АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Перепелюк І.Б.,
Галичанського А.Д.

секретар Тодоряк Г.Д.

з участю правонаступника позивачки
ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 6 грудня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеного між нею та її
покійним сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Посилалася на те, що спірна квартира є
її єдиним нерухомим майном, після
укладення договору дарування
продовжувала в квартирі проживати, за
свій рахунок проводила в ній ремонт,
сплачувала комунальні послуги.
Зазначала, що у зв'язку з похилим віком
та поганим станом здоров'я потребувала
постійного догляду. Будучи
малограмотною особою та юридично не
освідчено погодилася на умови сина, що
вона буде проживати в квартирі до
смерті, син брав на себе обов'язок
забезпечувати її всім необхідним для
життя, а вона взамін залишає йому
квартиру.

Про те, що уклала договір дарування
квартири замість договору довічного
утримання дізналася після смерті
ОСОБА_6 - після ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 6 грудня
2011 року позов ОСОБА_5 задоволено.

№22ц-618/2014 рік Головуючий у
1 інстанції Мамчин П.І.

Категорія 19/21
Доповідач Чупікова В.В.

Договір дарування квартири,
розташованої у м.Чернівці по
вул.Південно_Кільцевій, 9_В, кВ.81,
укладений 24 червня між ОСОБА_5, та
ОСОБА_6 , посвідчений державним
нотаріусом Першої Чернівецької
державної нотаріальної контори ОСОБА_7
та зареєстрований в реєстрі за №ЗДС-459,
визнано недійсним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції відповідачем
ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій
він просить заочне рішення скасувати,
постановити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.
Посилається на порушення норм
процесуального та матеріального права.

Зазначає, що позивачці будо достеменно
відомо про те, що вона укладала договір
дарування, їй на той час було 68 років і
вона перебувала у здоровому глузді.
Також посилається на те, що при
укладенні договору дарування між нею

та ОСОБА_6 не було жодної домовленості
про її догляд та утримання, тим більше
що ОСОБА_6 і до укладення договору
виконував свій обов'язок по догляду за
матір'ю.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні апеляційної інстанції
апеляційну скаргу підтримали з
підстав, викладених в ній.

Ухвалою колегії суддів від 14.08.2014
року у зв'язку зі смертю позивачки
ОСОБА_5 до участі у справі була залучена
її донька - ОСОБА_1, як правонаступник
останньої.

Правонаступник позивачки ОСОБА_1,
її представника ОСОБА_2 апеляційну
скаргу не визнали, просили її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, як законне
та обґрунтоване.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

По справі встановлено, що позивачці
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
належала на праві власності
кооперативна квартира №81 в будинку 9
«В» по вул.Південно-Кільцевій в
м.Чернівці. В грудні 1995 року нею в
ЧДОБТІ була отримана довідка -
характеристика на вказану квартиру
(а.с.92,93).

24.06.1996 року між позивачкою та її сином
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року,
був укладений договір дарування
вищевказаної квартири (а.с.7, 98, 99, 113,114).

Відповідач ОСОБА_3 в установленому в
законі порядку прийняв спадщину, що
вбачається з матеріалів спадкової
справи до майна ОСОБА_6,

які витребувані з нотаріальної контори
та долучені до матеріалів справи за
клопотанням відповідача та його
представника в суді апеляційної
інстанції (а.с.107-109).

Статтею 243 ЦК України в редакції 1963
року, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, визначено, що за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність, договір дарування
укладений з моменту передачі майна.

Таки чином, договір дарування є
безоплатний, реальний, односторонній і
не повинен містити положень щодо
здійснення на користь дарувальника
будь - яких інших дій.

Позивачка в судовому засіданні в суді
першої інстанції пояснювала, що
подарувала квартиру своєму синові за
те, щоб він за нею доглядав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні в
суді першої інстанції пояснювала, що
позивачка говорила їй, що зробть
договір, щоб син за нею доглядав і син
здійснював такий догляд, прибирав в
квартирі, купляв продукти. Свідок
ОСОБА_9 також підтвердила, що син ОСОБА_6
здійснював догляд за позивачкою.

Пояснення свдків підтверджуються
письмовими поясненням позивачки на
а.с.124 про те, що договір повиннен був
бути таким, що син зобов'язувався бути
її кормильцем та прогодувати її до
смерті.

Після укладення спірного договору
позивачка ОСОБА_5 залишилася проживати
у квартирі, не знімалася з реєстрації в
спірній квартирі (а.с.100,105), вирішувала
питання з приводу реструкторизації
забогованості по комунальних платежах
(а.с.127), самостійно проводила оплату
комунальних послуг, про що свідчать
розрахункові книжки, які
досліджувалися в судовому засіданні
апляційної інстанції за клопотанням
правонаступника позивачки та її
представника.

На час укладення договору від 24.06.1996
року позивачка була непрацездатною
особою за віком (досягла 70 років),
хворіла та перебувала на диспансерному
обліку з 1994 року (а.с.125).

Вищенаведені докази колегію суддів
приводять до висновку, що позивачка
ОСОБА_5, як особа похилого віку, що
страждала рядом захворювань,
потребувала стороннього догляду та
матеріальної допомоги, неправильно
сприймала істотні умови договору
дарування і погоджувалася на передачу
єдиної свої квартири у власність
синові за умови довічного утримання з
його сторони, який і здійснював таке
утримання до своєї смерті.

Таким чином, укладаючи договір
дарування квартири, позивачка
здійснила помилку, що має істотне
значення, оскільки помилялася щодо
правової природи цієї угоди, прав та
обов'язків, які виникли між нею та
померлим сином після її укладення.

Відповідно до ст.56 ЦК України в
редакції 1963 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка
помилялася.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивачки ОСОБА_5

Відповідно до ст.59 Закону України «Про
нотаріат», п.27, 29 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України від 14.06.1994 року №18/5 угоди про
дарування майна, що посвідчуються в
нотаріальному порядку, подаються
нотаріусу у двох примірниках, один з
яких залишається у справах державної
нотаріальної контори.

З тексту договору дарування від 24.06.1996
року вбачається, що другий примірник
отримав обдарований ОСОБА_6 який
зареєстрував угоду 15.12.1997 року в
ЧДОБТІ.(а.с.114).

Із спадкової справи №143/2010 р. до майна
померлого ОСОБА_6 вбачається, що
позивачка ОСОБА_5 подала заяву про
прийняття спадщини 9.10.2010 року(а.с.97).

Вказаними документами підтверджуються
доводи позивачки про те, що про
укладений договір дарування вона
дізналася після смерті сина та
спростовуються доводи апелянта, що під
час підписання угоди позивачка
достеменно знала про те, що уклала
договір дарування квартири.

Доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що
позивачка на час укладення договору
дарування перебувала в здоровому
глузді, не мала ніяких відхилень стану
здоров'я, що свідчили б про її
нерозуміння значення договору
дарування виходять за межі позовних
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Його доводи, що між позивачкою та його
покійним батьком не було домовленості
про зобов'язання здійснення останнім
догляду за подаровану квартиру
належними та допустимими доказами
відповідачем не доведені.

Журналом судового засідання від 06.12.2011
року спростовуються доводи
відповідача про те, що позивачка не
приймала участі в розгляді справи в
суді першої інстанції та не давала
пояснень в судовому засіданні(а.с.36).

Архівні довідки про роботу позивачки
на посаді начальника відділу кадрів в
період з 01.01.1994 року по 01.07.2003 року, які
були долучені до матеріалів справи на
підставі клопотання відповідача та
його представника в судовому засіданні
в суді апеляційної інстанції, на думку
колегії суддів свідчать про скрутний
матеріальний стан позивачки та не
доводять про її обізнаність щодо
правової природи угоди дарування
квартири, яку остання уклала 24.06.1996
року(а.с.120-121).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для скасування заочного рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 6 грудня 2011 року, яке
постановлене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.209, 218, 307, 308 ЦПК України
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 6 грудня
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з
моменту проголошення.

Головуючий

Судді