22-ц/775/1543/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції
Суддя-доповідач Мальцева
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцевої
Є.Є.,

суддів - Супрун
М.Ю., Мироненко І.П.,

при секретарі - Одинцові
Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 19
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК
ім.Ілліча»), просила стягнути
заборговану індексацію по заробітній
платі, компенсацію яка нараховувалася
при втраті частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати у
розмірі 4270,52 за період з грудня 2003 року
по лютий 2011 року, середній заробіток за
весь час з дня звільнення по день
звернення до суду, відшкодувати
моральну шкоду в розмірі 1000 грн. і
витрати на правову допомогу в сумі 609
грн.. Під час розгляду справи уточнила
позовні вимоги, остаточно просила
стягнути заборговану індексацію по
заробітній платі, компенсацію у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати у розмірі 1070,60 за період з
березня 2003 року по липень 2006 року,
середній заробіток за час затримки
фактичного розрахунку стягнути за
період з дня звільнення по день
ухвалення рішення, інші позовні вимоги
підтримала.

В обґрунтування позову посилалась на
те, що в період її роботи при виплаті
заробітної плати не проводилася
індексація передбачена діючим
законодавством, внаслідок чого
порушені її права по оплаті праці.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
19 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
до ПАТ «ММК ім.Ілліча» про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на
користь ОСОБА_2 індексацію заробітної
плати з компенсацією заборгованості
за період з липня 2004 року по липень 2006
року включно в сумі 1033,39 грн. з
утриманням ПАТ «ММК ім.Ілліча» з цієї
суми передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
суму середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 2200 грн., 200 грн. у відшкодування
моральної шкоди, а також витрати на
правову допомогу в розмірі 16,63 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на
користь держави судовий збір у розмірі
487 грн.20 коп..

В апеляційній скарзі
позивачка ОСОБА_2, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить змінити
рішення суду в частині стягнення
відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні та стягнути
з відповідача відшкодування за час
затримки розрахунку при звільненні за
весь час з дня звільнення по день
постановлення рішення суду в повному
обсязі. Просить змінити рішення в
частині стягнення витрат на правову
допомогу до розміру фактичної оплати
правової допомоги. В апеляційній
скарзі посилається на те, що суд
помилково дійшов висновку, що між
сторонами виник спір щодо суми розміру
заборгованості індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків їх виплати, оскільки вона
уточнювала свої вимоги, але суд таким
чином позбавив позивачку права на
відшкодування компенсації,
передбаченої ст.117 КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачки ОСОБА_5, яка підтримала
доводи апеляційної скарги, просила її
задовольнити, заперечення
представника відповідача ПАТ "ММК ім.
Ілліча" Новгородської В.В., яка просила
апеляційну скаргу відхилити,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка з 16 грудня 2003 року по 23 лютого
2011 року перебувала в трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім.Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с.9-10).

За цей період їй нараховувалась та
виплачувалась заробітна плата.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 1033 гривень 39
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства, та не спростовано
позивачкою, тому саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивачки.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки ці обставини
підтверджуються довідкою підприємства
про розрахунок суми індексації та
компенсації, що підлягає сплаті
позивачу, наданою ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на вимогу суду під час розгляду справи
.

При вирішенні спору суд правильно
застосував норми матеріального права
і, зокрема, ст. 95 КЗпП України, Закон
України «Про оплату праці», Закон
України «Про індексацію грошових
доходів громадян», Закон України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», Порядок проведення
індексації грошових доходів населення,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України N 1078 від 17 липня 2003
року і Порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 159 від 21
лютого 2001 року та роз'яснення,
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
1-18/2013, згідно з яким, положення ч. 2 ст. 233
КЗпП України слід розуміти так, що у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження буд-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України, оцінив представлені сторонами
матеріали за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та дійшов обгрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, оскільки при її
звільненні 23 лютого 2011 року
підприємство не виплатило їй належну
індексацію заробітної плати та
компенсацію втрати частини заробітної
плати.

Враховуючи, що індексація на
заробітну плату входить до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів як з заробітної плати, а в
наданому відповідачем розрахунку
індексації, що підлягає виплаті
позивачці, не зазначені суми
відповідних відрахувань податків і
обов'язкових платежів, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачці сум належить утримати з них
передбачені законом податки і
обов'язкові платежі.

Переглядаючи справу в межах
заявленого позову та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
погоджується з рішенням суду щодо
розміру заборгованості суми
індексації заробітної плати та
компенсації за несвоєчасну сплату, яку
відповідач повинен сплатити позивачу,
і який позивачем не оспорюється.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Тому колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання в
апеляційній скарзі позивача на те, що
судом невірно визначена сума
середнього заробітку, яка підлягає
стягненню з підприємства на його
користь, у зв'язку з затримкою
розрахунку, враховуючи наступне.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В день звільнення позивачки 23.02.2011
року підприємство повинно було
провести з ОСОБА_2 повний розрахунок.
Проте, індексація заробітної плати
та компенсація за несвоєчасно
виплачену заробітну плату в сумі 1033,39
грн. в день звільнення позивачці
виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

Зі справи вбачається, що тільки 21
травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом і просила
стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його
користь невиплачену індексацію та
компенсацію втрати частини заробітної
плати за період з грудня 2003 року по 20
травня 2014 року в сумі 4270,52 грн.. Також
просила стягнути з підприємства
середній заробіток за час затримки
виплати індексації за період з 24.02.2011
року по 20.05.2014 року в сумі 120005,81 грн та
середній заробіток за період розгляду
справи по день ухвалення рішення.

При цьому до даної позовної заяви
позивачкою надано розрахунок суми
заробітку, який підлягав стягненню у
зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні .

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_2
суми середнього заробітку за час
затримки розрахунку, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачці
підлягала б виплаті заробітна плата за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 24 лютого 2011 року по 19.09.2014 року
(день постановлення рішення) в сумі
103789,44 грн., з урахуванням 974 робочих
днів за цей період.

Як правильно було встановлено судом,
позивачка була звільнена 23 лютого 201й
року, цей день був для неї останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачкою провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині. З
24 лютого 2011 року по 19.09.2014 року
припадає 974 робочих дня.

Відповідач такий розрахунок суду не
оспорював, з рішенням суду погодився.

Згідно зі справою розмір
середньоденного заробітку позивача
складає 106,56 грн. (а.с.47).

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачці не були
виплачені усі належні при звільненні
суми, тому вона має право на стягнення
на її користь середнього заробітку за
весь період затримки розрахунку по
день постановлення судом рішення,
визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення позивачки відповідач
не провів з нею остаточний розрахунок
та не виплатив усі зазначені вище
належні позивачці на час звільнення
суми.

Виходячи з розміру середньоденного
заробітку позивачки за два останні
місяця перед звільненням в сумі 106,56
грн., розмір середнього заробітку з дня
звільнення на день постановлення
рішення складав би 103789,44 грн..

Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивачка
просила стягнути з підприємства
заборгованість по індексації і
компенсації заробітної плати в сумі
4270,52 грн з грудня 2003 року по лютий 2011
року, а рішенням суду на її користь
стягнута сума 1033,39 грн, таким чином,
частка вимог, яку задовольнив суд,
складає 2,42 від заявлених вимог.
Виходячи з такого розміру частки,
значного розміру суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку
103789,44 грн, розмір якої також залежить
від того, що позивачка тривалий час не
намагалася захистити свої права, та
інших обставин, визначених законом і
вичерпно наведених в оскаржуваному
рішенні, сума 2200 грн є адекватним
відшкодуванням частки середнього
заробітку за затримку виплати при
звільненні. Позов задоволено
частково, і суд при цьому дотримався
вимог статті 117 КЗпП України,
роз'яснень п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», та вимог розумності і
справедливості. Тому неможливо
погодись з доводами апеляційної
скарги позивача щодо незаконності
рішення в частині стягнення суми
середнього заробітку за час затримки, і
рішення суду в цій частині скасуванню
або зміні не підлягає.

Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України, у
зв'язку з частковим задоволенням
позовних вимог, суд прийшов до висновку
про стягнення з відповідача на користь
позивачки на відшкодування витрат на
правову допомогу в розмірі 16,63 грн,
визначивши суму відповідно до розміру
частки задоволених вимог.

Оскільки рішення суду в частині
стягнення суми середнього заробітку за
час затримки фактичного розрахунку
слід залишити без змін, а питання про
розподіл судових витрат вирішено судом
у відповідності до закону, колегія
суддів не погоджується із доводами
апеляційної скарги про необхідність
зміни судового рішення в частині
витрат на правову допомогу із
стягненням з відповідача повної суми,
зазначеної в квитанції адвоката.

Відтак, доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено таке порушення норм
процесуального або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог у відповідності до
положень ст.303 ЦПК України, підстав для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції не вбачає, у зв'язку з
чим апеляційна скарга позивачки
підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
19 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді