Справа № 459/407/14
Головуючий у 1 інстанції: Кріль
Провадження № 22-ц/783/5698/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Іванової
О.О.,

з участю:
представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 25 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, завданої внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва,-

в с т а
н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про відшкодування
відповідачем моральної шкоди у розмірі
30 тисяч гривень, завданої йому
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, яке він отримав
внаслідок трудового каліцтва та
внаслідок роботи в шкідливих умовах
праці, у зв»язку з чим за висновком
медико-соціальної експертної комісії
(далі-МСЕК) від 17.06.1993 року йому було
вперше встановлено 50% втрати
професійної працездатності та третю
групу інвалідності, в подальшому - 65%
втрати професійної працездатності та
третю групу інвалідності безстроково,
і від якого стан його здоров»я постійно
погіршувався, у зв»язку з чим він
неодноразово потребував медичної
допомоги та лікування, що завдавало
йому душевних та фізичних страждань
через біль та відчуття
неповноцінності, вимагало додаткових
зусиль для організації свого життя та
побуту.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 25 червня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Львіввугілля» у його
користь 3000 гривень на відшкодування
моральної шкоди, в задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з
ДП «Львіввугілля» в дохід держави
судовий збір у розмірі 243 гривень 60
копійок.

Рішення суду оскаржив позивач, просить
його змінити в частині визначеного
судом розміру морального
відшкодування, ухваливши нове рішення
про задоволення позову в повному
обсязі. На думку апелянта, судом першої
інстанції при визначенні розміру
моральної шкоди не було враховано того,
що він працював у шкідливих умовах
праці 36 років і 4 місяці, а також
негативних наслідків, які він отримав
внаслідок ушкодження здоров»я, - 65%
втрати професійної працездатності,
неможливості працевлаштуватись за
спеціальністю та погіршення стану
здоров»я. Крім того, вважає, що суд
повинен був керуватись нормою ст.440-1 ЦК
(1963 року), якою було визначено
мінімальний розмір морального
відшкодування, та роз»ясненнями
Пленуму Верховного Суду України, які
містяться в постанові від 31.03.1995 року
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди». Зазначає, що суд не врахував
ступінь його фізичних та моральних
страждань, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а
також конкретних обставин справи і
наслідків, що наступили. На думку
апелянта, присуджений йому розмір
морального відшкодування не
відповідає вимогам розумності та
справедливості, якими повинен
керуватись суд при його визначенні.

В судове засідання представник
відповідача не з»явився, хоча про час
та місце розгляду справи відповідач
був повідомлений у встановленому
законом порядку (а.с.61), клопотань про
відкладення розгляду справи від нього
не надходило, а тому, у відповідності до
вимог ч.2 ст.305 Цивільного
процесуального кодексу (далі-ЦПК)
України, справу розглянуто у його
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони позивача в підтримання
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач протягом
36 років та 4 місяців працював на важких
підземних роботах у шкідливих умовах
праці на шахтах ДП «Львіввугілля».

Згідно з актом про нещасний випадок на
виробництві від 17.03.1993 року (а.с.16-17),
позивач 22.02.1993 року під час виконання
своїх трудових обов»язків з вини
роботодавця отримав травму пальця
правої руки.

Згідно з актом розслідування
хронічного професійного захворювання
від 13.04.2006 року (а.с.18-19), позивачеві з
22.03.2006 року встановлено професійне
захворювання з діагнозом - хронічна
попереково-крижова радикулопатія

Відповідно до довідок МСЕК (а.с.24, 38-40),
17.06.1993 року позивачу вперше було
встановлено третю групу інвалідності
та втрату професійної працездатності у
зв»язку з трудовим каліцтвом у розмірі
50% з 22.02.1993 року, а 30.05.2006 року -
безтерміново встановлено 65% втрати
професійної працездатності (50% - у
зв»язку з трудовим каліцтвом з 22.02.1993
року, 15% - у зв»язку з професійним
захворюванням з 22.03.2006 року) та третю
групу інвалідності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про наявність правових
підстав для присудження у користь
позивача моральної шкоди за отримане
ним внаслідок трудового каліцтва та
внаслідок роботи в шкідливих умовах
праці (професійного захворювання)
ушкодження здоров»я, право на
відшкодування якої у позивача виникло
на момент первинного встановлення йому
втрати професійної працездатності на
підставі ст.12 Закону України «Про
охорону праці».

При цьому, судом не враховано, що на
момент первинного встановлення
позивачеві втрати професійної
працездатності Правила відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров»я, пов»язаним із
виконанням ним трудових обов»язків,
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№472, які були введені в дію з 01 липня 1993
року, ще не діяли, а підлягала до
застосування норма ст.440-1 ЦК УРСР (1963
року), яка регулювала питання
відшкодування моральної шкоди і до
застосування якої відсилала норма ст.12
Закону України «Про охорону праці».

Статтею 440-1 ЦК УРСР (1963 року) було
визначено, що моральна (немайнова)
шкода, заподіяна громадянину або
організації діяннями іншої особи, яка
порушила їх законні права,
відшкодовується особою, яка заподіяла
шкоду, якщо вона не доведе, що моральна
шкода заподіяна не з її вини. Моральна
шкода відшкодовується в грошовій або в
іншій матеріальній формі за рішенням
суду незалежно від відшкодування
майнової шкоди. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків, але
не менше п»яти мінімальних розмірів
заробітної плати.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції необхідно змінити в частині
визначення судом розміру морального
відшкодування, оскільки за
встановлених обставин справи він не
відповідає наведеним вище вимогам
закону та принципу розумності й
справедливості, якими суд повинен був
керуватись при визначенні позивачеві
моральної шкоди, збільшивши розмір
присудженої у користь позивача з
відповідача моральної шкоди до 10 тисяч
гривень.

При цьому, апеляційний суд враховує
характер отриманого позивачем
ушкодження здоров»я, встановлений йому
ступінь стійкої втрати професійної
працездатності (первісно - 50%, а в
подальшому - 65%) та інвалідність (ІІІ
група), тривалість роботи позивача в
шкідливих та важких умовах праці (36
років 4 місяці ) та негативні наслідки
для позивача, які настали у зв»язку з
цим, - погіршення стану здоров»я, що
завдає йому додаткових страждань та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 25 червня 2014
року змінити, збільшивши розмір
присудженого з державного
підприємства «Львіввугілля» у користь
ОСОБА_3 морального відшкодування до 10
000 (десяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.