АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8508/2014
Головуючий у 1 інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Шиманського
В.Й.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 07 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства юстиції України про
спростування недостовірної
інформації, -

ВСТАНОВИЛА:

08 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Печерського районного суду м. Києва, з
позовом до Міністерства юстиції
України про спростування
недостовірної інформації, в якому
просив визнати факт поширення щодо
нього посадовою особою Міністерства
юстиції України Гуменюк Н.Ю
недостовірної інформації у службовій
характеристиці від 30.12.2013 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 21
листопада 2011 року працює на посаді
головного спеціаліста Управління
внутрішнього аудиту Міністерства
юстиції України.

30.12.2013 р. позивачу було доведено
службову характеристику, яка була
підготовлена безпосередньо і доведена
заступником начальника Управління
внутрішнього аудиту - начальником
відділу Гуменюк Н.Ю., затверджену
начальником Управління внутрішнього
аудиту Власовою І.А.

На думку позивача, викладені у
характеристиці відомості, що «за
результатами проведеної у березні 2012
року перевірки
фінансово-господарської діяльності
Головного управління юстиції у
Закарпатській області начальником
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області надано скаргу про неправомірні
дії ОСОБА_1» не відповідають дійсності,
оскільки аудит діяльності Управління
ДВС ГУЮ у Закарпатській області
фактично не проводився, а така скарга
під час проведення внутрішнього аудиту
ніким не подавалася.

У характеристиці неправдиво зазначено,
що «у 2012 році... протягом всього періоду
ОСОБА_1 відмовлявся від ознайомлення з
розробленою посадовою інструкцією»,
оскільки, незважаючи на неодноразові
його вимоги з січня 2012 року щодо
розробки та затвердження у
встановленому законом порядком
посадової інструкції з чітко
визначеним обсягом службових
повноважень за посадою з урахуванням
його освіти і кваліфікації та
затвердження її заступником керівника
міністерства відбулося лише 03.07.2013 р., а
доведено йому під підпис 09.07.2013 р. При
цьому, позивач зазначає, що його
відмова від ознайомлення з попередньою
посадовою інструкцією від 16.02.2013 р.,
затвердженою начальником Управління
внутрішнього аудиту Пициком Я.М., є
правомірною, оскільки вона була
складена з перевищенням службових
повноважень. Отже, протягом 2012 року
посадова інструкція з вини керівництва
не розроблялася, на ознайомлення не
надавалася, що також підтверджується
змістом наказу Міністерства юстиції
України від 12.04.2013 № 416/к «Про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_1» щодо не
розроблення посадової інструкції з
часу утворення підрозділу
внутрішнього аудиту та виконання ним
попередніх обов'язків, затверджених в
Контрольно-ревізійному управлінні.

У характеристиці зазначено, що
«основними завданнями головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту відповідно до
посадової інструкції є планування,
організація, проведення внутрішнього
аудиту, надання аудиторських висновків
та рекомендацій, а також проведення
моніторингу врахування рекомендацій, в
той же час ОСОБА_1 протягом 2011-2013 років
не забезпечено виконання жодного з
них». Однак, посадова інструкція від
03.07.2013 не передбачає таких завдань, а у
2011 році підрозділу внутрішнього аудиту
взагалі не було. Крім того, чинним
законодавством на керівника
підрозділу покладено обов'язок з
організації роботи підлеглих, з
урахуванням їх рівня знань, досвіду і
професійних навичок, а тому саме
заступником начальника Управління
внутрішнього аудиту - начальником
відділу Гуменюк Н.Ю. позивача було
позбавлено можливості виконувати
покладені на нього обов'язки.

У характеристиці зазначено, що «до
виконання завдань керівництва ОСОБА_1
відноситься формально, не контролює
хід та результат їх виконання. Майже
завжди опрацьовані ним документи
потребують доопрацювання та
виправленню. Також, ОСОБА_1
неодноразово відмовлявся від
виконання доручень керівництва
Управління внутрішнього аудиту». Однак
такі відомості не відповідають
дійсності та є безпідставними. Також не
відповідають дійсності відомості, що
«у спілкуванні з колегами та
керівництвом Управління ОСОБА_1 часто
характеризується зверхнім ставленням,
агресивною поведінкою».

Посилаючись на те, що викладені у
службовій характеристиці відомості не
відповідають дійсності та порушують
його особисті немайнові права, позивач
просив суд визнати факт поширення
відповідачем недостовірної інформації
та зобов'язати відповідача вищевказану
інформацію спростувати у той же спосіб,
в який було поширено недостовірну
інформацію.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 07 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

29 травня 2014 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення його позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що вимоги про спростування
інформації, яка викладена у наданій
атестаційній комісії характеристиці,
можуть розглядатися судом в порядку,
передбаченому ст. 277 ЦК України. Також
апелянт вважає, що відповідач не навів
жодного доказу для підтвердження
правдивості викладеної в
характеристиці інформації. Апелянт
вказав, що на теперішній час ніким не
підтверджено факт неналежного
виконання ним службових обов'язків при
проведенні внутрішнього аудиту
Головного управління юстиції у
Закарпатській області, скарга на його
неправомірні дії ніким не подавалася.
На думку апелянта, у службовій
характеристиці недостовірно
зазначено, що ОСОБА_1 відмовлявся від
ознайомлення з посадовою інструкцією,
оскільки він відмовлявся від
ознайомлення з посадовою інструкцією
від 06 лютого 2013 року, яка була
затверджена неналежною особою та
складена без врахування його освіти і
кваліфікації. Додатково апелянт
вказав, що у 2011 році не було підрозділу
внутрішнього аудиту, у 2012 році в нього
не було посадової інструкції, а в
посадовій інструкції від 03.07.2013 року не
передбачено виконання завдань,
перелічених у його службовій
характеристиці. Апелянт вважає, що
формування складу аудиторської групи є
виключною компетенцією керівника
підрозділу внутрішнього аудиту та саме
внаслідок зловживань з його боку він не
був залучений до жодного внутрішнього
аудиту. Також апелянт вказав, що у
характеристиці неправдиво зазначено,
що він притягався до дисциплінарної
відповідальності згідно наказу
Міністерства юстиції України від 07
березня 2013 року, оскільки зазначений
наказ був скасований рішенням суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
свою апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Представник Міністерства юстиції
України проти апеляційної скарги
заперечувала та просила її відхилити.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення учасників процесу,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, про те, що доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими,
а рішення суду першої інстанції
законно та обґрунтовано.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що позивач з 21.11.2011 року
працював на посаді головного
спеціаліста Управління внутрішнього
аудиту Міністерства юстиції України.

Згідно графіку проведення атестації
державних службовців апарату
Міністерства юстиції України у
січні-березні 2014 р., датою проведення
атестації позивача є 20.01.2014 р.

На підставі наказу Міністерства
юстиції України від 28.11.2013 № 1722/к «Про
проведення атестації державних
службовців апарату Міністерства
юстиції» та вимог Положення про
проведення атестації державних
службовців, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №
1922, заступником начальника Управління
внутрішнього аудиту - начальника
відділу Гуменюк Н.Ю. на позивача,
головного спеціаліста Управління
внутрішнього аудиту Міністерства
юстиції України, складено службову
характеристику, яку 30.12.2013 року
затверджено начальником Управління
внутрішнього аудиту Власовою І.А.

Так, у вищевказаній характеристиці
зазначено, що «за результатами
проведеної у березні 2012 року перевірки
фінансово-господарської діяльності
Головного управління юстиції у
Закарпатській області начальником
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області надано скаргу про неправомірні
дії ОСОБА_1»;

«у 2012 році... протягом всього періоду
ОСОБА_1 відмовлявся від ознайомлення з
розробленою посадовою інструкцією»;

«основними завданнями головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту відповідно до
посадової інструкції є планування,
організація, проведення внутрішнього
аудиту, надання аудиторських висновків
та рекомендацій, а також проведення
моніторингу врахування рекомендацій, в
той же час ОСОБА_1 протягом 2011-2013 років
не забезпечено виконання жодного з
них».

«ОСОБА_1 не забезпечує виконання
визначених посадовою інструкцією
завдань: не провів та не був залучений
до жодного внутрішнього аудиту (крім
ГУЮ у Закарпатській області у березні
2012 року)»

«виконання завдань керівництва ОСОБА_1
відноситься формально, не контролює
хід та результат їх виконання. Майже
завжди опрацьовані ним документи
потребують доопрацювання та
виправленню. Також, ОСОБА_1
неодноразово відмовлявся від
виконання доручень керівництва
Управління внутрішнього аудиту»;

«у спілкуванні з колегами та
керівництвом Управління ОСОБА_1 часто
характеризується зверхнім ставленням,
агресивною поведінкою»;

«протягом останнього року ОСОБА_1
притягався до дисциплінарної
відповідальності, - згідно наказу
Міністерства юстиції України від 07.03.2013
та йому оголошено догану».

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Згідно положень статті 277 ЦК України та
роз'яснень, які містяться в п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи" фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року N І "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
встановлено, що при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право. Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47 Закону України "Про
інформацію" оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

У пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року N І "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
роз'яснено, що вимоги про спростування
інформації, яка, на думку позивача, є
недостовірною і порушує його особисті
немайнові права, поширена в наданих
атестаційній комісії матеріалах
(характеристиках, протоколах чи інших
документах), можуть розглядатись судом
у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК .

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Згідно зі ст. 277 ЦК України спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює.

Проте необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
виходив з того, що службова
характеристика не містить відомостей,
які були б направлені на порушення
особистих немайнових прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
враховуючи наступне.

Згідно з листом від 19.03.2012 року на
адресу начальника внутрішнього аудиту
з боку начальника ДВС ГУЮ у
Закарпатській області про
повідомлення щодо дій ОСОБА_1 під час
проведення внутрішнього аудиту та
реагування на них ( а.с. 12).

Згідно доповідною запискою від 27.02.2012 р.
Заступника начальника - начальник
відділу внутрішнього аудиту
діяльності апарату та територіальних
органів Управління внутрішнього
аудиту щодо відмови ОСОБА_1 від підпису
з ознайомлення з посадовою інструкцією
(а.с.16).

Відповідно до Наказу № 426/к від 12.04.2013
року про притягнення ОСОБА_1 до
дисциплінарної відповідальності (
а.с.17).

Рішенням Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10 липня 2013 року, яким
було відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_1 про скасування наказів від
14.03.2013 р. № 306/л і від 12.04.2013 р. № 416/к (а.с.
40-54), залишеним без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.11.2013 р.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва 28.08.2013
р. у справі № 826/11226/13-а, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного судувід14.11.2013 р.,
відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1
щодо визнання незаконним та скасування
наказу від 10.07.2013 р.

На підтвердження відмови ОСОБА_1
виконувати доручення керівництва
свідчить також наказ Міністерства
Юстиції України від 03.07.2013 р. № 646/7 «Про
внесення змін до наказу Міністерства
Юстиції України від 25 червня 2013 р.№ 619/7
«Про відрядження до м. Чернівці» який
було видано на підставі службової
записки В.О. начальника Управління
внутрішнього аудиту Блінової Н.А. від
02.07.2013 р.

Крім того відповідно до п. 9 Положення
про проведення атестації державних
службовців, затвердженого постановою
КМУ від 28.12.2000 р. № 1922, на кожного
працівника, який підлягає атестації,
складається службова характеристика,
що підписується його безпосереднім
керівником, затверджується керівником
вищого рівня подається до атестаційної
комісії не пізніше ніж за тиждень до
проведення атестації.

На підставі п. 4 вказаного Положення та
на згідно з додатком 1 до наказу
Міністерства юстиції від 29.11.2013 р., до
складу комісії включено лише
працівників Міністерства Юстиції
України. Таким чином службова
характеристика ОСОБА_1 подавалась до
атестаційної комісії, яка складається
з посадових осіб Міністерства Юстиції,
не передавалась третім особам.

Таким відповідач підтвердив, що усе
викладене в характеристиці відповідає
дійсності.

Також колегія суддів погоджується з
судом першої інстанції про те, що
критичне висловлювання відповідача та
його висновок на підставі викладених
фактів про те, що позивач «за своїми
діловими, професійними та моральним
якостями не відповідає займаній ним
посаді», є особистим ставленням та
критичною оцінкою професійної
діяльності позивача з боку його
керівника, тоді як згідно ст.30 Закону
України «Про інформацію» ніхто не може
бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень. При
цьому суд виходить з того, що
висловлювання здійснено в контексті
оцінки роботи відповідача в рамках
проведення атестації державних
службовців.

В результаті аналізу змісту службової
характеристики позивача від 30.12.2013 р.
вказаний документ не містить
відомостей, які були б направлені на
порушення особистих немайнових прав
позивача. Критичне висловлювання
відповідача та його висновок на
підставі викладених фактів про те, що
позивач «за своїми діловими,
професійними та моральним якостями не
відповідає займаній ним посаді», є
особистим ставленням та критичною
оцінкою професійної діяльності
позивача з боку його керівника, тоді як
згідно ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

При цьому висловлювання здійснено в
контексті оцінки роботи відповідача в
рамках проведення атестації державних
службовців, тому вказана інформація не
може вважатися такою, що порушує
особисті немайнові права позивача.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції законне та
обґрунтоване, а тому підлягає
залишенню без змін відповідно до ч. 1 п.1
ст. 308 ЦПК України. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
на законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції не
впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 308,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 07 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді