Справа № 158/1273/14-ц Провадження №
22-ц/773/1369/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пономарьова О.М. Категорія: 47 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О. Г.,
Свистун О. В.,

з участю:

секретаря - Черняк О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 до
Ківерцівської міської ради Волинської
області, треті особи без самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача - Державне підприємство
«Центр Державного земельного
кадастру», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання частково незаконним та
скасування рішення Ківерцівської
міської ради Волинської області та
зобов'язання затвердити технічну
документацію на земельну ділянку, за
апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_3,
ОСОБА_1 на рішення Ківерцівского
районного суду Волинської області від
25 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_1
звернулися до суду з позовом до
Ківерцівської міської ради Волинської
області, треті особи без самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача - Державне підприємство
«Центр Державного земельного
кадастру», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання частково незаконним та
скасування рішення Ківерцівської
міської ради Волинської області та
зобов'язання затвердити технічну
документацію на земельну ділянку,
мотивуючи вимоги тим, що згідно з
рішенням Ківерцівської міської ради
Волинської області № 8/3 від 22.08.1997 року,
державним актом на право приватної
власності на землю та договором
дарування вони є співвласниками
земельної ділянки площею 0,0754 га по
АДРЕСА_1.

З метою отримання кадастрового номеру
вищевказаної земельної ділянки для
проведення подальшої реєстрації права
власності на земельну ділянку позивачі
звернулися до ДП «Центр Державного
земельного кадастру» із заявою про
виготовлення технічної документації
на земельну ділянку площею 0,0754 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказують, що в подальшому після
виготовлення відповідної документації
звернулися до Ківерцівської міської
ради Волинської області із заявою про
затвердження акту прийомки межових
знаків та земельно-технічної
документації на належну їм на праві
приватної власності земельну ділянку.

Пунктом 1 рішення Ківерцівської
міської ради № 38/18 від 14.05.2014 року
заявникам було відмовлено в погодженні
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
оскільки в технічній документації із
землеустрою, виготовленій в 2013 році,
межі земельної ділянки змінені та не
відповідають державному акту на землю
від 14.12.1997 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
міської ради, покликаючись на те, що
останнє прийняте з порушенням норм
Закону України «Про землеустрій», ст.
186-1 Земельного кодексу, статей 319, 321
Цивільного кодексу, просять визнати
нечинним та скасувати п. 1 рішення
Ківерцівської міської ради Волинської
області № 38/18 від 14.05.2014 року та
спонукати Ківерцівську міську раду
припинити дію, яка порушує їх право;
зобов'язати затвердити технічну
документацію на належну їм на праві
власності земельну ділянку, що
знаходиться в АДРЕСА_1, у розмірі 0,0754 га.

Рішенням Ківерцівського районного
суду Волинської області у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
Ківерцівська міська рада Волинської
області діяла в межах своїх
повноважень та відповідно до норм
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» і прийняла
обґрунтоване та законне рішення про
відмову в погодженні технічної
документації позивачам.

Погодитися із такими висновками суду
не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

При вирішенні справи судом першої
інстанції встановлено, що рішенням
Ківерцівської міської ради Волинської
області № 8/3 від 22.08.1997р. передано
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_1 земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд за адресою: АДРЕСА_1 площею 754
кв.м, на яку 14.12.1997 р. їй видано
Державний акт ІІІ ВЛ № 020022 на право
приватної власності на землю. З гідно з
договором дарування від 01 листопада 2001
року ОСОБА_1 подарувала ? частину
зазначеної земельної ділянки ОСОБА_3,
про що було внесено відповідний запис у
Державний акт. Отже, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є
співвласниками земельної ділянки
загальною площею 0,0754 га, розташованої
по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею ст.15 ЦК України передбачено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного
права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК
України.

Згідно із п. п. 3, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є припинення дії, яка
порушує право, а також визнання
незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право користування
земельною ділянкою, та його державної
реєстрації.

Власник земельної ділянки, згідно зі
ст. 106 ЗК України має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків, у
випадках, коли вони зникли,
перемістилися або стали непридатними.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтею 22 Закону України «Про
землеустрій» передбачено, що
землеустрій здійснюється на підставі:
рішень органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
проведення робіт із землеустрою;
укладених договорів між юридичними чи
фізичними особами (землевласникам
землекористувачами) та розробниками
документації із землеустрою; судових
рішень.

З матеріалів справи вбачається,
що у зв'язку з набуттям чинності з 01.01.2013
року Законів України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» і «Про державний
земельний кадастр» в частині правил
реєстрації та оформлення прав на
земельні ділянки, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були
змушені оформляти нову технічну
документацію на належну їм земельну
ділянку площею 0,0754 га, відповідно до
нормативних актів, які регулюють її
виготовлення на даний час. На підставі
нових даних топографо-геодезичних
робіт позивачі просили міську раду
погодити технічну документацію щодо
земельної ділянки, яка належить їм на
праві власності, відповідно до
державного акта, виданого 14 грудня 1997
року.

Згідно із Законом України «Про
Державний земельний кадастр» земельні
ділянки, право власності (користування)
на які виникло до 2004 року, вважаються
сформованими незалежно від присвоєння
їм кадастрового номера.

Однак таку ділянку можна
використовувати відповідно до її
цільового призначення, але нею не можна
розпоряджатися, поки не буде отриманий
кадастровий номер, оскільки відомості
про таку ділянку не внесені до
Державного реєстру земель.

У зв'язку з цим пунктом 2 розділу VII
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону «Про Державний земельний
кадастр» визначено механізм усунення
вищезазначеного недоліку правового
режиму земельної ділянки. Зокрема, ним
визначено порядок внесення відомостей
про таку земельну ділянку до
Державного реєстру земель, а саме
встановлено, що її державна
реєстрація здійснюється у спрощеному
порядку - на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою її власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності). А
внесення інших відомостей про цю
земельну ділянку здійснюється вже
після її державної реєстрації.

Згідно зі ст.186-1 Земельного
кодексу України проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин.

Тому на підставі ст.186-1 Земельного
Кодексу, з метою узаконення земельної
ділянки згідно нових правил позивачі
звернулись до відповідача з вимогою
про погодження технічної документації
із землеустрою щодо встановлення
(відведення) меж земельної ділянки в
натурі.

Як роз'яснено пунктом 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 р. № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється згідно з частиною третьою
статті 152 ЗК шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

При розгляді справ за позовами до
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування в разі
незгоди з рішеннями з питань,
віднесених у галузі земельних відносин
до їх компетенції, суд за наявності
підстав для задоволення позову визнає
рішення такого органу недійсним і
зобов'язує його залежно від характеру
спору виконати певні дії, передбачені
його компетенцією (або не вчиняти чи
припинити їх), на захист порушеного
права, як цього вимагає законодавство,
або надає право позивачеві вчинити
певні дії для усунення порушень його
права. Суд вирішує ці питання по суті,
якщо це відповідає закону. В інших
випадках суд не може вирішувати
питання, віднесені до компетенції
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування, зокрема про
передачу земельних ділянок у постійне
користування, оренду, укладення чи
поновлення договору оренди земельної
ділянки, зміну цільового призначення
землі тощо.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
18 травня 2010 року № 376, відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок.

Відновлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється на підставі раніше
розробленої та затвердженої
відповідно до статті 186 ЗК України
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Відповідно до ст. 107 ЗК України
основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема, з
встановленими розмірами земельних
ділянок, о межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Згідно із п. 2.1. вищевказаної
Інструкції межі земельних ділянок, що
передаються або надаються у власність
чи у користування, відновлюються або
переносяться в натуру (на місцевість)
за наявними планово-картографічними
матеріалами. Крайні поворотні точки
кожної межі закріплюються
довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка, крім випадків
збігу вказаних поворотних точок меж з
твердими точками на місцевості.

Відповідно до п.2.3 вищезгаданої
Інструкції, для встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) охоплюється комплекс
робіт, а саме: підготовчі роботи,
топографо-геодезичні, картографічні
роботи та роботи із землеустрою,
камеральні роботи, складання і
оформлення матеріалів технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), а також
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх межовими знаками.

З дослідженої в судовому
засіданні технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) в натурі меж земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1, із заявою
про затвердження якої позивачі
звернулись до відповідача,
встановлено, що вона виготовлена у
відповідності до правовстановлюючих
документів на земельну ділянку, та
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості), а також Закону
«Про землеустрій» та з урахуванням
висновків, викладених у судових
рішеннях апеляційного суду Волинської
області від 24.11.2010 року та Вищого
спеціалізованого суду України від
09.07.2011 року. За результатами обмірів
складено кадастровий план земельної
ділянки, площа якої вирахувана
графічним та аналітичним способами і
становить 0,0754 га, що відповідає даним,
зафіксованим у державному акті від
14.02.1997 року.

З наданих копій технічної документації
із землеустрою та державних актів
власників суміжних земельних ділянок
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, яка повністю узгоджується із
документацією щодо спірної земельної
ділянки, вбачається, що жодні права та
інтереси суміжних землевласників і
землекористувачів не порушуються
внаслідок виготовлення позивачами
ОСОБА_3 і ОСОБА_1 земельної документації
та уточнення цифрових значень меж
земельної ділянки, оскільки їх
технічна документація та державні акти
виготовлені в період з 2005 по 2011 рік на
підставі проведених геодезичних робіт
з вирахуванням відповідних координат з
допомогою комп'ютерних технологій та
спеціальних автоматизованих програм.
Як видно із вказаних документів, уся
технічна документація із землеустрою
щодо суміжних із ділянкою позивачів
земельних ділянок належним чином була
погоджена як суміжними
землеволодільцями, так і Ківерцівською
міською радою, що підтверджено актами
погодження меж та відповідними
висновками (а.с.130- 183).

Із зазначених матеріалів, зокрема з
усіх актів погодження меж, видно, що
обміри проводилися по існуючих
огорожах (металевих сітках, бетонних
плитах, тощо). Доказів про те, що ці межі
суміжними землеволодільцями чи
землекористувачами були порушені чи
переміщені, суду не надано.

Водночас з долученого листа
Ківерцівської міської ради Волинської
області № 7.3-455 від 04.06.2009 року, п.2
вбачається, що відповідно до технічних
вказівок щодо визначення меж земельних
ділянок спільної та спільної часткової
власності фізичних і юридичних осіб на
забудованій території у населених
пунктах від 27.05.2007 року, затверджених
Державним комітетом України по
земельних ресурсах, якщо при
удосконаленні меж зміна площі кожної з
земельних ділянок не перевищує 6% (45
кв.м) то вважається, що земельна
власність залишилась незмінною і права
власників не анулюються.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів
України (далі - КМУ) від 2 квітня 2002 р. №
449 «Про затвердження форми державного
акта на право власності на земельну
ділянку та державного акта на право
постійного користування земельною
ділянкою» встановлює, що раніше видані
державні акти на право приватної
власності на землю, державні акти на
право власності на землю, державні акти
на право власності на земельну ділянку
та державні акти на право постійного
користування землею залишаються
чинними і підлягають заміні у разі
добровільного звернення громадян або
юридичних осіб.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр»
законних підстав для відмови у
реєстрації земельної ділянки в
Державному земельному кадастрі при
різниці площ, визначених у державному
акті та технічної документації зі
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), немає. Одночасно при
виявленні різниці (навіть значно
більшої) уточнена (дійсна) площа
земельної ділянки вноситься в кадастр
за згодою (заявою) її власника.

Аналогічна позиція викладена в п.2
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками, де
визначено, що межові знаки, які
встановлені з метою закріплення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) до набрання чинності цим
наказом, є дійсними і підлягають заміні
лише при добровільному зверненні
власника (користувача) земельної
ділянки.

Отже, за таких обставин справи, колегія
суддів вважає, що відмова
Ківерцівської міської ради у
погодженні технічної документації із
землеустрою позивачам є
необґрунтованою і незаконною, такою, що
порушує права позивачів ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 як власників земельної ділянки,
а тому відповідно до вимог п.1 с.1 ст. 309
ЦПК України, рішення суду першої
інстанції слід скасувати і ухвалити
нове рішення, з урахуванням вимог
ст.ст.152, 186-1 ЗК України, про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 і визнати недійсним та
скасувати пункт 1 рішення
Ківерцівської міської ради Волинської
області №38/18 від 14 травня 2014 року і
зобов'язати міську раду погодити
позивачам технічну документацію із
землеустрою щодо належної їм земельної
ділянки.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 25 липня 2014 року
в даній справі скасувати і ухвалити
нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати п.1
рішення Ківерцівської міської ради
Волинської області № 38/18 від 14 травня
2014 року.

Зобов'язати Ківерцівську міську раду
Волинської області погодити технічну
документацію із землеустрою щодо
встановлення (відведення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд площею
0,0754 га ОСОБА_1, ОСОБА_3 в АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді