Номер провадження: 22-ц/785/6229/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого-судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної
О.В.,

за участю секретаря судового засідання
Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
права власності на квартиру, за
апеляційними скаргами ОСОБА_3,
представника ОСОБА_2 ОСОБА_13 на
рішення Суворовського районного суду
міста Одеси від 19 травня 2014 року -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому після уточнень
просив визнати за ним право спільної
часткової власності подружжя на 1/3
квартири, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, стягнути усі судові витрати
покласти на відповідачів.
В обґрунтування позову
вказував, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 1998 року по 2013
рік. 04 липня 2002 року, перебуваючи в
шлюбі відповідач ОСОБА_3 уклала угоду
про придбання квартири від свого сина
від іншого шлюбу ОСОБА_4 в рівних
частках, по ? частнині кожному. Договір
купівлі продажу квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 42,4 кв.м., посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
04.07.2002 року, запис в реєстрі №2809.
Позивач зазначає, що фактично квартиру
ОСОБА_9 квартиру було придбано за його
власні кошти, проте справами займалась
дружина, тому і правочин вчинено від її
імені, та приховано від нього, що
співвласником майна став її малолітній
син від іншого шлюбу. Позивач вважав, що
відповідачка придбала спільну
квартиру, оскільки вона не показала
договір купівлі-продажу, а запевнила,
що житло є в цілому виключно спільною
власністю подружжя. Позивач вказав, що
справжні обставини придбання йому
стали відомі 17 травня 2012 року, зі слів
відповідача, також йому стало відомо їх
шлюб розірвано. Окрім того вказав, що
відповідно розпорядження оргаун
приватизації №1234 від 05 квітня 2001 року,
передано у спільну часткову власність
квартиру АДРЕСА_2, - ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4. На той момент
позивачу належала на праві спільної
часткової власності 1/5 вказаної
квартири. Після приватизації квартири
між власниками з метою підвищення
комфортності життя, виник намір про
придбання окремого житла для позивача
і дружини - ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 і її
батьків. 29.01.2002 року позивач оформив
довіреність №654 на ім`я своєї дружини -
ОСОБА_3 04 липня 2002 року квартира в м.
Южний була продана та 04 липня 2002 року
придбана спірна квартира, за кошти
отриманні від угоди купівлі-продажу
квартири в м. Южний. Позивач вказує, що в
подальшому з договором купівлі-продажу
він не був ознайомлений, вважав
квартиру спільною власнітю з
відповідачкою.

Рішенням Суворовського районного
суду міста Одеси від 19 травня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
за ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42,4
кв.м. житловою площею 19,0 кв.м. Стягнуто з
ОСОБА_3 ОСОБА_4 судовий збір в сумі - 529,75
грн., тобто з кожного по 264,87 грн. на
користь ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_3
ОСОБА_4 витрати на за проведення
судової експертизи в сумі 1058,4 грн.,
тобто з кожного по 529,2 грн. на користь
ОСОБА_2. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Неопогоджуючись з
ваказаним рішенням представник
позивача та відповідач подали
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення районного суду і
ухвалити нове по сутті позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення норм
процесуального права та не правильне
застосування матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задовленню з таких підстав.

Судом
встановлено, що 04 липня 2002 року
відповідач ОСОБА_12, перебуваючи в шлюбі
з позивачем, та діючи від свого імені та
від імені свого сина ОСОБА_4 придбала
однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, в
рівних частках по ? кожному.
Відповідачка визнавала, що позивачу
повинно належати ? частини спірної
квартири, це половина від її частки, але
позивач не звертався з проханням
переоформити належну йому частку.

Відповідно до ст. 60 СК
України, майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо і самостійного
заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 статті 70 СК України, в разі
розподілу майна, яке є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна чоловіка та дружини є
рівними, якщо інше на встановлено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.
Таким чином, аналізуючи
пояснення сторін, надані сторонами
докази, застосувавши вказані норми
права, суд першої інстанції дійшов до
висновку, що об'єктом права спільної
суміної власноті подружжя є ? частини
спірної квартири, що належить ОСОБА_12
на половину якої має право позивач,
тому позов підлягає частковому
задовленню, з визнанням права
власності за позивачем ? частини
спірної квартири.
Колегія
суду погоджується з такими висновками
районного суду. Оскільки, суд першої
інстанції, з'ясувавши обставини справи
та давши належну оцінку зібраним
доказам, дійшов до обґрунтованого
висновку про визнання права власності
за позивачем ? частини спірної
квартири. Вказані висновки суду
відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.
Докази та обставини, на які посилається
апелянт - представник ОСОБА_2 ОСОБА_13
в скарзі, були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.
На підтвердження своєї
позиції апелянт не подав жодного
доказу, як в суді першої так і
апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції щодо визнання права
власності, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.

Посилання представника ОСОБА_2
ОСОБА_13, що при розділі майна позивачу
має належати 1/3 частини спірної
квартири, оскільки до її придбання
позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 проживали разом в квартирі, якою
володіли в рівних частках, з огляду на
статті 60 та 70 СК України є
необґрунтованими, оскільки відповідно
вказаних норм, поділу в рівних частках
підлягає майно подружжя яке було
набуте подружжям за час шлюбу. Як було
встановлено за час шлюбу подружжям
було придбано ? частини спірної
квартири, а тому й поділу підлягає саме
ця частина.
Доводи представника
позивача, що підписуючи договір
купівлі-подажу квартири відповідач
ОСОБА_3 діяла шляхом обману, штучно
позбавляла позивача права на рівну
частку в спільному майні є
недоведеними. Крім того предметом
судового розгляду були позовні вимоги
про поділ майна що є спільною сумісної
власності подружжя (а.с.177-181), а не
визнання правочину недійсним.

Не
обґрунтованими є й посилання
відповідача ОСОБА_3 на застосування
строку позовної давності, оскільки
шлюб між сторонами було розірвано 23
жовтня 2013 року, а позовні вимоги про
поділ спільного майня поружжя поданні
21.03.2014 року.
Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне вирішення
справи про поділ майна.

Разом з тим, районий суд не
правильно вирішив питання про
стягнення судових витрат.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджується
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином, відповідачі не повинні
сплачувати позивачу витрати за
проведення судової експертизи в сумі
1058,4 грн., оскільки суд відмовив
позивачу в задоволенні позовних вимог,
щодо стягнення з відповідачів ринкової
вартості 1/3 частини однокімнатної
квартири АДРЕСА_1. З наведених вище
підстав не підлягають стягненю судові
витрати з ОСОБА_4

Врховуючи викладнене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
Суворовського районного суду міста
Одеси від 19 травня 2014 року - в частині
стягнення судових витрат підлягає
скасуванню і в цій частині ухваленню
нового. В решті рішення необхідно
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія

виришила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3,
представника ОСОБА_2 ОСОБА_13 -
задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
міста Одеси від 19 травня 2014 року - в
частині стягнення судових витрат
скасувати і в цій частині ухвалити
нове.

Стягнути з ОСОБА_3 на корсить ОСОБА_2 - 529
грн. 75 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного
суду набирає законної сили з моменту
його проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Ю.І.Кравець

Судді

К.П.Мартинова

О.В.Оверіна