Справа № 716/511/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року Заставнівський районний
суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.

при секретарі - Задорожняк О.М.

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Заставна
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні
власністю шляхом визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1, звернулась до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні власністю шляхом
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Посилається на те, що вона є власником
будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку
крім неї зареєстрований також
відповідач по справі ОСОБА_2, котрий
протягом тривалого часу в ньому не
проживає. Вона, як власник будинку, не
має можливості безперешкодно
користуватись, розпоряджатись своїм
майном через реєстрацію відповідача в
будинку, саме тому, просить усунути їй
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження
власністю, шляхом визнання ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням - будинком
АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі. Суду пояснила, що вона з жовтня
1998 року по 2013 рік перебувала з
відповідачем в зареєстрованому шлюбі.
В 2007 році, коли вони поперебували в
шлюбі, їй її дядько ОСОБА_3 подарував
згаданий житловий будинок право
власності на який було зареєстровано в
Заставнівському БТІ. Після розірвання
шлюбу, а саме з 25 березня 2013 року
відповідач у вказаному будинку не
проживає, однак зареєстрований.
Вказаний будинок належить їй на праві
власності згідно договору дарування.
Зазначила, що вона пропонувала
відповідачу добровільно знятись з
реєстраційного обліку у вказаному
житловому будинку,однак він не
погодився. З цих підстав просить
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги визнав в повному обсязі,
проти їх задоволення не заперечував,
вказав, що згаданий житловий будинок
належить позивачу на підставі договору
дарування, з 2013 року він в ньому не
проживає, однак зареєстрований.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Суд, дослідивши письмові матеріали
справи в їх сукупності, заслухавши
доводи сторін, вважає, що визнання
відповідачем позову не суперечить
закону, позовна заява обґрунтована та
підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу у межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1,
на праві приватної власності належить
житловий будинок з господарськими
спорудами та будівлями, розташований
по АДРЕСА_1, що підтверджується
договором дарування серії ВЕР №865014 від
12.07.2007 року (а.с. 18) та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно. У вказаному будинку крім
позивача ОСОБА_1 зареєстровані її діти -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, а
також її колишній чоловік відповідач
по справі - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 Вказане
вбачається з витягу з по господарської
книги (а.с. 14) та акту обстеження умов
проживання ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_2 з
2013 року у згаданому будинку не
проживає, що вбачається з акту
обстеження умов проживання (а.с. 13) та
довідки сільської ради (а.с. 12).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Згаданий житловий будинок був
придбаний у 2007 році під час перебування
сторін у шлюбі, проте він не є спільною
сумісною власністю подружжя за
вимогами ст.ст. 60-65 СК України, оскільки
набутий позивачем ОСОБА_1 на підставі
договору дарування, що вбачається з
договору (а.с. 18) та витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

Оскільки об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житловий будинок, садиба,
квартира, а права власника житлового
будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд, отже
обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає
збереження права користування житлом
лише для членів сім'ї, які припинили
сімейні відносини з власником будинку,
при умові збереження права власності
на будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відомості щодо укладення між сторонами
договору найму (оренди) житла у
відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України
у суду також відсутні. Угоди про
користування спірним житлом не мають,
сторони не пов'язані між собою спільним
побутом, відповідач утриманням будинку
не займається.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до вимог Закону
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК
України закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Зокрема, власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

На сьогоднішній день позивач ОСОБА_1 не
може вільно розпоряджатись та
користуватись своїм майном на власний
розсуд через реєстрацію відповідача у
її домоволодінні.

Таким чином суд вважає, що вимога
позивача про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим будинком, розташованим по
АДРЕСА_1 обґрунтована та підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 41 Конституції України, ст.ст. 57, 60-65
СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст.
16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11,
209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5
у здійсненні нею права користування та
розпорядження власністю, шляхом
визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя