Справа №486/2642/13-ц 21.10.2014 21.10.2014 21.10.2014
Провадження №22-ц/784/2566/14
інстанції: Бобровський І.М.
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Локтіонової О.В.,
Коломієць В.В.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК») на рішення
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області від 04 серпня 2014
року за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,
третя особа: орган опіки та піклування
Южноукраїнської міської ради
Миколаївської області,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2
про виселення.

Позивач вказував, що 26 липня 2007 року між
ними та ОСОБА_2 укладено кредитний
договір № NKUCG, за яким позичальник
отримав від банку кредит у розмірі 24500
доларів США зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 12,00% на
рік з кінцевим терміном повернення 25
липня 2027 року. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 26
липня 2007 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
договір іпотеки, за яким в іпотеку
надано нерухоме майно, а саме:
однокімнатна квартира АДРЕСА_1.
Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 23 липня
2013 року в рахунок погашення
заборгованості відповідача за
кредитним договором звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
вищевказану квартиру.

Згодом позивач уточнив позовні вимоги
та просив виселити з квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітнього
ОСОБА_4, які проживають та
зареєстровані у вказаній квартирі.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 04
серпня 2014 року у позові ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просило скасувати рішення та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджуються
матеріалами справи, що 26 липня 2007 року
між між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (яке згодом
змінило назву на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
NKUCG, за яким позичальник отримав
від банку кредит у розмірі 24500 доларів
США зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 12,00% на
рік з кінцевим терміном повернення 25
липня 2027 року. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 26
липня 2007 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
договір іпотеки, за яким в іпотеку
надано нерухоме майно, а саме:
однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6-13).

У вказаній квартирі зареєстровані та
проживають ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_3
та їх малолітній син ОСОБА_4, 2009р.н.
(а.с.32).

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 23 липня
2013 року відповідно до вимог ст.ст. 12, 33, 39
Закону України «Про іпотеку» в рахунок
погашення заборгованості відповідача
за кредитним договором в загальній
сумі 49009 доларів США, що еквівалентно
391735грн.15коп., звернуто стягнення на
предмет іпотеки - вищевказану квартиру.
Зазначеним рішенням суду було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог Банку про виселення ОСОБА_2 та
членів його сім'ї з даної квартири в
зв'язку з недотриманням ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» вимог закону щодо порядку
виселення мешканців іпотечної
квартири, оскільки позивачем не було
надано доказів на підтвердження факту
отримання іпотекодателем письмової
вимоги про добровільне звільнення
житлового приміщення (а.с. 14-16).

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя
(кредитора) або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
згідно з ч. 4 ст.9, ст. 109 ЖК України,
статей 39, 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. Примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено, що вимоги ч.3 ст.109 ЖК
України та ч.ч.2, 3 ст. 40 Закона України
«Про іпотеку» позивачем були виконані,
оскільки рекомендованим листом від 02
серпня 2013 року за вих..№ 30.1.0.0/2-928 із
зворотнім повідомленням про його
отримання 27 серпня 2013 року
відповідачів було належним чином
повідомлено про необхідність в
тридцятиденний строк з дня отримання
цієї вимоги добровільно звільнити
квартиру з усіма членами сім'ї та
іншими мешканцями (а.с.17-20)

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення у даній
цивільній справі, суд виходив з того, що
на правовідносин сторін поширюється
дія Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», в період дії якого
не може бути примусово стягнуте
нерухоме житлове майно, яке є предметом
іпотеки. В зв'язку з тим, що вимоги
позивача про виселення є похідними від
звернення стягнення на іпотечне майно,
вони задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитися з
даним висновком суду першої інстанції.

Так, за замістом Закону України № 1304-VІІ
від 03.06.2014р. «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» вбачається, що він набирає
чинності з дня його опублікування,
тобто, з 07 червня 2014 року.

Рішення суду про звернення стягнення
на квартиру АДРЕСА_1 набрало законної
сили до набрання чинності
вищевказаного Закону. Даний позов про
виселення відповідачів був поданий ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» у листопаді 2013 року,
тобто, також до набрання чинності
Закону України № 1304-VІІ.

Виходячи із наведеного, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про наявність підстав для відмови у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
про виселення відповідачів.

Враховуючи, що позивачем був
дотриманий передбачений законом
порядок виселення мешканців квартири,
що є предметом іпотеки та на яку було
звернуто стягнення, колегія суддів
дійшла висновку про те, що вимоги ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» є обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір» ОСОБА_2 як інвалід ІІ
групи звільнений від сплати судового
збору, а тому витрати на сплату
позивачем судового збору за подачу
позову та апеляційної скарги
підлягають стягненню у відповідній
частці тільки з ОСОБА_3 - у сумі 121грн.
80коп. (114,70грн. + 121грн.80коп.) : 2).

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 23 липня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПРИВАТБАНК" - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
відшкодування судового збору в сумі
121грн. 80коп. (сто двадцять одна гривня
вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді