АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
Справа № 627/1363/14.
Головуючий І інст.: - Остапов М.О.
Провадження №22-ц/790/7293/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - судді: - Кокоші
суддів: - Бобровського В.В.,
при секретарі: - Остапович Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Краснокутського районного
суду Харківської області від 9 вересня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 - про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності на житловий будинок,

в с т
а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся
в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог
зазначав, що 15 листопада 2012 року він та
ОСОБА_7 досягли домовленості щодо
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1.

На виконання цієї домовленості він
сплатив ОСОБА_8 гроші в сумі 1 000 грн., про
що останнім складено відповідну
розписку.

Проте, нотаріально посвідчити
договір купівлі-продажу житлового
будинку вони не мають можливості,
оскільки ОСОБА_7 не звертався до
нотаріальної контори для отримання
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом після смерті своєї
матері, що спонукає його звернутися з
позовом до суду.

Посилаючись на вказані обставини та
ст.16, ч. 2 ст. 220, ст. 392 ЦК України, ОСОБА_6
просив суд визнати дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 15 листопада 2012 року
між ним та ОСОБА_7

Визнати за ним право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явився.

Згідно заяви поданої до суду, просив
розглянути справу за його відсутності
та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6

Рішення Краснокутського районного
суду Харківської області від 9 вересня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з його недоведеності.

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Матеріали справи свідчать, що 15
листопада 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6
уклали між собою договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 придбав за 1000
грн. успадкований ОСОБА_7 після смерті
матері житловий будинок АДРЕСА_1.

На виконання зазначеного договору
ОСОБА_7 зобов'язався перед ОСОБА_6
нотаріально посвідчити укладений з
покупцем договір купівлі-продажу
житлового будинку після отримання ним
свідоцтва про право на спадщину ( а. с.4).

Згідно довідки сільського голови
Мурафської сільської ради
Краснокутського району Харківської
області №02-15/204 від 15 липня 2011 року
житловий будинок, розташований в
АДРЕСА_1 до 1984 року належав ОСОБА_9,
після її смерті будинок перейшов по
спадщині ОСОБА_7 Згідно господарської
книги при будинку обліковується
земельна ділянка в розмір 0,28 га. ( а. с. 5).

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів того, що на час
укладання договору - купівлі продажу
будинку між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
останній був власником житлового
будинку АДРЕСА_1.

Не надані такі докази сторонами у
справі і в судовому засіданні
апеляційної інстанції.

Відсутність у продавця ОСОБА_7
правових документів на будинок на час
укладання спірного договору, які
свідчили б про те, що саме він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
унеможливлювало укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку між
продавцем та покупцем в нотаріальній
конторі та його нотаріальне
посвідчення.

Крім того, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК
України (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 657 ЦК України (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого
майна, укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України
передбачено, якщо сторони домовились
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

З підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення
правочинів нікчемними є тільки
правочини, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Отже, положення ч. 2 ст. 220 ЦК України
не застосовуються щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до ст. 210, ч. 3 ст.
640 ЦК України (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони не є укладеними і не
створюють прав та обов'язків для
сторін.

Таким чином, договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 15 листопада 2012 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, не є укладеними
і не створює прав та обов'язків для
сторін по справі.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що вимоги позивача не ґрунтуються на
чинному законодавстві, є недоведеними
та обґрунтовано відмовив йому у
задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи
позивача, дослідив надані сторонами
докази, дав їм належну оцінку та
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
про те, що суд помилково поставив під
сумнів наявність у ОСОБА_7 права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
не можуть бути прийняті до уваги
колегії суддів.

Сторонами у справі не надані суду
документальні докази, які свідчать, що
ОСОБА_7 є власником спірного житлового
будинку.

Із пояснень ОСОБА_7, наданих в
судовому засідання апеляційної
інстанції встановлено, що власником
будинку АДРЕСА_1 спочатку був його дід,
після смерті діда власником будинку
стала його мати ОСОБА_9, яка на
теперішній час померла. Після смерті
матері він не звертався до
нотаріальної контори з заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті
матері та свідоцтво про право на
спадщину за законом на зазначений
будинок нотаріальною конторою йому не
видавалося.

Наведене свідчить, що станом на 15
листопада 2012 року ОСОБА_7 не оформляв
право власності на спірний будинок
належним чином на своє ім'я та не мав
права на його відчуження.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п. 1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Краснокутського районного
суду Харківської області від 9 вересня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: