак НОМЕР_2, яким 06 липня 2012 року
керував водій ОСОБА_6, є відповідач ТзОВ
«Фенікс ЛТД».

Цивільно-правова відповідальність
відповідача ТзОВ «Фенікс ЛТД» за
вищевказаним транспортним засобом з
причепом застраховані у ПрАТ «СТ
Гарантія», ліміт відповідальності на
одного потерпілого за шкоду, заподіяну
життю і здоров'ю, становить 100 тис. грн,
за шкоду, заподіяну майну - 50
тис. грн; строк дії договору з 14 травня
2012 р. до 13 травня 2013 року.

Згідно з копією заяви ТзОВ «Фенікс ЛТД»
від 18 вересня 2013 року, копією
повідомлення від 09 липня 2012 року ОСОБА_6
на ім'я директора ПрАТ «СТ «Гарантія»
про подію, яка сталася 06 липня
2012 року, копією відповіді ПрАТ «СТ
«Гарантія» директору ТзОВ «Фенікс ЛТД»
від 15 жовтня 2013 року, страховику було
повідомлено про страховий випадок,
однак рішення про виплату страхового
відшкодування за даною подією не
прийнято.

Належний ТзОВ «Фенікс ЛТД»
транспортний засіб марки MAN передано в
оренду ТзОВ «Ферозіт» строком до 31
грудня 2012 року відповідно до договору
оренди від 02 квітня 2012 року № ОР/ЛВ/0001/12,
додатку № 1 до договору оренди, акта
приймання-передачі від 02 квітня 2012
року № 1.

На момент указаної
дорожньо-транспортної пригоди водій
ОСОБА_6 перебував у трудових
відносинах із ТзОВ «Ферозіт», що
підтверджується копією наказу ТзОВ
«Фенікс ЛТД» від 30 березня 2012 року №
30-03-1 к та копією трудової книжки ОСОБА_6

Згідно з копію виписки-епікризу
історії хвороби № 7912, виданої
Дубенською центральною районною
лікарнею, ОСОБА_3 знаходився на
стаціонарному лікуванні у відділенні
анестезіології та інтенсивної терапії
центральної районної лікарні з 06 липня
2012 року до 09 липня 2012 року.

Відповідно до копії виписки з історії
хвороби № 13772 позивач знаходився на
лікуванні в нейрохірургічному
відділенні Рівненської ЦМЛ з 09 липня 2012
року до 14 липня 2012 року, а відповідно до
копії виписного епікризу № 19872 ОСОБА_3
знаходився на стаціонарному лікуванні
в клініці нейрохірургії і неврології
Головного військово-медичного
клінічного центру «ГВКГ» МО України з 14
липня 2012 року до 25 вересня 2012 року.

Із 29 жовтня 2012 року ОСОБА_3 встановлено
першу групу інвалідності, про що
свідчить копія довідки до акта огляду
МСЕК від 02 листопада 2012 року
серії РВН № 0208800 та копія листка
непрацездатності серії АВУ № 483660.

На лікування позивач витратив 141 304 грн
69 коп., про що свідчать копії чеків,
квитанцій до прибуткових касових
ордерів, рахунок-фактура, товарний чек,
рецепти, акт взаєморозрахунків з
надання медичних послуг, відповідь на
запит адвоката.

У матеріалах кримінальної справи №
20/67-12 наявна заява ОСОБА_7 від
14 вересня 2012 рок про отримання від
ОСОБА_6 76 тис. грн на лікування її
чоловіка ОСОБА_3

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов висновку, що саме ТзОВ «Ферозіт»
несе обов'язок з відшкодування шкоди,
завданої позивачу ОСОБА_3 джерелом
підвищеної небезпеки, як юридична
особа, що на підставі договору оренди
транспортних засобів від 02 квітня 2012
року № ОР/ЛВ/0001/12 володіє
вищевказаним транспортним засобом
марки MAN, яким 06 липня 2012 року керував
водій ОСОБА_6, та є роботодавцем
останнього.

Разом з тим на підставі досліджених
матеріалів кримінальної справи №
20/67-12 суд дійшов висновку, що 06 липня 2012
року мала місце груба необережність
позивача ОСОБА_6 щодо недотримання ним
Правил дорожнього руху.

Згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо
груба необережність потерпілого
сприяла виникненню або збільшенню
шкоди, то залежно від ступеня вини
потерпілого (а в разі вини особи, яка
завдала шкоди, - також залежно від
ступеня її вини) розмір відшкодування
зменшується, якщо інше не встановлено
законом.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що оскільки в результаті зазначеної
дорожньо-транспортної пригоди позивач
отримав тяжкі тілесні ушкодження, йому
встановлено першу групу інвалідності,
то спричиненими тілесними
ушкодженнями йому завдано фізичний
біль та душевні страждання. Виходячи із
засад розумності, виваженості та
справедливості, враховуючи, що ОСОБА_3
було допущено грубу необережність, що
виразилася в порушенні Правил
дорожнього руху, суд дійшов висновку
про стягнення з відповідача
ТзОВ «Ферозіт» на користь позивача на
відшкодування моральної шкоди
50 тис. грн, з підстав, передбачених ст.
ст. 1167, 1187 ЦК України.

Крім того, враховуючи, що станом на 06
липня 2012 року договір страхування не
припинив свою дію, а позивачем доведено
факт заподіяння матеріальної та
моральної шкоди джерелом підвищеної
небезпеки, глибини його фізичних та
душевних страждань, понесення витрат
на лікування, з урахуванням
встановленого ліміту відповідальності
страхової компанії, а також грубої
необережності самого позивача, то суд
дійшов висновку про стягнення з
відповідача ПрАТ «СТ «Гарантія» на
користь позивача 50
тис. грн на відшкодування майнової
шкоди та 1 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
погодився з його висновками, вважаючи
рішення таким, що ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Проте таких висновків апеляційний суд
дійшов з порушенням норм матеріального
та процесуального права, в достатньому
обсязі не перевіривши доводів
апеляційної скарги, а також законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору.

Зокрема, поза увагою апеляційного суду
залишилися положення п.
22.3 ст. 22 Закону України від 01 липня 2004
року № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», відповідно до
якого потерпілому відшкодовується
моральна шкода, передбачена пунктами 1,
2 ч. 2 ст. 23 ЦК. При цьому страховик
відшкодовує не більше ніж 5 % ліміту,
визначеного в п.
9.3 ст. 9 цього Закону. Різницю між сумою
відшкодування, визначеною судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку визнано
винною у вчиненні ДТП.

Отже, при вирішенні питання про
відшкодування моральної шкоди суду
належить визначити загальний розмір
відшкодування моральної шкоди, в межах
визначеного розміру вирахувати суму
відшкодування, яку зобов'язана
сплатити страхова компанія (враховуючи
визначений Законом ліміт
відповідальності страховика - 5000 грн),
іншу частину відшкодування (різницю)
зобов'язана сплати особа, яку визнано
винною у вчиненні ДТП, з урахуванням
положень ст. ст. 1172, 1187 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, висновок
суду першої інстанції щодо визначення
розміру відшкодування моральної шкоди,
з яким погодився апеляційний суд, не
відповідає нормам матеріального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що касаційні скарги
підлягають задоволенню частково, а
постановлена у справі ухвала
апеляційного суду в частині залишення
без змін рішення суду першої інстанції
щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3
до ТзОВ «Ферозіт» та
ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування
моральної шкоди - скасуванню з
направленням справи в цій частині на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених ч. 3
ст. 338 ЦПК України. У решті ухвала суду
апеляційної інстанції є законною й
обґрунтованою і відсутні підстави для
її скасування. Керуючись ст. ст. 336, 337, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а: Касаційні
скарги Приватного акціонерного
товариства «Страхове товариство
«Гарантія» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ферозіт»
задовольнити частково. Ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 07 квітня 2014 року в частині
залишення без змін рішення суду першої
інстанції щодо вирішення позовних
вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фенікс ЛТД» та
Приватного акціонерного товариства
«Страхове товариство «Гарантія» про
відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції. У іншій частині
ухвалу апеляційного суду Рівненської
області від 07 квітня 2014 року
залишити без змін. Ухвала оскарженню не
підлягає. Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик