Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про скасування рішення третейського
суду, за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
на ухвалу апеляційного суду
м. Києва від 09 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаною заявою, у якій просив
скасувати рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 21 січня 2013 року
у справі № 10/13. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що третейський суд
вирішив питання про його права та
обов'язки при тому, що він не брав
участі у справі та був повідомлений про
неї вже після прийняття рішення
третейським судом. Крім того,
третейський суд ухвалив рішення у
спорі, який не підвідомчий даному суду
відповідно до Закону України «Про
третейські суди», позов належить до
категорії справ, пов'язаних із захистом
прав споживачів.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 травня 2013 року в
задоволенні заяви відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
09 вересня 2013 року ухвалу Дніпровського
районного суду м. Києва від 18 травня 2013
року скасовано, заяву задоволено.

У касаційній скарзі Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») просить
скасувати ухвалу суду апеляційної
інстанції, залишити в силі ухвалу суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувана ухвала апеляційного
суду зазначеним вимогам не відповідає,
виходячи з наступного.

За положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України
«Про третейські суди» до третейського
суду за угодою сторін може бути
переданий будь-який спір, що виникає з
цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 вказаного закону
третейська угода - угода сторін про
передачу спору на вирішення
третейським судом, причому третейська
угода може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди, згідно ч. 1 ст. 12 Закону.

Юридичні та/або фізичні особи,
відповідно до ч. 1 ст. 5 закону, мають
право передати на розгляд третейського
суду будь-який спір, який виникає з
цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Згідно зі ст. 34 цього закону учасниками
третейського розгляду є сторони та їх
представники.

Відповідно до ст. 51 закону рішення
третейського суду може бути оскаржене
сторонами, третіми особами, а також
особами, які не брали участь у справі, у
разі якщо третейський суд вирішив
питання про їх права і обов'язки, у
випадках, передбачених цим Законом, до
компетентного суду відповідно до
встановлених законом підвідомчості та
підсудності справ.

У частині 2 цієї статті визначено
перелік підстав, з яких рішення
третейського суду може бути оскаржене
та скасоване компетентним судом,
зокрема з таких підстав: якщо справа, по
якій прийнято рішення третейського
суду, не підвідомча третейському суду
відповідно до закону; якщо рішення
третейського суду прийнято у спорі, не
передбаченому третейською угодою, або
цим рішенням вирішені питання, які
виходять за межі третейської угоди;
третейську угоду визнано недійсною
компетентним судом; склад третейського
суду, яким прийнято рішення, не
відповідав вимогам статей 16-19
цього Закону; третейський суд вирішив
питання про права і обов'язки осіб, які
не брали участь у справі.

Статтею 389-5 ЦПК України установлено, що
рішення третейського суду може бути
скасовано лише у випадках,
передбачених цією статтею.

Рішення третейського суду може бути
скасовано у разі якщо: справа, в якій
прийнято рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону; рішення
третейського суду прийнято у спорі, не
передбаченому третейською угодою, або
цим рішенням вирішені питання, які
виходять за межі третейської угоди.
Якщо рішенням третейського суду
вирішені питання, які виходять за межі
третейської угоди, то скасовано може
бути лише ту частину рішення, що
стосується питань, які виходять за межі
третейської угоди; третейську угоду
визнано судом недійсною; склад
третейського суду, яким прийнято
рішення, не відповідав вимогам закону;
третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участі у справі.

Судом встановлено, що Постійно діючим
Третейським судом при Асоціації
українських банків у складі
третейського судді Мороз О.А. 21 січня 2013
р. у справі № 10/13 ухвалено рішення, яким
позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості задоволено
частково, стягнуто з відповідача на
користь позивача заборгованість у сумі
927 710 грн 90 коп. та
витрати, пов'язані з вирішенням спору
третейським судом, у розмірі 9 677 грн 11
коп.

Звертаючись до суду з указаною заявою,
ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги
наявністю підстав, передбачених п. п. 1, 5
ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, оскільки, на його
думку, третейський суд вирішив питання
про права і обов'язки осіб, які не брали
участі у справі, а також, що справа, в
якій ухвалено рішення третейського
суду, не підвідомча третейському суду
відповідно до закону.

На розгляді у Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків перебувала справа
за правовідносинами, які виникли на
підставі укладеного між сторонами
договору № 32.2-13/45-7 про надання
відновлювальної кредитної лінії, який
містить третейське застереження.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» від 12
травня 1991 року № 1023-ХІІ споживач - це
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

ПАТ «Укрсоцбанк» не є споживачем у
вказаній справі і до суду звертався з
позовом про стягнення заборгованості
внаслідок неналежного виконання
боржником умов договору, а не за
захистом прав споживача, а тому
правовідносини у справі за позовом ПАТ
«Укрсоцбанку» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості регулюються
цивільним законодавством, зокрема,
договірні (кредитні) зобов'язання.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність такої підстави для
скасування рішення третейського суду,
як те, що справа, в якій ухвалено
рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону.

Разом з тим ст. 39 Закону України «Про
третейські суди» установлено, що
сторонам має бути направлено
повідомлення про день, час та місце
проведення судового засідання
третейського суду не пізніше ніж за 10
днів до такого засідання.

Як встановив суд на підставі
досліджених матеріалів третейської
справи, яка була розглянута Постійно
діючим Третейським судом при Асоціації
українських банків, повідомлення про
час та місце судового засідання
третейського суду направлено ОСОБА_3 11
січня 2013 року, отримано адресатом 29
січня 2013 року, про що свідчать
відомості з електронної бази поштових
відправлень «Укрпошти», тобто після
ухвалення 21 січня 2013 року рішення у
справі.

За таких обставин апеляційний суд
вважав наявною підставу, передбачену
ст. 389-5 Цивільним процесуальним
кодексом України, як то - третейський
суд вирішив питання про права і
обов'язки осіб, які не брали участі у
справі.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Як випливає зі змісту Закону України
«Про третейські суди», третейський суд
- це недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних та
(або) юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин.

Враховуючи положення ст. ст. 55, 64, 124
Конституції України, аналізуючи зміст
Закону України «Про третейські суди»
та ст. 17 ЦПК України, третейський суд як
недержавний орган за цим Законом має
повноваження вирішення спорів лише тих
сторін, якими укладено угоду (прийнято
рішення) про передачу спору на розгляд
третейського суду, і ці повноваження
третейського суду не поширюються на
спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є
інші особи, які не були сторонами
третейської угоди, або спори, які
стосуються прав і обов'язків інших
осіб, що не є сторонами третейської
угоди.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про те, що
третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участі у справі, оскільки сторонами у
справі є позивач ПАТ «Укрсоцбанку» та
відповідач ОСОБА_3, між якими існує
угода, яка містить третейське
застереження.

Факту вирішення питання про права і
обов'язки осіб, які не брали участі у
справі, на час розгляду цієї справи не
встановлено, а ОСОБА_3, який звернувся
до суду з указаною заявою, такою особою
не є.

Відсутність ОСОБА_3 в судовому
засіданні під час розгляду третейським
судом вищевказаної справи, апеляційний
суд помилково розцінив як підставу,
передбачену ЦПК України, як то -
третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участі у справі.

Частина 3 ст. 51 Закону України «Про
третейські суди» містить вичерпний
перелік підстав для скасування рішення
третейського суду і він не містить
такої підстави, як неотримання чи
невчасне отримання стороною
повідомлення про день, час та місце
третейського розгляду, яке було судом
належним чином направлено стороні.

Тому зазначені ОСОБА_3 у заяві підстави
для скасування рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 21
січня 2013 року у справі № 10/13 не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
справи.

З огляду на вищевикладене, правильним є
висновок суду першої інстанції про
безпідставність указаної зави.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно,
всебічно та обґрунтовано встановив
обставини справи, надав належну оцінку
наявним у справі доказам, в результаті
чого постановив законну та
обґрунтовану ухвалу, яка відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законну й
обґрунтовану ухвалу суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону, що призвело
до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційну
скаргу необхідно задовольнити, ухвалу
апеляційного суду скасувати із
залишенням ухвали суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09
вересня 2013 року скасувати, ухвалу
Дніпровського районного суду м. Києва
від 18 травня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик