Справа № 335/8708/14-ц 2/335/1957/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі: головуючого судді:
Апаллонової Ю.В.., при секретарі Франчук
Г.В. за участю позивача: ОСОБА_1 ,
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача: ОСОБА_4,
представника третьої особи ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 -
ОСОБА_8, треті особи, Запорізька міська
рада, МКП «Основаніє», ОСОБА_7 про
виселення з житлового приміщення та
вселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_9, про виселення з житлового
приміщення та вселення.

Ухвалою суду до участі у справі
притягнуто власника
гуртожитку-Запорізьку міську раду,
балансоутримувача гуртожитку - МКП
«Основаніє», ОСОБА_7

У позові ОСОБА_1 зазначав, що з 1996 року
по грудень 1997 року та з 12 жовтня 2000 року
і по теперішній час зареєстрований в м.
Запоріжжі за адресою: АДРЕСА_1. У 2004 році
він був засуджений Шевченківським
районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст.115
КК Україні до 14 років позбавлення волі,
після чого відбував призначене
покарання. 20 лютого 2013 року за ухвалою
Вільнянського районного суду
Запорізької області він був звільнений
від відбування покарання, у зв'язку з
тяжкою хворобою і 01 березня 2013 року
його було звільнено з місць
позбавлення волі. Відразу після
звільнення вимушений був проходити
лікування в Запорізькому
протитуберкульозному диспансері №3 і у
жовтні 2013 року отримав довідку, що може
перебувати у суспільстві, загрози для
оточуючих не представляє.

Зазначав, що коли він повернувся для
проживання за місцем своєї реєстрації,
з'ясувалося, що в кімнаті АДРЕСА_1
мешкають невідомі йому люди, так як
його сестра ОСОБА_9, яка була
зареєстрована разом зі ним та своїм
сином в кімнаті НОМЕР_4 без його відома
помінялася на кімнату НОМЕР_3 за цією же
адресою. Фактично сестра залишилася
зареєстрованою в кімнаті НОМЕР_4, а його
було перереєстровано без його згоди до
кімнати НОМЕР_3.

Проживати за місцем своєї реєстрації в
АДРЕСА_1 його не пустили, як і в кімнату
НОМЕР_3 за цією же адресою. Тимчасово
йому надали притулок у чернечому домі
Святого Брата Альберта.

Посилаючись на вимоги ст. 71 ЖК зазначав,
що має право проживати в кімнаті
НОМЕР_4, в якій він був зареєстрованим
та проживав до свого ув'язнення, а
ОСОБА_6 який не зареєстрований ні в кім
НОМЕР_4, ні в кім. НОМЕР_3 та ОСОБА_3, яка
зареєстрована в кім НОМЕР_3 не мають
права проживати в кім НОМЕР_4 та на
підставі ч.1 ст.109 ЖК України просив суд
виселити з АДРЕСА_1 відповідачів
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та вселити його за
місцем проживання та реєстрації до
ув'язнення за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач підтримав
свої вимоги та просить їх задовольнити
на підставі ст. 47 Конституції України
та ст. ст. 71,109 ЖК України. У судовому
засіданні пояснив, що з 2000 року по 2003
рік перебував під вартою, після
звільнення у 2003 році мешкав у кімнаті
НОМЕР_3, потім перебував в гостях у
батька на Зеленому Яру, де і був
затриманий у 2004 році. На уточнюючі
питання учасників процесу у судовому
засіданні 18.09.2014 року підтвердив, що він
у 2003 році мешкав у кімн.НОМЕР_3 і мав
там свої речі, проте він ще тоді не
погоджувався на переїзд до НОМЕР_3
кімнати, про порушені права він знав
вже у 2003 році, проте доказів звернення
за захистом свого порушеного права він
не має. З приводу порушення його
житлових прав у 2012 році звернувся до
районної прокуратури.

Вважає свій позов обґрунтованим,
оскільки у його паспорті є відмітка про
реєстрацію у кімнаті НОМЕР_4, а тому
просить задовольнити позов на
викладених у позові підставах, проти
залучення інших відповідачів -
мешканців кімнати заперечував,
уточнювати будь-яким чином свої вимоги
не бажав і вважає позов таким, що
підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання
не з'явився, повідомлений належним
чином про час та місце слухання справи.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечує у повному обсязі. Пояснила,
що її чоловіку ОСОБА_12 під час праці на
Тресті «Запоріжбуд» було надано
однокімнатну кімнату АДРЕСА_2, куди
вони вселилися на підставі ордеру. У
подальшому у зв'язку із збільшенням їх
родини та потребою розширення житлової
площі, наявністю заборгованості у
ОСОБА_13 (мати позивача) за оплату
комунальних послуг кв.5, у 2003 році за
рішенням адміністрації Тресту
«Запоріжбуд» та мешканців обох кімнат,
було проведено обмін кімнатами. ОСОБА_1
про це знав, оскільки ходив до них,
забирав свої речі з 5-ї кімнати (люстру)
і переносив речі у НОМЕР_3 кімнату. При
цьому всі речі із кімн. 5 були забрані
попередніми мешканцями при виїзді.
ОСОБА_1 мешкав деякий час разом із
матір'ю та сестрою у кім.НОМЕР_3, потім
сестра та мати виїхали з цієї кімнати, а
ОСОБА_1 деякий час мешкав у цій кімнаті
один, після чого зібрав свої речі та
переїхав мешкати на Зелений Яр до свого
батька, оскільки він сам хизувався, що
має власний дім. Як відповідачу стало
відомо згодом на Зеленому Яру він вбив
батька, за що був ув'язнений.

Відповідач ОСОБА_9 - ОСОБА_8 проти позову
заперечує. Пояснила, що кімн. НОМЕР_4
отримала її мати ОСОБА_13 у 1990 році коли
працювала у Тресті «Запоріжбуд», її
брат- ОСОБА_1 неодноразово відбував
покарання. Одного разу, начальник
викликала ОСОБА_13 до себе та
запропонувала провести обмін на кімн.
НОМЕР_3, оскільки у мешканці кімн.НОМЕР_3
народилася третя дитина і ця родина
потребувала поліпшення житлових умов,
а у ОСОБА_13 були борги по сплаті послуг
за кімн.5 і вони у зв'язку із боргами
підлягали виселенню. Обмін було
проведено їх матір'ю ОСОБА_13 і у 2003 році
вони переїхали до кімн. НОМЕР_3 і
мешкали у трьох: вона, її співмешканець
і мати ОСОБА_13 Коли у 2003 році звільнився
ОСОБА_1 він приїхав до них проживати у
кімн.НОМЕР_3. Через його аморальну
поведінку вони були змушені виселитися
із кімн. НОМЕР_3, мати поїхала на Зелений
Яр до батька, а вони з чоловіком
винайняли інше житло. Одного дня
відповідачу подзвонили сусіди і
розповіли, що ОСОБА_1 вивозить усі свої
речі та переїжджає з кімн.НОМЕР_3 до
батька на Зелений Яр, де вони потім
мешкали разом із матір'ю та батьком до
того часу як ОСОБА_1 вбив батька і його
ув'язнили. Відповідач у 2004 році, коли
ув'язнили ОСОБА_1 разом із чоловіком
повернулися до кімн.НОМЕР_3, яка була
повністю порожньою, жодних речей
ОСОБА_1 у кімнаті не було. У кімн.НОМЕР_3
вони мешкають по теперішній час,
сплачують комунальні послуги.

Просила суд також застосувати строк
позовної давності, оскільки ОСОБА_1 у 2003
році вже мешкав у кімн. НОМЕР_3 після
обміну з кімн. НОМЕР_4 і мав можливість
звернутися за захистом своїх справ.

Третя особа ЗМР у судове засідання не
з'явилася, надала суду заяву про
розгляд справи у відсутності
представника, вирішення позову залишає
на розсуд суду, у судовому засіданні
18.09.2014 року представник ЗМР
заперечувала проти позову, вважаючи, що
ОСОБА_1 повинен звертатися з приводу
скасування своєї реєстрації, а не
виселення мешканців.

У судовому засіданні представник
третьої особи МКП «Основаніє» проти
позову заперечує, зазначаючи, що
наявність відмітки у паспорті про
реєстрацію не може свідчити про
збереження за позивачем права на
житлову кімнату у гуртожитку. Окрім
того, вказаний будинок було передано на
баланс МКП «Основаніє» вже із
пропискою ОСОБА_1 у кімн. НОМЕР_3 у
поквартирній картці, а сім'ї ОСОБА_3 у
кімнаті НОМЕР_4. Інших документів щодо
обміну вказаними кімнатами у МКП
«Основаніє» немає. Реєстрацію у
паспорті мешканці кімнат міняли
вибірково.

Третя особа ОСОБА_7 у судове засідання
не з'явився, повідомлений про час та
місце слухання справи.

Всебічно та повно з'ясувавши обставини
справи, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи, надавши їм оцінку
у сукупності з оголошеними та
дослідженими матеріалами справи, суд
вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

В процесі розгляду справи, судом на
виконання вимог ч.1 ст.10 ЦПК України,
позивачу були роз'яснені його
процесуальні права та обов'язки,
будь-яких заяв чи клопотань до суду не
надходило і протягом судового розгляду
справи він не подавав до суду в порядку,
передбаченому ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31
ЦПК України право визначати предмет,
підставу позову і спосіб захисту
порушеного права належить позивачеві.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.119 ЦПК
України підставами позову є обставини,
якими позивач обґрунтовую свої вимоги.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК
кожна особа має право на судовий захист
свого цивільного права.

При цьому, захист цивільних прав у
випадку їх порушення (або оспорювання)
за своїм змістом включає в себе
передбачені законом
матеріально-правові способи охорони
цивільних прав (способи захисту), як
загальні, що встановлені статтею 16 ЦК,
так і с спеціальні способи захисту
цивільних прав, що передбачені
правовими нормами, які регулюють
конкретні цивільні правовідносини .

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилався на положення статей
п.7 ч.3 ст. 71, ч.1 ст. 109 ЖК України.

На підставі наданих сторонами доказів
судом встановлені наступні обставини.

Матеріали справи свідчать, що
АДРЕСА_1 у будівлі гуртожитку не
приватизована та відноситься до
комунальної власності - територіальної
громади м.Запоріжжя в особі
Запорізької міської ради, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 31.03.2006
року, витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а.с.52,53).

Рішенням міськвиконкому від 26.05.2005
року №180/2 гуртожиток по АДРЕСА_1
прийнятий до комунальної власності
міста від відкритого акціонерного
товариства «Запоріжбуд» до КП «РЕПОГ»
правонаступником якого і на теперішній
час балансоутримувачем гуртожитку по
АДРЕСА_1 є МКП «Основаніє» (а.с.20, 67-70).

На теперішній час МКП
«Основаніє» веде облік осіб, які
мешкають згідно їх фактичного
проживання. Документів, що
підтверджують квартирний облік, у тому
числі обмін кімнат, від ВАТ
«Запоріжбуд» не передавалось.

Відповідно до даних МКП
«Основаніє» склад осіб, які
зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1:
ОСОБА_9 зареєстрована 25.07.1990 р., ОСОБА_14,
зареєстрований з 30.05.2002 року, ОСОБА_15 з
30.05.2002 року. Склад осіб у кімнаті НОМЕР_3
: ОСОБА_12, зареєстрований з 30.05.2002 р.,
ОСОБА_3- з 30.05.2002 р, ОСОБА_7- з 06.05.2009 р.,
ОСОБА_1 з НОМЕР_3.10.2000 року. (а.с.29).

Відповідно до довідок МКП
«Основаніє» від 06.06.2013 року та від
07.10.2013 року, від 04.08.2014 року у АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_7
(а.с.9,10, 78).

Відповідно до паспорту ОСОБА_1,
оригінал якого оглянуто у судовому
засіданні, він з НОМЕР_3.10.2000 року
зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с.16).

Як вбачається з відповіді
адресно-довідкового сектору УДМС
України в Запорізькій області від
22.08.2014 року ОСОБА_1 зареєстрований у
АДРЕСА_1 з 2000 року (а.с.43).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1
був засуджений вироком
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя від 29.07.2004 року за ч. 1 ст.115
КК України до 14 років позбавлення волі
(а.с. 119-127).

Вказаним вироком встановлено місце
проживання ОСОБА_1: АДРЕСА_3 (а.с. 119)

Як вбачається із довідки про
звільнення серії ЗАП №00056 ОСОБА_1
відбував покарання в установах ДКВС з
06.02.2004 року по 01.03.2013 року звільнений за
ухвалою Вільнянського районного суду
від 21.02.2013 у зв'язку із тяжкою хворобою
згідно ст. 84 ККУ, прямує до АДРЕСА_2
(а.с.11)

ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи загального
захворювання (а.с. 30), не є небезпечним
для оточуючих і в суспільстві
знаходитися може (а.с.130), за наданими
позивачем документами
характеризується позитивно (а.с.114).

Окрім того, як вбачається з по
квартирної картки та особового рахунку
по АДРЕСА_1 окс. кімн. є ОСОБА_16, дата
прописки 30.05.2002 року, дружина ОСОБА_3
дата прописки 30.05.2002 р., ОСОБА_15 (ОСОБА_3)
дата прописки: 30.05.2002 року, ОСОБА_14,
зареєстрований з 30.05.2002 року, ОСОБА_17
дата прописки :НОМЕР_3.10.2002р (а.с.73-77).

Відповідно до поквартирної карточки на
АДРЕСА_1 особовий рахунок НОМЕР_1 НОМЕР_2
ОСОБА_9 прописана 25.07.1990 року, ОСОБА_7
дата прописки 23.09.1990р., ОСОБА_1 -
НОМЕР_3.10.2000 року, була прописана ОСОБА_13
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 79).

Відповідно до картки прописки ОСОБА_7
він прописаний у АДРЕСА_2 (а.с.80).
Відповідно до поквартирної картки на
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_13 зареєстровані
ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_1 (а.с.81).

В картці прописки ОСОБА_1 зазначено
місце проживання АДРЕСА_1 з НОМЕР_3.10.2000
року (а.с.82), аналогічні відомості
зазначені у картці прописці ОСОБА_13
(а.с.84).

Згідно копії договору від 01.03.2005 року №
1885 ОСОБА_9 уклала договір з КП «РЕПОГ»,
правонаступником якого є МКП
«Основаніє» на проживання у гуртожитку
АДРЕСА_2 разом із членами родини
ОСОБА_13, ОСОБА_7(а.с.64).

Згідно копії договору від 01.03.2005 року №
1878 ОСОБА_3 уклала договір з КП «РЕПОГ»,
правонаступником якого є МКП
«Основаніє» на проживання у гуртожитку
АДРЕСА_1 разом із членами родини
чоловік ОСОБА_18, ОСОБА_14 син, ОСОБА_19син,
ОСОБА_14 дочка (а.с.65).

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_14
він зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с.71),
ОСОБА_14 - у АДРЕСА_1 (а.с.72).

Відповідно до паспорту відповідача
ОСОБА_9 нею 20.06.2014 року зареєстровано
шлюб з ОСОБА_20 та 29.07.2014 року отримано
новий паспорт у зв'язку із зміною
прізвища на ОСОБА_9 - ОСОБА_20 (а.с.61).

У судовому засіданні допитаний як
свідок ОСОБА_20 пояснив, що ОСОБА_21 його
дружина, у 2002 році почав мешкати з нею у
цивільному шлюбі, ОСОБА_1 знав ще раніше
по-сусідські. У 2003 року коли ОСОБА_1
звільнився з в'язниці , він прийшов до
них у НОМЕР_3 кімнату, однак через його
аморальну поведінку вони змушені були
виїхати, забравши свої особисті речі.
ОСОБА_1 у кімн. НОМЕР_3 мешкав декілька
місяців, потім восени 2003 року забрав
всі речі (свої та матері) меблі, та
переїхав жити на Зелений Яр до батька,
про що їм повідомили сусіди. Питанням
обміну кімнат займалася ОСОБА_13

У судовому засіданні допитана свідок
ОСОБА_22 пояснила, що мешкає у кімнаті
АДРЕСА_1 з 1990 року. ОСОБА_9, ОСОБА_13
проживали у 5 кімнаті, їм запропонували
помінятися кімнатами з ОСОБА_14 та
списати усі борги. Трест «Запоріжбуд» у
той час виселяв боржників, оскільки
вона працювала на Тресті їй це було
особисто відомо. Вони обмінялися
кімнатами з 5 на НОМЕР_3, ОСОБА_1 у той час
перебував у в'язниці. Восени 2003 року,
коли він звільнився, він вже знав про
обмін, він прийшов до кімнати НОМЕР_3,
вигнав сестру та мати, виставив її усі
речі, матір змушена була ночувати у 13
кімнаті, а коли мешканці заселилися у 13
кімнату, матір взагалі виїхала з
гуртожитку. Коли ОСОБА_1 заселився у
НОМЕР_3 кімнату, він вів аморальний
спосіб життя, потім коли мешканці його
попередили, що звернуться до міліції,
він забрав усі речі- кімната була
порожня, та виїхав до батька на Зелений
Яр. Коли він уїхав у НОМЕР_3 кімнату
вселилася сестра ОСОБА_9 У 5 кімнаті
мешкала багатодітна родина ОСОБА_14.
Оскільки не було вільного приміщення, а
були боржники вони обмінялися
кімнатами. Обмін стався приблизно 2002-2003
роках.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15
пояснила, що є дочкою відповідача
ОСОБА_3, проживає по АДРЕСА_1 кв. 5. На час
подій вона була дитиною, події погано
пам'ятає, проте може пояснити, що
пам'ятає, що ОСОБА_1 переселився на
другий поверх у НОМЕР_3 кімнату. Він
залазив до неї на вікно та вимагав
віддати його люстру. ОСОБА_1 усі речі
забрав, оскільки кімнати були порожні.
Після НОМЕР_3 кімнати він переїхав на
Зелений Яр. Після звільнення він
неодноразово навідувався до
гуртожитку.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_23
пояснив, що знаходився з позивачем у
одній виправній установі, характеризує
позивача як скаржника. Перед
звільненням ОСОБА_1 мав наміри забрати
собі кімнату НОМЕР_4, в якій він був
прописаний. По суті позову пояснень
надати не може.

Аналізуючи пояснення відповідачів та
свідків ОСОБА_20, ОСОБА_22, ОСОБА_15 у
справі, суд вважає, що вони є логічними,
взаємоузгодженими і відповідають
іншим зібраним доказам по справі, а
тому суд вважає їх належними та
допустимими доказами і такими, що
об'єктивно доповнюють інші зібрані
докази.

На підставі зібраних судом доказів,
судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є
гуртожитком. Тобто відносини між
сторонами повинні регулюватися по
нормам глави 4 ЖК України, яка регулює
користування гуртожитками.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України,
жила площа у гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства та відповідного
профспілкового комітету.

Відповідно до ст. 129 ЖК України, на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Порядок користування жилою площею в
гуртожитку визначається главою 4 ЖК
України у тому числі ст. 130, 131 ЖК
України та визначається
законодавством Союзу РСР і Української
РСР, зокрема Примірним положенням про
гуртожитки, затвердженим постановою
Ради Міністрів Української РСР № 208 від
03.06.1986 року. Пунктом 13 цього Примірного
положення передбачено збереження
права користування жилою площею у
гуртожитку при тимчасовій відсутності
лише деяких категорій громадян.

Статтею 130 ЖК України передбачено, що
порядок користування жилою площею в
гуртожитках визначається
законодавством. В силу особливого
правового режиму регулювання
гуртожитків особи, що в них проживають,
обмежені у деяких правах порівняно з
наймачами звичайної житлової площі в
будинках державного і громадського
житлового фонду. Деякі норми житлового
законодавства взагалі не
застосовуються до гуртожитків, або
застосовуються з певними обмеженнями.

З урахуванням подібності за змістом
правовідносин саме щодо користування
жилою площею у гуртожитку з
правовідносинами, що регулюються
загальними правилами статей 71, 72 ЖК
щодо відсутності осіб, які мають право
користування жилим приміщенням
державного або громадського житлового
фонду, положення цих правил про
збереження за відсутньою особою права
на жиле приміщення на підставі ч. 8 ст. 8
ЦПК України за аналогією закону слід
застосовувати і в разі тимчасової
відсутності у гуртожитку особи, якій у
ньому надавалася жила площа (за
відсутності підстав для виселення).

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

На стороні позивача можуть виступати
наймач, члени його сім'ї, в тому числі
ті, за якими зберігається право на
користування житлом як за тимчасово
відсутніми, або ті, що отримали броню
(ст. 73 - 75 ЖК УРСР). Особи, які
користуються жилою площею тимчасово,
тобто не мають самостійного права на
нього (піднаймачі, тимчасові мешканці),
не мають права на пред'явлення такого
позову. Позивачем може бути також
наймодавець (житлово-експлуатаційна
організація тощо).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 10, 11 постанови № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Наймачеві або
членові його сім'ї, який був відсутнім
понад встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих
мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін,
поділ жилого приміщення тощо). Наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення
позову про це. На ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

За змістом ст. 4 ЦПК України суд не має
право обирати спосіб захисту на
власний розсуд, оскільки у
відповідності до ст.11, 27, 31 ЦПК України
це є виключним правом позивача.

Звертаючись до суду із позовом про
вселення до АДРЕСА_1 позивач послався п.
7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, згідно з яким, жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців у випадку
взяття під варту або засудження до
позбавлення волі протягом усього часу
перебування під вартою або відбування
покарання, якщо в цьому будинку,
квартирі (їх частині) залишилися
проживати інші члени сім'ї.

Аналізуючи надані сторонами докази,
оцінюючи пояснення учасників процесу
та свідків, судом встановлено, ОСОБА_1
восени 2003 року після обміну кімнатами
та повернення з місць позбавлення волі,
мешкав у кімнаті НОМЕР_3 і з кімнати
НОМЕР_4 перевіз своє майно в інше жиле
приміщення. Цей факт підтвердив і
позивач у судовому засіданні, а тому ця
обставина в силу ч. 1 ст.61 ЦПК України не
підлягає доказуванню.

Окрім того, як визнано позивачем у
судовому засіданні та підтверджено
відповідачами і свідками ОСОБА_22,
ОСОБА_20, ОСОБА_15 у 2003 року ОСОБА_1 забрав
усі свої речі з кімн. НОМЕР_3 та переїхав
проживати на АДРЕСА_3 до свого батька
ОСОБА_24.

Факт проживання ОСОБА_1 на момент
взяття під варту 06.02.2004 року за адресою:
АДРЕСА_3 також встановлено вироком
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя від 29.07.2004 року (а.с.119-127).

Отже, є доведеним той факт, що на момент
взяття під варту ОСОБА_1 добровільно
виселився із гуртожитку АДРЕСА_1.

До того ж, як визнав і сам позивач, він
добровільно виселився з цього
гуртожитку саме з кімнати НОМЕР_3, а не з
кімнати НОМЕР_4, як про це зазначено у
позові, тому посилання позивача на
збереження за ним жилого приміщення
НОМЕР_4 як тимчасово відсутнього члена
сім'ї наймача протягом усього часу
ув'язнення, з огляду на його власні
пояснення, є безпідставним.

Отже, ОСОБА_1 не довів обставину
постійного проживання у спірній
кімнаті гуртожитку саме на момент
взяття його під варту з послідуючим
відбуванням покарання у вигляді
позбавлення волі, тобто станом на 06.02.2004
року, що не свідчить про зберігання за
позивачем права користування спірною
жилою площею у гуртожитку, інших
доказів позивачем на виконання
приписів ст. 11,60 ЦПК України суду не
надано .

Судом встановлено, у тому числі із
пояснень свідків, що за згодою наймачів
кімнат НОМЕР_4 та НОМЕР_3 за рішенням
адміністрації тресту «Запоріжбуд»
було проведено обмін житловими
приміщеннями. У кімн. НОМЕР_4 члени сім'ї
ОСОБА_1 проживати не залишилися, що
також є умовою для збереження жилого
приміщення за тимчасово відсутнім
членом сім'ї наймача відповідно до п.7
ч.3 ст.71 ЖК України.

До того ж, правомірність проживання
відповідачів у кімн. НОМЕР_4,НОМЕР_3
власником гуртожитку Запорізькою
міською радою та балансоутримувачем
МКП «Основаніє» не оспорювалось та
підтверджена у тому числі і картками
прописки і укладеними з ними у 2005 році
договорами на проживання у гуртожитку
у займаних кімнатах, і сплатою ними
комунальних послуг за відповідні
кімнати, і позивачем відповідно до ст.60
ЦПК України не доведено незаконність
обміну та користування вказаними
кімнатами ОСОБА_3 та ОСОБА_9, на що
позивач також посилається у своєму
позові.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 128 ЖК
України, вселення до гуртожитку
відбувається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, позивачем
не доведено порушення його житлових
прав, а тому вимоги позивача у цій
частині вимог не ґрунтуються на нормах
житлового законодавства.

Що стосується реєстрації позивача у
спірній кімнаті гуртожитку, то
відповідно до пункту постанови
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2003 року № 35 "Про затвердження
тимчасового порядку реєстрації
фізичних осіб за місцем проживання", що
втратила чинність 15 січня 2004 року, до
місця проживання фізичної особи, у
якому вона зобов'язана була
реєструватись, віднесено також
гуртожиток.

З 15 січня 2004 року набрав чинності Закон
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» № 1382-ІV і реєстрація фізичних
осіб в Україні здійснюється відповідно
до цього Закону.

Ст. 3 цього Закону визначає реєстрацію
як внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

У ст. 6 Закону № 13 82-1V передбачено
обов'язок громадянина України, який
постійно або тимчасово проживає в
Україні, зареєструвати місце
проживання протягом 10 днів після
прибуття до нового місця проживання.

У ст. 11 Закону № 13 82-1V встановлено, що
реєстрація місця проживання та місця
перебування особи здійснюється
відповідним органом реєстрації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 р.
«Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя», п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від НОМЕР_3.04.1985 р. «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України», наявність чи відсутність
прописки сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала, чи вселилась,
як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Отже, відповідно до вищенаведених норм
сам по собі факт реєстрації особи у
певному приміщенні не свідчить про
наявність у неї будь-яких прав на це
приміщення і не може створювати право
користування кімнатою, а отже
посилання позивача про те, що він
зареєстрований в кімн. НОМЕР_4 і це дає
йому право проживати саме в цій
кімнаті, не можуть бути покладені в
основу судового рішення.

Прийняти до уваги пояснень позивача
стосовно того, що порушені його житлові
права і він має право на мешкання у
гуртожитку, суд не може, оскільки такі
ствердження безпідставні, не
відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються
вищенаведеними і оціненими судом
доказами.

Звертаючись до суду із позовними
вимогами про виселення відповідачів,
позивач послався на ч.1 ст.109 ЖК України,
згідно до якої виселення із займаного
жилого приміщення допускається з
підстав, установлених законом.
Виселення проводиться добровільно або
в судовому порядку. Допускається
виселення в адміністративному порядку
з санкції прокурора лише осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення або
проживають у будинках, що загрожують
обвалом.

Інших підстав в обґрунтування позовних
вимог про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_6 без
надання іншого житлового приміщення
позивач не навів.

Однак, підстави виселення з гуртожитку
визначено у ст. 132 ЖК України та главою
VII «Виселення з гуртожитку» Примірного
положення про гуртожитки, затвердженою
постановою Ради Міністрів Української
РСР № 208 від 03.06.1986 року, на вказані
підстави позивач не посилався і
уточнювати позовні вимоги не побажав.

Згідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - є
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Як правило, власник
порушеного права може скористатись не
любим, а цілком конкретним способом
захисту свого права.

Оскільки спірне житлове приміщення
розташоване у гуртожитку, право
ставити питання про виселення належить
власнику даного гуртожитку або його
балансоутримувачу, а не особі, яка у
добровільному порядку у 2003 році
виселилася із даного гуртожитку.

Враховуючи встановлені судом
обставини, недоведеності наявності
житлових прав позивача та збереження
за ним житлової площі у АДРЕСА_1, позов
про виселення може бути заявлений
власником житлового приміщення, яким
позивач не являється, суд вважає що
ОСОБА_1 не є належним позивачем за
позовом про виселення з гуртожитку
відповідачів які у встановленому
порядку користується кімнатою АДРЕСА_1
і право на користування вказаною
кімнатою, власником гуртожитку не
оспорюється, а тому у задоволені цих
вимог також відмовляє.

Окрім того, позивачем до участі у
справі в якості відповідача притягнута
ОСОБА_21 (ОСОБА_9.), проте до цієї особи не
було пред'явлено жодних позовних вимог
і вона є неналежним відповідачем. На
питання суду з приводу належності
відповідача, позивач пояснив, що
зазначив ОСОБА_9 як відповідача з метою
запрошення її до судового засідання
для надання пояснень.

В порушення фундаментальних приписів
процесуального закону, а саме ст.ст. 10, 60
ЦПК України, позивач не надав
допустимих, змістовних та достовірних
доказів на підтвердження своєї позиції
та не зміг довести обставини, на які
він посилалася як на підставу своїх
вимог. Крім того, суд під час розгляду
справи роз'яснював особам, які беруть
участь у справі, їх права та обов'язки
та сприяв здійсненню їхніх прав, чим
позивач не скористався, а тому суд
відмовляє у задоволенні позову у
повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_25 заявлено про
застосування строків позовної
давності з посилання на ті обставини,
що про обмін кімнат НОМЕР_4 та НОМЕР_3
позивач знав восени 2003 року, проте
звернувся до суду зі значним пропуском
строку позовної давності, встановленим
ст. ст. 257, 261 ЦК і не просить суд його
поновити.

Згідно зі ст. ст. 256 , 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого порушеного
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Положення про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватись лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення чи оспорювання іншою
особою.

Дійсно, з позовом про вселення та
виселення ОСОБА_1 звернувся у липні 2014
року, тобто через майже 11 років з
моменту коли він дізнався про обмін
кімнат - восени 2003 року, про що
підтвердив особисто, однак, оскільки
позивачем не доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права та його
порушення, то у задоволенні його позову
слід відмовити за необґрунтованістю, а
не у зв'язку із спливом позовної
давності.

За змістом ст. 88 ЦПК України у разі
відмови у задоволенні позову, питання
про розподіл судових витрат судом не
вирішується.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212,
214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_2, треті особи, Запорізька міська
рада, МКП «Основаніє», ОСОБА_7, про
виселення з житлового приміщення та
вселення, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Ю.В. Апаллонова