15.10.2014 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
У Х В А Л А
4-с/533/6/14

іменем України
533/1044/2014-ц

15 жовтня 2014 року
селище Козельщина

Козельщинський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді - Науменко Н.Д.

при секретарі - Семенко Я.І.

з
участю заявника ОСОБА_1,

представника заявника - ОСОБА_2

представника ДВС - Вовка М.В.

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на
постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Козельщинського
районного управління юстиції про
накладення арешту на майно, -

встановив:

25 вересня 2014 року ОСОБА_1
звернувся до Козельщинського
районного суду із скаргою, в якій
прохав визнати незаконною і скасувати
постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Козельщинського
районного управління юстиції про
накладення арешту на його майно від 8
вересня 2014року ВП № 240519. Зазначив, що
постанова винесена з грубими
порушенням вимог Закону України «Про
виконавче провадження», нею порушено
його право і право членів його сім»ї
користуватися і розпоряджатися
належним майном. Так, постанова
винесене після погашення ним боргу по
аліментам і написанням стягувачем
заяви про відсутність до нього
матеріальних претензій, сума боргу
нарахована невірно за відсутністю
підстави для накладання арешту.

В судовому засіданні ОСОБА_1
скаргу підтримував і наполягав на її
задоволенні.

Представник заявника ОСОБА_2 прохав
скаргу задовольнити, посилаючись на
неправомірність нарахування його
довірителю боргу по аліментах,
накладанню арешту без складання акту
опису майна і дотримання прав і
законних інтересів членів сім»ї і
самого заявника, не зазначення в
постанові розміру боргу і обмеження
цим розміром обсягу арештованого
майна, порушення черговості накладання
арешту.

Представник відділу державної
виконавчої служби Козельщинського РУЮ
Вовк Михайло Володимирович скарги не
визнав і прохав відмовити у її
задоволенні, посилаючись на повне
дотримання ним вимог Закону України
«Про виконавче провадження». При цьому
вказував, що в провадженні відділу
перебуває на виконанні виконавчий лист
про стягнення з заявника на користь
ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини у
розмірі ? частини заробітку
відповідача. з 2000 року по цей час за
ОСОБА_1 лічиться борг по аліментах, що
примусило накласти арешт на належне
йому майно. Метою цього заходу було
примушення боржника виконувати
рішення суду і уникнути виконання
судового рішення шляхом
переоформлення належного майна
(продажу, дарування) до погашення боргу.

Застосування цього заходу сприяло
частковому виконанню судового рішення
і погашенню стягувану боргу в розмірі
6000грн, яке відбулося 12.09.2014року.
Стягувач не відмовилась від
примусового виконання судового
рішення, тому не вбачив підстав для
припинення обраного заходу
примусового виконання.

Вислухавши сторони, вивчивши
надані ними докази і оцінивши їх
достовірність і належність суд
встановив наступне.

На виконанні у відділі державної
виконавчої служби Козельщинського РУЮ
перебуває рішення Козельщинського
районного суду 2-14/2000 від 05.05.2000року про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини з 18 квітня 2000року до досягнення
повноліття у розмірі ? частини його
заробітку, але не менше половини
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян щомісячно.

Згідно розрахунку, наданого ВДВС
розмір боргу ОСОБА_1 по сплаті
аліментів за період з квітня 2000 року на
час винесення постанови складала
30859,69грн.

Боржник не працює і можливості
сплачувати щомісячно кошти на
утримання неповнолітньої дитини не
має, через що утворилась
заборгованнясть.

Постановою державного виконавця
8.09.2014року накладено арешт на все майно
боржника у межах суми боргу і
заборонено здійснювати відчуження
будь - якого належного йому майна (
аркуш -8).

Згідно розписки ОСОБА_4 датованої
12.09.2014року вона отримала від заявника
6000грн в рахунок погашення боргу, а
24.09.2014року підтвердила отримання
аліментів по 200грн за місяць за період з
липня по грудень 2013року ( аркуші 10-9).

Із оглянутого виконавчого провадження
вбачається, що ОСОБА_1 має
заборгованність по сплаті аліментів
через неповну сплату нарахованих сум,
є власником легкового автомобіля,
причепу до нього, не працює і грошових
коштів на рахунках в банках немає, як не
має постійної роботи і не отримує
заробітну плату.

ОСОБА_4 показала суду, що вона отримує
аліменти з ОСОБА_1, який має перед нею
забогованність. На його прохання вона
написала розписку про отмання
аліментів у другому півріччі 2013року
для уточнення суми боргу в ВДВС. Лише із
інформації у відділі ДВС вона узнала,
що цю розписку долусили до скарги на
постанову про накладення арешту на
майно, яку вважає законною, так як є
заборгованність по аліментах.

Відповідно до статті 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Враховуючи наявність у заявника
невиконаного зобов»язання зі сплати
аліментів, відсутність регулярних
щомісячних доходів для їх сплати,
державний виконавець застосував арешт
майна і заборону його відчуження для
забезпечення виконання боргового
зобов»язання. Такі дії державного
виконавця суд вважає законними і
такими, що відповідають вимогам ст.57 ЗУ
«Про виконавче провадження».

Суд не приймає до уваги тверджень
представника заявника по порушення
посадовою особою ВДВС прав боржника і
членів його сім»ї, так як вони не
позбавленні права користування і
володіння арештованим майном, а опис
всього майна не проводився.

Суд вважає слушним зауваження
представника заявника про
необхідність зазначення в постанові
про накладення арешту на майно
боржника розміру боргу, однак не
вбачає в цьому порушення прав боржника
і членів його сім"ї, так як дана
постанова винесена з метою
недопущення відчуження його майна і
стимулювання виконання судового
рішення.

Відповідно до ст.124 Конституції
України судові рішення є обов»язковими
до виконання.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.14
Цивільно -процесуального кодексу
України судові рішення, що набрали
законної сили, є обов»язковими для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових осіб та
громадян і підлягають виконанню на
всій території України. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Згідно до ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод та
рішень Європейського Суду з прав
людини, що відповідно до ст.17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права та
частиною національного законодавства,
кожен при вирішенні питання щодо його
цивільних прав та обов»язків або при
встановленні обґрунтованості
будь-якого кримінального
обвинувачення, висунутого проти нього,
має право на справедливий і відкритий
розгляд упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом.

Прецедентна практика
Європейського Суду з прав людини
вказує на те, що у розумний строк
розгляду справи включається період від
надходження до суду заяви до
закінчення виконання рішення суду.
Згідно із п.1 ст.6 зазначеної Конвенції,
провадження з виконання судових рішень
є самостійною і невід»ємною частиною
судового розгляду. Зокрема, у Рішеннях
Європейського Суду у справі «Хорнсбі
проти Греції» від 19.03.97, у справі
«Бурдов проти Росії» від 07.05.02, у
справах «Ромашов проти України» від
27.07.04, «Шаренок проти України» від 22.02.04
та ряду інших, зазначається, що право на
судовий захист було б ілюзорним, якби
правова система держави дозволяла, щоб
остаточне зобов»язувальне рішення
залишалося бездієвим на шкоду одній із
сторін; виконання рішення, винесеного
будь-яким судом, має вважатися
невід»ємною частиною судового процесу.

Керючись зазначеними нормами
закону, суд переконався, що просадова
особа органу виконавчої влади,
виконуючи судове рішення, застосувала
один із способів примусового виконання
рішення, яким унеможливила його
невиконання, заборонивши відчужувати
майно боржника, який не має можливості
регулярно і в повному обсязі
сплачувати борг.

Перевіряючи доводи скарги, суд не
встановив порушення вимог Закону
України «Про виконавче провадження»
старшим державним виконавцем ВДВС
Козельщинського РУЮ Вовком М.В, а тому
вважає скаргу про скасування постанови
про накладення арешту на майно ОСОБА_1
від 08.09.2014року ВП № 240519 такою, що не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і
керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК України, ст. 57
ЗУ «Про виконавче провадження»,-

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на
постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Козельщинського
районного управління юстиції
Полтавської області про накладення
арешту на майно від 08.09.2014року у
виконавчому провадженні.ВТ № 240519
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом
п"яти днів з дня отримання ухвали
подачею апеляційної скарги до
апеляційного суду Полтавської області
через Козельщинський районний суд
Полтавської області.

Ухвала набуває чинності після
спливу строку на подання апеляційної
скарги якщо така не подана, або після
розгляду справи апеляційною
інстанцією.

Головуючий
підпис

З оригіналом вірно.

Суддя Козельщинського районного суду

Полтавської області :

Н.Д.Науменко