Справа №464/3385/14-ц
пр.№ 6/464/87/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2014 року

м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борейка
С.В.

за участю секретаря судових засідань
ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в залі суду в м.Львові скаргу
на дії державного виконавця
Сихівського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в:

заявник звернувся до суду із скаргою у
якій просить: визнати бездіяльність
старшого державного виконавця
Сихівського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ОСОБА_3
щодо збереження продажу арештованого
майна ОСОБА_4 неправомірною; прийняти
рішення про визнання реалізації
предмета іпотеки такою, що не
відбулася; постановити окрему ухвалу і
направити її Сихівському ВДВС ЛМУЮ для
вжиття заходів щодо усунення причин та
умов неналежного зберігання і продажу
арештованого майна. В обґрунтування
скарги покликається на те, що в процесі
примусового виконання виконавчого
листа №2-264/11 виданого 19.08.2011 Сихівським
районним судом м.Львова накладено
арешт на майно боржника ОСОБА_4 –
автомобіль НОМЕР_1, який реалізований
на аукціоні. Попри те, державним
виконавцем не вжито заходів щодо
належного збереження арештованого
майна до моменту проведення аукціону,
адже такий автомобіль був
розукомплектований і пошкоджений,
внаслідок чого транспортний засіб був
проданий за заниженою ціною .а тому
просить визнати таку реалізацію, що не
відбулась. У зв’язку із наведеним
просить задовольнити вимоги скарги.

У судовому засіданні представник
заявника доводи скарги підтримав у
повному обсязі.

У судове засідання державний
виконавець не з’явився, хоча належним
чином повідомлявся про місце та час
розгляну справи; надав суду копії
матеріалів виконавчого провадження ВП
№ 37585860, а тому суд вважає за можливе
провести розгляд скарги у його
відсутності.

Заслухавши пояснення представника
заявника, дослідивши матеріали справи
та з’ясувавши її дійсні обставини,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 15 лютого 2013 року
державним виконавцем Сихівського ВДВС
ЛМУЮ ОСОБА_3 винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження
серії ВП №36560215 за виконавчим листом
№2-264/11 виданого 19.08.11 р. Сихівським
районним судом м.Львова про солідарне
стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на користь ПАТ «ПроКредитБанк»
69861,21 грн. заборгованості за кредитним
договором №3.19609 від 26.11.2007 р. Відповідно
до абзацу другого відповідної
постанови боржнику запропоновано
виконати виконавчий документ до 22.02.2013
добровільно, а при невиконанні рішення
в добровільному порядку – виконання
відбудеться у примусовому порядку.

Надалі, 04.06.2013 державним виконавцем
Сихівського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_3 винесено
постанову серії ВП №37585860 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження відносно
автомобіля НОМЕР_2, який зберігався
ТзОВ «Укрспецторг Груп», згідно з акта
опису та арешту майна від 24.04.2013. Попри
те, відповідно до протоколу № 1413566-5 від
17.03.2014 проведення аукціону з реалізації
арештованого рухомого майна
–вищевказаний автомобіль реалізовано
на аукціоні.

Доводи викладені в скарзі щодо
оскаржуваної постанови суд оцінює
критично, виходячи із наступного.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.10 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості; кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.60 цього ж
Кодексу кожна сторона зобов’язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.62 Закону України «Про
виконавче провадження» реалізація
арештованого майна, крім майна,
вилученого з обігу згідно із законом,
та майна, зазначеного в частині
восьмій статті 57 цього Закону,
здійснюється шляхом його продажу на
прилюдних торгах, аукціонах або на
комісійних умовах.

Відповідно до ч.2 ст.59 Закону
України «Про виконавче провадження»
зберігач може користуватися
майном, переданим йому на
зберігання, якщо особливості такого
майна не призведуть до його
знищення або зменшення цінності
внаслідок користування.

Разом із тим, п.4.2.7 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
міністерства юстиції України від 02.04.2012
№ 512/5 (із змінами і доповненнями) у
разі необхідності (наявність
інформації про псування майна тощо)
державний виконавець до моменту
передачі майна новому зберігачу може
здійснити вихід за місцем зберігання
майна для його огляду. У разі зміни
кількісних чи якісних характеристик
майна про це зазначається в постанові
про призначення нового зберігача, при
цьому державний виконавець готує
подання (повідомлення) до
правоохоронних органів щодо
притягнення зберігача до кримінальної
відповідальності.

Враховуючи наведене вище, суд
приходить переконання, що покликання
заявника щодо неналежного збереження
арештованого майна, через
бездіяльності державного виконавця, що
призвело до його продажу за заниженою
ціною, судом із поданих доказів не
встановлено, а тому доводи заявника суд
не може взяти до уваги так як останні не
підтверджені будь-якими фактичними
даними у відповідності до ст.ст.67-60 ЦПК
України.

Щодо вимоги скарги про прийняття
рішення про визнання реалізації
предмета іпотеки такою, що не
відбулась, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України
передбачено способи захисту цивільних
прав та інтересів, однак, крім
встановлених даною статтею, суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, встановлений договором
або законом. Особа, права якої порушено,
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Під способами захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Так, відповідно до ч.2 ст.387 ЦПК України у
разі встановлення обґрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльності неправомірними і
зобов’язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимоги
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Процедура реалізації арештованого
майна при проведенні виконавчих дій
передбачена Законом України «Про
виконавче провадження, Інструкцією з
організації примусового виконання
рішень, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від
02.04.2012 року та правила проведення
аукціонів визначаються Порядком
реалізації арештованого майна,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України від 15.07.1999 №42-5.

Відповідно до положень указаних
правових норм державний виконавець
здійснює лише підготовчі дії з метою
проведення аукціону, а останній
проводиться спеціалізованою
організацією, з якою державною
виконавчою службою укладається
відповідний договір, а тому суд
приходить висновку, що оскільки
заявник оскаржує не дії державного
виконавця, пов’язані з реалізацією
арештованого майна, а просить визнати
«…реалізацію такою, що не відбулась…»,
а тому у відповідності до ст.16 ЦК
України заявником обрано не вірний
спосіб захисту свого порушеного права,
що в свою чергу є підставою для відмови
у такій вимозі скарги.

Враховуючи наведене вище, суд
приходить висновку, що у вимогах скарги
про визнання бездіяльності державного
виконавця щодо збереження продажу
арештованого майна неправомірною та
прийняття рішення про визнання
реалізації арештованого майна такою,
що не відбулась, необхідно відмовити за
безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо позовної вимог про постановлення
окремої ухвали для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов неналежного
зберігання і продажу арештованого
майна, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.211 ЦПК України суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню
порушення, може постановити окрему
ухвалу і направити її відповідним
особам чи органам для вжиття заходів
щодо усунення цих причин та умов.

Однак, із доводів скарги та доданих до
неї матеріалів судом не встановлено
підстав для здійснення процесуального
права суду у відповідності до ст.211 ЦПК
України, а тому у такій вимозі
необхідно відмовити за
безпідставністю.

Відповідно до ст.16 ЦК України, ст.ст.59,62
Закону України «Про виконавче
провадження» та керуючись ст.ст.10, 11, 60,
208, 210, 211, 214-215, 293-294, 383-389 ЦПК України, суд
,-

у х в а л и в :

у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії
державного виконавця Сихівського ВДВС
ЛМУЮ ОСОБА_3 щодо визнання
бездіяльності старшого державного
виконавця Сихівського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції ОСОБА_3 щодо збереження продажу
арештованого майна ОСОБА_4
неправомірною; прийняття рішення про
визнання реалізації предмета іпотеки
такою, що не відбулася; постановлення
окремої ухвалу і направлення її
Сихівському ВДВС ЛМУЮ для вжиття
заходів щодо усунення причин та умов
неналежного зберігання і продажу
арештованого майна – відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом п’яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п’яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий