Справа № 303/3888/14-ц
Провадження №2/303/2221/14
Рядок стат. звітн. - 38
РІШЕННЯ

Іменем України

15 жовтня 2014 року
м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого Котубей І.І.

при секретарі Панас М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Мукачівської
районної державної нотаріальної
контори, про визнання свідоцтва про
право на спадщину за законом недійсним,
-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3,
Мукачівської районної державної
нотаріальної контори, про визнання
свідоцтва про право на спадщину за
законом недійсним. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що вона є донькою
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. На час
смерті вона була зареєстрована та
проживала з нею в житловому будинку
АДРЕСА_1. За даною адресою також
проживала і відповідач ОСОБА_3 з сім'єю.
Після смерті матері ніхто з них не
звертався до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, вони
жили дружно і ніхто з них не
претендував на одноосібне право
власності на будинок батьків. 05 лютого
2009 року вона була засуджена за вчинення
злочину до покарання у виді
позбавлення волі, після чого,
звільнившись умовно-достроково в 2013
році, повернулася до батьківського
будинку. Тоді сестра ОСОБА_3 її не
впустила, повідомила, що являється
єдиним власником будинку і проживати в
ньому їй не дозволить. Після цього вона
дізналася, що в 2009 році відповідач
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом, відповідно до
якого вищевказаний житловий будинок
повність належить їй. Вважає, що
свідоцтво видане відповідачу
незаконно, оскільки вона постійно
проживала в будинку батьків, тому
вважається такою, що прийняла спадщину.
Від прийняття спадщини вона не
відмовлялася, її відсутність по місцю
проживання в момент видачі свідоцтва
не позбавляє її права на спадщину. В
зв'язку з цим будинок повинен належати
їй та відповідачу, виданим свідоцтвом
порушено її права, як співвласника
будинку, оскільки частка в даному
будинку належить їй з часу відкриття
спадщини.

В судовому засіданні позивач повністю
підтримала заявлені позовні вимоги,
просила позов задовольнити з підстав,
зазначених в ньому. Пояснила, що до
смерті матері вона тимчасово проживала
в м.Мукачево, в травні 1997 року
повернулася в АДРЕСА_1, оскільки саме
там вона постійно проживала і за цією
адресою була зареєстрована. Після
смерті матері вона зразу не зверталася
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, а коли звернулася
через деякий час, їй пояснили, що дане
питання слід вирішувати в судовому
порядку.

Представник позивача також підтримала
позов та просила його задоволити.
Пояснила, що позивач постійно була
зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, і там
проживала. Інколи вона перебувала в
м.Мукачево, але це було тимчасово і не
свідчить про зміну місця постійного
проживання. Нотаріус при видачі
свідоцтва неправильно застосував
норми матеріального права, оскільки
оформив спадщину відповідно до норм ЦК
України 2004 року, хоча спадщина
відкрилася в 1997 році і застосуванню
підлягали відповідні норми ЦК УРСР 1963
року. Крім того, при оформленні
спадщини нотаріусу були надані довідки
селищної ради, дані в яких не
відповідали дійсності, тобто були
неправдивими. Цим підтверджується, що
відповідач ввела в оману нотаріуса, в
зв'язку з чим і було незаконно видане
оспорюване свідоцтво. Навіть якщо і
брати до уваги той факт, що позивач
тимчасово проживала в м.Мукачево, то в
травні 1997 року, а саме протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини, вона
повернулася додому в смт.Чинадієво,
відповідно вчинила дії, які свідчать
про вступ в управління та володіння
спадковим майном, а отже прийняла
спадщину відповідно до закону.

Відповідач позов не визнала, проти його
задоволення заперечила. Пояснила, що
позивач ОСОБА_1, яка є її рідною сестрою,
не проживала в будинку матері з 1993 року.
Ні в момент смерті матері, ні після того
вона там не проживала і не мала наміру
цього робити. Коли померла їх мати
ОСОБА_5, ОСОБА_1 тільки була на
похоронах, після того декілька разів
приходила, однак постійно в будинку не
проживала. З будинку позивача ніхто не
виганяв, вона самостійно переїхала
проживати в м.Мукачево. В 2009 році її
дочці потрібно було виготовити
паспорт, для цього необхідно було
оформити документи на будинок. В
зв'язку з цим саме в цей час вона почала
оформляти відповідні документи,
отримала в нотаріуса свідоцтво про
право на спадщину. Коли оформляла
спадщину, будинкової книги в неї не
було, про те, що в будинку була
зареєстрована позивач ОСОБА_1, вона не
знала. Для отримання свідоцтва про
право на спадщину вона надавала
нотаріусу довідку, відповідно до якого
крім неї та її сім'ї в будинку ніхто не
проживав та не був зареєстрований. Дану
довідку їй було видано в Чинадіївській
селищній раді з її слів.

Представник відповідача також
заперечила проти задоволення позову і
просила відмовити у задоволенні вимог
позивача. Свої заперечення
обґрунтовувала тим, що позивач не
вчинила жодних дій, які б свідчили про
прийняття нею спадщини. Вона не
проживала в будинку матері з 1993 року, що
підтверджується показами свідків та
відповідним актом. Сама реєстрація
позивача за адресою АДРЕСА_1, не є
підставою вважати, що вона прийняла
спадщину, оскільки для цього необхідно
було вчинити дії щодо вступу в
управління та володіння спадковим
майном. В зв'язку з цим вважає, що
позивач не прийняла спадщину, оскільки
вона не вступила в управління та
володіння спадковим майном, свідоцтво
про право на спадщину відповідачу було
видано законно. Посилання в свідоцтві
на норми ЦК України 2004 року, а не на
норми ЦК УРСР 1963 року, не має суттєвого
значення, оскільки свідоцтво
відповідає тим вимогам закону, які
діяли на час відкриття спадщини. Крім
того, представник відповідача вважає,
що в даному випадку ніякі права
позивача не порушені, оскільки вона не
прийняла спадщину, тому немає ніяких
прав щодо спадкового майна.

Представник відповідача - Мукачівської
районної державної нотаріальної
контори, в судове засідання не з'явився,
подав до суду заяву про розгляд справи
без його участі, в якій зазначив, що
задоволення позовних вимог залишає на
розсуд суду.

За клопотанням представника позивача в
судовому засіданні допитані свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які надали суду
покази щодо фактичного місця
проживання позивача на час відкриття
спадщини.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 показала, що
вона є рідною сестрою позивача та
відповідача, проживала в будинку за
адресою АДРЕСА_1, до 1981 року, після чого
переїхала на інше місце проживання. В
тому будинку проживали ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 разом, позивач продовжувала там
проживати і після смерті їх матері
ОСОБА_5 Періодично позивач знаходилася
в м.Мукачево, однак це було тимчасово.
Ніякої домовленості щодо прийняття
спадщини після смерті матері між ними
не було. До якого часу позивач
проживала в будинку матері, їй не
відомо, однак пам'ятає, що після
повернення з місць позбавлення волі
ОСОБА_1 говорила, що відповідач не
впускає її до будинку.

Свідок ОСОБА_7 показала, що являється
племінницею позивача та відповідача,
перебуває з ОСОБА_1 в хороших
відносинах. Може підтвердити, що ОСОБА_1
проживала в смт.Чинадієво в будинку
матері, періодично знаходилася в
м.Мукачево, але поверталася додому.
Будинок в смт.Чинадієво був матері
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тому він повинен
належати їм обом.

Також в судовому засіданні судом
допитані свідки за клопотанням
представника відповідача, а саме
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які надали протилежні
покази щодо місця проживання позивача.

Зокрема свідок ОСОБА_8 показав, що
проживає в смт.Чинадієво Мукачівського
району, по сусідству з відповідачем
ОСОБА_3 з 1992 року. Позивач ОСОБА_1 не
проживає в будинку матері з 1993 року,
весь цей час там проживає тільки ОСОБА_3
з сім'єю. Після смерті матері ОСОБА_1 там
не проживала, хіба що приходила в гості.

Свідок ОСОБА_9 також показав, що він є
сусідом відповідача ОСОБА_3, тому добре
знає, що позивач ОСОБА_1 не проживала в
будинку матері з 1993 року. В ІНФОРМАЦІЯ_4
померла їх мати, позивач в той час там
не проживала, він її там не бачив.

Заслухавши думку учасників судового
процесу, покази свідків та дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
оцінивши досліджені в судовому
засіданні докази, суд приходить до
наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є
рідними сестрами та являються доньками
ОСОБА_5. Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданим виконкомом
Чинадіївської селищної ради
Мукачівського район 07.10.1997 року (а.с.08).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася
спадщина на її майно, в тому числі на
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої ст. 529 ЦК
УРСР, яка діяла на час відкриття
спадщини, при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3
являються спадкоємцями першої черги за
законом, оскільки є дітьми спадкодавця.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР
спадщина вважається прийнятою, якщо
спадкоємець фактично вступив в
управління чи володіння спадковим
майном.

При цьому під фактичним вступом у
володіння спадковим майном
розуміються будь-які дії спадкоємця по
управлінню, розпорядженню й
використанню цього майна, такі дії
могли бути вчинені протягом
установленого законодавством
шестимісячного строку. Вчинення таких
дій щодо частини спадкового майна
означає прийняття спадщини в цілому.

З матеріалів справи вбачається та не
заперечується відповідачем, що на день
смерті ОСОБА_5 в будинку за адресою
АДРЕСА_1 були прописані як відповідач
так і позивач ОСОБА_1 Зокрема дана
обставина підтверджується письмовою
інформацією Мукачівського РСГУ ДМС
України в Закарпатській області,
відповідно до якої ОСОБА_1 була
зареєстрована за вищевказаною адресою
в період з 03.09.1982 року по 11.05.2007 року (а.с.
12).

Оскільки на день смерті ОСОБА_5 позивач
ОСОБА_1 була зареєстрована в будинку за
адресою АДРЕСА_1, ні в той час, ні в
період видачі свідоцтва про право на
спадщину, ніким не ставилося питання
щодо позбавлення її права на
користування цим житлом, її слід
вважати такою, що прийняла спадщину,
оскільки вступила у володіння
спадковим майном.

16.11.2009 року державним нотаріусом
Мукачівської районної державної
нотаріальної контори видано свідоцтво
про право на спадщину за законом,
відповідно до якого спадкоємцем майна
ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_3 (а.с. 9). На
підставі цього свідоцтва право
власності на будинковолодіння
повністю зареєстроване за
відповідачем ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів, що служили
підставою для видачі свідоцтва про
право на спадщину, воно видане за
заявою ОСОБА_3 від 16.11.2009 року, в якій
відповідач зазначила, що крім неї інших
спадкоємців немає (а.с. 18). Також
нотаріусу була надана довідка
Чинадіївської селищної ради, згідно
якої на день смерті ОСОБА_5 за адресою
АДРЕСА_1 проживали та були
зареєстровані ОСОБА_3 з своєю сім'єю.
Про факт реєстрації за даною адресою
позивача ОСОБА_1 в довідці нічого не
вказано (а.с.20).

Відповідачем в судовому засіданні
визнається, що довідка селищної ради
була видана не на підставі будинкової
книги чи інших документів, які
підтверджували реєстрацію осіб в
будинку, а з її слів.

За таких обставин суд вважає, що
свідоцтво про право на спадщину за
законом, яке оспорюються, було видано
відповідачу ОСОБА_3 на підставі
документів, які містили неправдиві
дані щодо осіб, які зареєстровані в
будинку.

Згідно Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
що діяла на час відкриття спадщини,
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям, що прийняли
спадщину, тобто таким, які фактично
вступили в управління або володіння
спадковим майном. Доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що спадкоємцем було взято майно
спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи
іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому страхуванню, квитанція
про сплату податку, страхового платежу;
копія рішення суду, що набрало законної
сили, про встановлення факту
своєчасного прийняття спадщини; запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті
спадкодавця, та інші документи, що
підтверджують факт вступу спадкоємця в
управління чи володіння спадковим
майном.

Оскільки у паспорті позивача ОСОБА_1
міститься запис, який свідчить про те,
що позивач був постійно прописаний в
спадковому будинку, згідно
вищевказаної інструкції на підставі
цього нотаріус повинен був видати
свідоцтво про право на спадщину не
тільки відповідачу ОСОБА_3, а і позивачу
ОСОБА_1

За таких обставин суд приходить до
висновку, що свідоцтво про право на
спадщину за законом видано відповідачу
нотаріусом незаконно, оскільки
підставою для його видачі служили
документи, інформація в яких не
відповідала дійсності.

На час оформлення спадщини, як і на час
її відкриття, ніяких документів, які б
підтверджували факт не проживання
позивача в будинку спадкодавця не було,
в цьому будинку вона була
зареєстрована, тому нотаріус повинен
був виходити з того, що реєстрація
місця проживання ОСОБА_1 в будинку
свідчить про вступ її у володіння
спадковим майном.

Крім того суд враховує, що при видачі
оспорюваного свідоцтва нотаріусом
неправомірно застосовано норми ЦК
України, оскільки на момент відкриття
спадщини ці норми не діяли,
застосуванню підлягали відповідні
норми спадкового права ЦК УРСР.

Аналізуючи покази свідків, які
допитані в судовому засіданні за
клопотанням представників сторін, суд
приходить до висновку, що вони не
можуть вважатися належними доказами у
справі, оскільки не містять інформації
щодо предмета доказування.

Зокрема, покази свідків містять тільки
інформацію щодо місця проживання
позивача ОСОБА_1, які в свою чергу є
суперечливими і повністю різняться
одні від одних. Місце проживання ОСОБА_1
не є предметом доказування у даній
справі, оскільки це не є предметом
спору.

Також суд не приймає до уваги акт від
20.02.2014 року (а.с. 73), згідно якого
засвідчено факт непроживання ОСОБА_1 в
будинку матері з 1997 року. Такий акт
складено після видачі нотаріусом
свідоцтва про право на спадщину, він не
був і не міг бути врахований нотаріусом
при його видачі, а тому не може бути
доказом законності оспорюваного
свідоцтва.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 214, 215 ЦПК України, ст. 529, 548, 549
ЦК УРСР суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину № 2-826 від 16.11.2009 року, видане
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, після смерті
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, на
домоволодіння, що розташоване в
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в сумі
811 грн. 03 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його проголошення шляхом
подачі апеляційної скарги до
Апеляційного суду Закарпатської
області через Мукачівський
міськрайонний суд. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду
І.І.Котубей