У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України,
Головного управління Держкомзему у
Київській області до Української
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 про скасування рішень, визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки та повернення ділянок, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 21 травня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року заступник прокурора
Київської області звернувся до суду з
вказаним позовом в інтересах держави в
особі Кабінету Міністрів України,
Головного управління Держкомзему у
Київській області, посилаючись на те,
що рішеннями Київської міської ради
від 10 червня 2010 року відповідачам
надано дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність для ведення
особистого селянського господарства у
м. Українка Обухівського району
Київської області із земель запасу.
Рішенням Української міської ради від
12 серпня 2010 року затверджений
розроблений Київською обласною філією
ДП «Центр державного земельного
кадастру» проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність відповідачам загальною
площею 3, 1825 га, у подальшому
відповідачі одержали державні акти на
право власності на земельні ділянки. За
результатами перевірки виявилося, що
передані громадянам земельні ділянки
належать до земель водного фонду, а не
до земель сільськогосподарського
призначення. Крім того, державна
експертиза землевпорядної
документації за проектом землеустрою
щодо відведення земельних ділянок не
проводилась, що підтверджує
незаконність видання громадянам
державних актів на право власності на
земельні ділянки.

У зв'язку з цим позивач
просив суд скасувати рішення
Української міської ради від 10 червня
2010 року про надання дозволів
відповідачам на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність для ведення
особистого селянського господарства
по вул. Загребельна, вул. Південна у
м. Українка Обухівського району
Київської області із земель запасу,
рішення Української міської ради від 12
серпня 2010 року про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність 9
громадянам для ведення особистого
селянського господарства у м. Українка
вул. Загребельна, вул. Південна,
Обухівського району Київської області,
визнати недійсними державні акти на
право власності на земель ділянки,
видані відповідачам; витребувати на
користь держави в особі Кабінету
Міністрів України земельні ділянки з
незаконного володіння відповідачів;
визнати за державою в особі Кабінету
Містерів України право власності на
спірні земельні ділянки вартістю 2 800 600
грн.

Рішенням Обухівського
районного суду Київської області від 21
травня 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 15 квітня
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивач не довів, що
надані відповідачам земельні ділянки
належить до прибережної захисної
смуги.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішеннями
Київської міської ради від 10 червня
2010 року відповідачам надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність для ведення особистого
селянського господарства у м. Українка
Обухівського району Київської області
із земель запасу.

Рішенням Української
міської ради від 12 серпня 2010 року
затверджений розроблений Київською
обласною філією ДП «Центр державного
земельного кадастру» проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність відповідачам
загальною площею 3, 1825 га, у подальшому
відповідачі одержали державні акти на
право власності на земельні ділянки.

Суди, посилаючись на ст. ст. 87, 88 ВК
України, ст. 57 ЗК України, Порядок
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
прийнятий постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486, виходили з того, що оскільки у
матеріалах справи відсутні відомості,
які б свідчили, що на момент прийняття
Українською міською радою рішення про
затвердження проектів землеустрою
щодо передачі у приватну власність
відповідачам спірних земельних
ділянок не були визначені розмір та
межі водоохоронної зони з прибережною
захисною смугою навколо водойми, біля
якої розташовані ці земельні ділянки,
то відсутні підстави для задоволення
вимог про визнання цього рішення
незаконним та його скасування.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови у державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України,
п. «а»
ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 59 ст. 60, ч. 1 ст. 84 ЗК
України, у редакціях на час виникнення
спірних правовідносин, землі під
водними об'єктами, зокрема зайняті
поверхневими водами: водотоками (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм не могли
передаватись у власність громадян,
оскільки є землями водного фонду
України.

За системним аналізом законодавства на
час виникнення правовідносин,
відповідно до положень ст. 88 ВК України,
Порядку визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 (далі - Постанова № 486),
Порядку погодження природоохоронними
органами матеріалів щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 5 листопада 2004
року (далі - Наказ № 434), розмір та межі
прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. ст.
50-54 Закону України «Про землеустрій»), а
населених пунктів - відповідно до
існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови. При наданні у
користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, мали враховуватися ці
положення щодо меж водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг, а у разі
відсутності землевпорядної
документації (документації з
землеустрою, проекту землеустрою) та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, збереження водних
об'єктів мало бути досягнуто шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації
(правова позиція згідно з постановою
Верховного Суду України № 6-16цс14 від 21
травня 2014 року).

Всупереч вищезазначеним норм
матеріального права суди не дослідили
та не дали належної оцінки матеріалам
ПП «Земля-2009» щодо винесення в натуру
спірних земельних ділянок та
інформації Управління водного
господарства у м. Києві та
Київській області від 11 травня 2011 року
№ 531.

Так, за результатами проведення
винесення в натуру вказаної земельної
ділянки землевпорядною організацією
ПП «Земля-2009» встановлено, що земельні
ділянки ОСОБА_8, ОСОБА_12 накладаються на
р. Стугну, інші земельні ділянки
знаходиться на відстані від 7,21 м до
урізу води та розташовані на землях
водного фонду загальною площею 0,7560 га
(а. с. 16-18 т. 1).

Крім того, згідно інформації
Управління водного господарства у м.
Києві та Київській області від 11 травня
2011 року № 531 межі вказаних вище
земельних ділянок знаходиться на
відстані від 30 до 0 метрів від берегової
лінії, а місцями заходять у воду (а. с. 15
т. 1).

Таким чином суди у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 21 травня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 15 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко