РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, виділення частки та визнання
права власності,

в с т а н о в и в:

11 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, виділення частки та визнання
права власності.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з
відповідачем перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1997
року по 01 квітня 2008 року. До укладення
шлюбу вони з 1995 року проживали разом
однією сім'єю без реєстрації шлюбу між
ними. На початку 1997 року, тобто до
укладення шлюбу, вони разом з
відповідачем придбали квартиру
АДРЕСА_1.

Вважає, що вона має право на 1/2 частину
зазначеної квартири, яка є їх спільною
власністю, оскільки придбана в період
спільного проживання з відповідачем за
рахунок спільної праці та за їх спільні
кошти. Половина грошових коштів на
придбання квартири взята з проданої
нею 17 жовтня 1995 року квартири АДРЕСА_2.

На підставі ст. 17 Закону України «Про
власність» просить суд ухвалити
рішення, яким:

- встановити факт проживання
однією сім'єю її та ОСОБА_2 в період між
1995 роком та 30 квітням 1997 року;

- виділити їй 1/2 частину житлового
приміщення (квартири) АДРЕСА_1 та
визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового приміщення
(квартири) АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлений позов та
просив його задовольнити в повному
обсязі з наведених в ньому підстав.

Відповідач та його представник
вважають, що заявлені вимоги не
підлягають задоволенню в зв'язку з
недоведеністю та безпідставністю.
Надали суду письмові заперечення (а.с.
34-38, 53-55). Пояснили суду, що відповідач
почав зустрічатися з позивачем з кінця
1996 року - на початку 1997 року після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (19 листопада
1996 року). Разом з тим, до реєстрації
шлюбу з позивачем вони не проживали
однією сім'єю, спільного господарства
не вели, не мали спільного побуту та
бюджету. Спірна квартира належить на
праві власності ОСОБА_2 та не є спільною
власністю, оскільки придбана виключно
за його власні кошти, а не внаслідок
спільної праці з членами сім'ї, до якої
не можна віднести позивача. Між
сторонами не укладалось ніяких
письмових угод про те, що дана квартира
належить їм на праві спільної
власності.

Також посилались на те, що КпШС України
не містив поняття факту проживання
однією сім'єю чоловіка і жінки без
шлюбу, тому встановлення даного факту є
неможливим.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
надані докази, суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що 30 квітня 1997 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

01 квітня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 розірвано, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 (а.с. 5).

22 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
укладено договір за умовами якого,
покупець зобов'язався придбати
квартиру АДРЕСА_1 та сплатити вартість
квартири в розмірі 25550 гривень не
пізніше 27 січня 1997 року (а.с. 42).

24 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений та зареєстрований за №
292-А/96 на Українській біржі «Десятинна»,
за умовами якого ОСОБА_5 продала, а
ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1 за
договірною ціною в розмірі 200 гривень
(а.с. 6).

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що в
період між 1995 роком та 30 квітня 1997 року
вона разом з відповідачем проживали
однією сім'єю. У цей період, а саме 24
січня 1997 року, ними придбано квартиру
АДРЕСА_1. На підставі ст. 17 Закону
України «Про власність» вона просить
встановити факт їх проживання однією
сім'єю, виділити їй 1/2 частину
зазначеної квартири та визнати за нею
право власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Суд вважає, що вимога позивача про
встановлення факту проживання однією
сім'єю не підлягає задоволенню,
оскільки інститут спільного
проживання осіб як чоловіка і жінки,
який породжує юридичні наслідки,
передбачений Цивільним кодексом
України в редакції 2003 року, і такий факт
може бути встановлений лише з 01 січня
2004 року.

Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не
передбачав юридичних наслідків для
чоловіка та жінки, які проживала разом
без реєстрації шлюбу. До сімейних
відносин, які вже існували на зазначену
дату, норми СК України застосовуються
лише в частині тих прав і обов'язків, що
виникли після набрання ним чинності,
тому встановлення факту спільного
проживання сторін з 1995 року по 30 квітня
1997 року суперечить вимогам закону.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що в період з 19 листопада 1993
року по 19 листопада 1996 року ОСОБА_2
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу та свідоцтвом про
розірвання шлюбу (а.с. 40, 43).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року №16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
визначалось, що судам слід мати на
увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не
застосовують до спорів про поділ майна
осіб, які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Такі спори мають вирішуватися згідно з
п. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність», відповідних норм
Цивільного кодексу України і з
урахуванням роз'яснень, даних Пленумом
Верховного Суду України в п. 5 постанови
від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності».

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
роз'яснено, що розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України); майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

Частинами 1, 2 ст. 17 Закону України «Про
власність», на яку посилається позивач,
як на підставу для задоволення вимог,
передбачено, що майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Сторона позивача зазначала, що сторони
почали проживати разом ще тоді, коли
відповідач був одружений. Спочатку
вони знімали квартири, а потім придбали
зазначену вище спірну квартиру.
Половина коштів витрачених на
придбання спірної квартири були її
особистими коштами, які одержані від
продажу 17 жовтня 1995 року двохкімнатної
квартири АДРЕСА_2, що належала їй на
праві власності. Вона з відповідачем до
придбання квартири та на момент її
придбання вели спільний побут,
купували побутові речі, продукти тощо.

Заперечуючи проти позовних вимог
сторона відповідача зазначала, що він
почав зустрічатися з позивачем з кінця
1996 року - на початку 1997 року після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (19 листопада
1996 року). Разом з тим, до реєстрації
шлюбу з позивачем вони не проживали
однією сім'єю, спільного господарства
не вели, не мали спільного побуту та
бюджету. Спірна квартира належить на
праві власності ОСОБА_2 та не є спільною
власністю, оскільки придбана виключно
за його власні кошти, а не внаслідок
спільної праці з членами сім'ї, до якої
не можна віднести позивача. Між
сторонами не укладалось ніяких
письмових угод про те, що дана квартира
належить їм на праві спільної
власності.

На підтвердження придбання 24 січня 1997
року за власні кошти спірної квартири,
відповідач посилається на договір
купівлі-продажу від 05 листопада 1996
року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, за
умовами якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4
купила квартиру АДРЕСА_4. Продаж
вчинено за 11050 гривень (а.с. 87).

Сторона позивача не надала суду
належних доказів на підтвердження
того, що вона була членом сім'ї
відповідача, а саме: доказів на
підтвердження спільного проживання до
укладення шлюбу, ведення спільного
господарства та наявність спільного
побуту, а також не надано доказів
придбання спірної квартири внаслідок
спільної праці її та відповідача або ж
угоди між ними про те, що дана квартира
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що половина
коштів витрачених на придбання спірної
квартири були її особистими грошовими
коштами, які одержані нею від продажу 17
жовтня 1995 року двокімнатної квартири
АДРЕСА_2 не знайшло свого підтвердження
в судовому засіданні. Навіть за
наявності факту продажу квартиру в 1995
році, позивач не надала доказів щодо
витрати цих коштів саме на придбання
спірної квартири в 1997 році.

Сторона позивача зверталась до суду з
клопотанням про допит свідків (а.с.25) та
зобов'язувалась забезпечити їх явку в
судове засідання для чого в розгляді
справи було оголошено перерву (а.с. 57-58).

У судове засідання 24 квітня 2014 року
сторона позивача явку свідків не
забезпечила, за її клопотанням у
розгляді справи для цього було
оголошено перерву до 26 червня 2014 року
(а.с. 63-64).

26 червня 2014 року свідки позивача
повторно не з'явились, у розгляді
справи було оголошено перерву до 29
липня 2014 року (а.с. 73).

У судове засідання 29 липня 2014 року
свідки позивача не з'явилися, в
розгляді справи знов було оголошено
перерву до 20 жовтня 2014 року.
Представнику позивача роз'яснено
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій та оголошено перерву
до 20 жовтня 2014 року (а.с. 80).

20 жовтня 2014 року свідки позивача також
не з'явились. Судом відмовлено в
задоволенні клопотання представника
позивача про перенесення розгляду
справи на іншу дату для забезпечення
ним явки свідків у судове засідання.
Причини неявки свідків представнику
позивача не були відомі.

За таких обставин, суд вважав, що
сторона позивача зловживала своїм
правом щодо надання доказів в розумні
строки і це призвело до затягування
розгляду справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оцінивши надані докази, суд вважає, що
доводи позивача про ведення сторонами
спільного господарства, побуту,
придбання спірної квартири також і за
її кошти базуються виключно на
поясненнях представника ОСОБА_1 та не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні.

З огляду на наведене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись статтями 16, 17 Закону України
«Про власність», пунктом 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року № 16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України», пунктом 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», статтями 3, 4, 10, 11,
57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про встановлення факту, що
має юридичне значення, виділення
частки та визнання права власності.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: