Справа № 732/1339/14
Провадження № 2/732/373/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р.
м.
Городня

Городнянський районний суд
Чернігівської області у складі :

головуючого судді Березовського О.Д.,

при секретарі Дударенко Ю.П.,

за участю позивачки ОСОБА_1,
представника позивачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Городня
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки ОСОБА_2, який
представляє інтереси ОСОБА_1 на
підставі відповідної довіреності від
11.07.2014 року, діючи в інтересах позивачки
звернувся в суд з позовною заявою до
ОСОБА_3 та після уточнення заявлених
позовних вимог просить суд встановити
факт проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з жовтня 2002
року по реєстрацію ними шлюбу 26 грудня
2003 року, визнати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3
житловий будинок з надвірними
побутовими будівлями та спорудами, що
знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, а
також визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
право власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними побутовими
будівлями та спорудами, що знаходиться
за адресою : АДРЕСА_1, та стягнути з
відповідача витрати по сплаті судового
збору.

З позовної заяви виходить, що з жовтня
2002 року сторони почали проживати
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Шлюб між сторонами було зареєстровано
26.12.2003 року. За час шлюбу, який було
розірвано за рішенням суду від 04 червня
2013 року, у сторін народилися двоє дітей,
а саме син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. До офіційної
реєстрації шлюбу з моменту спільного
проживання сторони вважали себе однією
сім'єю, вели спільне господарство,
спільно збирали кошти на купівлю, в
майбутньому, свого будинку. Позивачка
завагітніла приблизно в червні 2003 року
та переїхала до відповідача і вони
деякий час разом проживали в будинку
брата. 02 грудня 2003 року між ОСОБА_3 (
покупець ) та ОСОБА_7 ( продавець ) було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку, що знаходиться за
адресою : АДРЕСА_1. Будинок було
придбано за 2000 грн.. Покупцем за цим
договором був лише відповідач.
Позивачка не наполягала на внесенні її
у договір як сторони, оскільки вважала,
що проживе з відповідачем все життя і
питань про поділ спільного майна не
постане. Спірний будинок було придбано
за спільні кошти сім'ї. При цьому 800 грн.
на придбання будинку дала із своїх
заощаджень тітка позивачки - ОСОБА_8.
Частину коштів дала мати відповідача, а
на нотаріальне посвідчення та державну
реєстрацію пішли спільні кошти, які
сторони збирали разом. Позивачка
офіційно пішла на роботу до СТОВ
«Тупичівське» лише у червні 2003 року,
але до цього неофіційно працювала на
гужовому транспорті, яким перевозила
сіно. З моменту проживання однією
сім'єю і до реєстрації шлюбу сторони
збирали гроші, вели спільне
господарство ( тримали корову, з якої
здавали молоко, птицю ), тобто позивачка
та відповідач вважали себе чоловіком
та дружиною. Оскільки сімейне життя між
сторонами не склалося, позивачка з
дітьми пішла від чоловіка та шлюб між
ними було розірвано за рішенням суду.
Нещодавно відповідач звернувся до
Городнянського районного суду з
позовною заявою до позивачки про
визнання її такою, що втратила право
користування житлом. Вже пізніше
відповідач повідомив позивачці, що
вона не має права на жодну частину
будинку, бо шлюб вони уклали вже після
його купівлі. Але позивачка вважає, що
їх частки у спірному домоволодінні є
рівними, оскільки будинок було
придбано на спільні кошти і спільною
працею.

З огляду на викладене, а також виходячи
з положень ст. 17 Закону України «Про
власність», ст. ст. 15-16 ЦК України, та
враховуючи висновки Верховного Суду
України, викладені в постановах,
ухвалених за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, за ІІ півріччя 2013 року (
постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
25.12.2013 року у справі № 6-135цс13 ),
представник позивачки ОСОБА_2 просить
задовольнити уточнені позовні вимоги.

Ухвалою судді від 01 вересня 2014
року відкрито провадження в зазначеній
справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
заявлені та уточнені в її інтересах
позовні вимоги підтримала у повному
обсязі та наполягала на їх задоволенні.
Підтвердила обставини, викладені в
позовній заяві. Вказала, що з
відповідачем вони стали жити однією
сім'єю з жовтня 2002 року. Спочатку вони
жили в с. Великий Дирчин, де вона
неофіційно влаштувалась на роботу та
працювала фуражиром, а її заробітна
плата нараховувалась свекрусі. Потім
відповідач влаштувався на роботу в
лісництво та вони десь в лютому 2003 року
переїхали жити в с. Тупичів, де жили в
будинку рідного брата відповідача. Там
було господарство, а саме птиця та одна
свиня, яких вона доглядала, а потім у
червні 2003 року влаштувалась на роботу в
СТОВ «Тупичівське» на посаду доярки. На
цій посаді вона працювала до січня 2004
року, а потім пішла у декрет. Зароблені
нею гроші йшли у сім'ю та
розпоряджалась ними свекруха, яка
переїхала та весь час проживала разом з
ними. Шлюб з відповідачем було
зареєстровано 26.12.2003 року. Спірний
будинок було придбано 02.12.2003 року за 2000
грн.. За період роботи дояркою в СТОВ
«Тупичівське» у 2003 році вона заробила
373, 33 грн.. Відповідач у лісництві також
заробляв мало, їх грошей вистачало лише
на проживання. Наполягає на тому, що для
придбання спірного будинку гроші в
розмірі 800 грн. їй подарувала її тітка,
оскільки своїх заощаджень у неї не
було. Вказані кошти тітка переслала їй
поштовим переказом, але доказів
підтверджуючих це у неї немає. Це були
її особисті кошти, оскільки їх
подарувала їй тітка. Вказані кошти вона
віддала свекрусі, яка відала всіма
коштами в сім'ї, куди остання витратила
ці кошти чи на придбання будинку, чи на
інші потреби вона не знає. Вказує на те,
що у спірний будинок вони перейшли жити
десь у листопаді 2003 року. Коли вона
перейшла жити до відповідача, то
власного майна у неї не було, а вся
худоба належала свекрусі.

Представник позивачки ОСОБА_2 у
судовому засіданні підтримав заявлені
та уточнені ним в інтересах позивачки
позовні вимоги та просив суд їх
задовольнити у повному обсязі.
Обставини, викладені в позовній заяві,
він підтверджує, а також підтверджує
пояснення позивачки, які вона надала в
судовому засіданні. Вказує на те, що
підставою для задоволення позову
являються правові висновки Верховного
Суду України за ІІ півріччя 2013 року, де
вказано, що майно, набуте до 01.01.2004 року,
під час спільного проживання особами,
які не перебувають у зареєстрованому
шлюбі між собою, є об'єктом їхньої
спільної сумісної власності. Оскільки
майно придбане у результаті спільної
праці сторін, то позивачка має право на
1/2 частину спірного будинку. Нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
являється ст. 17 Закону України «Про
власність».

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
пред'явлений позов визнав частково, а
саме визнав та не заперечував щодо
задоволення позовних вимог в частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 з жовтня 2002 року по дату
реєстрації ними шлюбу 26.12.2003 року, в
іншій частині уточнений позов не
визнав та заперечував з приводу його
задоволення. Вказав, що у лютому 2003 року
він поїхав в с. Тупичів та влаштувався
на роботу. Десь через місяць до нього
приїхала позивачка. Господарства вони
не тримали, жили на його кошти, а також
його матір привозила продукти
харчування. Гроші, які позивачка
отримувала на роботі, вона витрачала на
себе, він навіть не знав скільки вона
заробляє. Грошей у них не вистачало, а
тому вони часто ходили по людям та
заробляли гроші, допомагаючи людям по
господарству. До реєстрації шлюбу
ніяких заощаджень ні у нього, ні у
позивачки не було. Він заробляв в
лісництві від 600 до 1000 грн., але цих
коштів вистачала лише на сплату
комунальних послуг. Спільних коштів у
нього з позивачкою до шлюбу не було і
він взагалі не бачив її грошей. Його
рідна матір взяла в борг 2000 грн. для
придбання йому будинку. За ці кошти
вона придбала будинок і оформила
будинок на нього як подарунок.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтримав позицію
свого довірителя по суті заявлених
позовних вимог, уточнений позов визнав
частково, а саме визнав факт спільного
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по
26.12.2003 року та не заперечував проти
задоволення цієї позовної вимоги, в
іншій частині позов не визнав та
заперечував з приводу його
задоволення. Вказав, що у період до
реєстрації шлюбу у сторін заощаджень
не було, останні жили спочатку за
рахунок господарства брата, а потім за
рахунок матері відповідача. Власних
коштів, зароблених сторонами,
вистачало лише на продукти харчування
та оплату комунальних послуг. КпШС
України передбачав, що до вступу у шлюб
майно належить на праві особистої
власності кожному з подружжя. Оскільки
спірний будинок було придбано 02.12.2003
року, а шлюб між сторонами
зареєстровано 26.12.2003 року, то це
нерухоме майно належить виключно
відповідачу. Письмові поясненні тітки
позивачки не є доказом, як і відсутні
докази того, що ці кошти були витрачені
саме на придбання спірного будинку.
Крім того, кошти, які надані одному з
подружжя, не є об'єктом спільної
сумісної власності.

Суд, з'ясувавши позицію позивачки та
відповідача по суті заявлених позовних
вимог, заслухавши пояснення учасників
судового засідання по суті спору,
дослідивши усі наявні матеріали
справи, встановивши наявність
обставин, якими обґрунтовуються
вимоги, визначившись щодо
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами, а також щодо
правових норм, якими врегульовані ці
правовідносини, вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

З дослідженого в судовому засіданні
заочного рішення Городнянського
районного суду Чернігівської області
від 04.06.2013 року, ухваленого у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, встановлено, що шлюб
між сторонами було зареєстровано 26.12.2003
року Тупичівською сільською радою
Городнянського району Чернігівської
області, актовий запис № 13. Від шлюбу
сторони мають двох спільних дітей, а
саме сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. Вказаним рішенням
суду від 04.06.2013 року шлюб між сторонами
розірвано. Рішення суду набрало
законної сили 25.06.2013 року ( а.с. 9-10 ).

З договору купівлі-продажу жилого
будинку встановлено, що він укладений
02.12.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3. За
умовами договору ОСОБА_7 продала, а
ОСОБА_3 купив жилий будинок з
надвірними та побутовими будівлями, що
знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.
Продаж жилого будинку вчинено за 2000
грн., які ОСОБА_7 одержала від ОСОБА_3
повністю після підписання цього
договору ( п. 6 договору ). Згідно п. 8
договору право власності на жилий
будинок, який відчужується, виникає у
покупця з моменту підписання та
нотаріального посвідчення цього
договору. Договір посвідчений 02.12.2003
року державним нотаріусом
Городнянської державної нотаріальної
контори Чернігівської області ( а.с 6 ).

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_9 показала, що вона добре
знала подружжя ОСОБА_3, оскільки була їх
сусідкою. Сторони переїхали в с.
Тупичів восени 2002 року, спочатку жили в
будинку рідного брата відповідача, а
потім переїхали у будинку по сусідству
з нею, який вони купили. ОСОБА_1 казала,
що її тітка повинна дати їй грошей,
оскільки вони збирались придбати
будинок зі своїм майбутнім чоловіком.
Позивачка працювала, а зароблені гроші
у неї забирала свекруха. Ще коли ОСОБА_1
працювала в с. Великий Дирчин на
підводі, то гроші за неї отримувала
свекруха. У позивачки навіть не було
своїх кишенькових грошей, оскільки все
забирала свекруха.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_10 показала, що вона
товаришує з позивачкою. Зазначила, що
сторони переїхали в с. Тупичів у 2002
році. Позивачка їй казала, що вона
працювала в с. Великий Дирчин, а її
заробітну плату отримувала свекруха.
Після переїзду в с. Тупичів ОСОБА_1
також працювала, але свекруха не давала
їй жити, забирала в неї гроші. Позивачка
їй розказувала, що її тітка дала їй
грошей в сумі, що становила половину
вартості будинку, та вони з
відповідачем придбали будинок.

Допитана в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_11 показала, що вона
знає позивачку давно, оскільки вони
разом працюють в СТОВ «Тупичівське».
Спочатку сторони жили разом без
реєстрації шлюбу. Після того як
позивачка завагітніла, вони з ОСОБА_3
придбали будинок за спільні гроші, а
потім вже розписались. Позивачка їй
казала, що половину грошей, може трохи
менше, на придбання будинку їй дала її
тітка. Свекруха жила з ними як до
реєстрації шлюбу, так і після
реєстрації шлюбу. Також їй відомо, що
свекруха забирала гроші у ОСОБА_1.

Допитана в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_12 показала, що її
син ОСОБА_3 та колишня невістка ОСОБА_1
дійсно стали жити разом ще до
реєстрації ними шлюбу. Для придбання
будинку своєму сину ОСОБА_3 вона взяла в
борг у ОСОБА_13 2000 грн.. Будинок було
придбано 02.12.2003 року і вона сплатила
продавцю 2000 грн.. Після цього вона
перевезла свої речі та господарство в
цей будинок і проживає в ньому до
теперішнього часу. Борг вона віддала
ОСОБА_13, реалізувавши свою свиноматку
та свиней. Грошей позивачка їй на
придбання будинку не давала, 800 грн.
вона від позивачки не отримували та не
бачила їх.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_13 підтвердив, що в
2003 році до нього зверталась ОСОБА_12 та
казала, що хоче придбати будинок в с.
Тупичів, але не має на це грошей. Вона
спитала чи не може він їй дати в борг 2000
грн.. Він погодився та дав в борг ОСОБА_12
2000 грн., але вони домовились, що борг
буде повернуто протягом 2-3 місяців.
Пізніше ОСОБА_12 повернула йому борг.
Також він допомагав останній перевезти
речі та своє господарство, в.т.ч.
свиноматку, в с. Тупичів, де вона
залишилась в будинку свого сина.
Підтверджу той факт, що позивачка
працювала в с. Великий Дирчин на фермі
фуражиром.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14
в судовому засіданні підтвердив, що при
реалізації його матір'ю ОСОБА_7 будинку
гроші за нього в сумі 2000 грн. матері
віддавала ОСОБА_12, та він був
безпосереднім свідком цього. Йому
також відомо, що сторони жили в цьому
спірному будинку разом з матір'ю
відповідача.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_15 підтвердив, що
його брат ОСОБА_3 жив в його будинку в с.
Тупичів, де влаштувався на роботу. Він
після аварії та виписки з лікарні в
кінці серпня 2002 року переїхав жити в с.
Великий Дирчин. Позивачка спочатку
жила з їх матір'ю в с. Великий Дирчин, а
потім переїхала жити до відповідача.
Матір їх відвідувала та возила їжу.
Спірний будинок брату придбала їх
матір ОСОБА_12, яка для цього взяла
грошей у борг. Він не чув щоб матір
забирала у позивачки гроші.

Враховуючи пояснення сторони
позивача, позицію сторони відповідача
по суті заявлених позовних вимог в
частині встановлення факту спільного
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а саме визнання
стороною відповідача цього факту та
відсутності заперечень з приводу
задоволення позовних вимог в цій
частині та встановлення відповідного
факту, а також враховуючи те, що цей
факт підтверджується як сторонами, так
і показаннями допитаних в судовому
засіданні свідків, враховуючи
положення ст. 61 ЦПК України, якою
визначено, що обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню,
суд приходить до висновку, що в
судовому засіданні знайшов
підтвердження факт спільного
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002
року по дату реєстрації ними шлюбу
26.12.2003 року, а тому в цій частині позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Стаття 22 КпШС України, який був чинним
до 01 січня 2004 року, тобто на момент
виникнення спірних правовідносин,
передбачала, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

При цьому ст. 24 КпШС України
передбачала, що майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Стаття 16 Закону України «Про
власність», який діяв на момент
виникнення спірних правовідносин,
передбачала, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 17 вказаного вище
Закону майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.1998 року
№ 16 «Про застосування судами деяких
норм Кодексу про шлюб та сім'ю» ( у
редакції, яка була чинною на момент
спірних правовідносин ), спори про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 ст. 17
Закону України «Про власність»,
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності». Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Як зазначалось вище, ч. 1 ст. 17
Закону України «Про власність», який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин, передбачала, що майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст. 112 ЦК УРСР ( в
редакції 1963 року ) визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 20 «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» ( у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин ), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу (
статті 16 Закону «Про власність», статті
22 КпШС України ), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (
пункт 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України «Про
власність» ), тощо.

Отже, майно, набуте під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо : 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї ( при цьому спільною
працею осіб слід вважати їхні спільні
або індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету ); 2 )
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Таким чином, при розгляді даного
спору та визнанні спірного будинку
спільною сумісною власністю подружжя,
а також визнанні за позивачкою, яка
проживала з відповідачем без укладення
шлюбу, права власності на 1/2 частину
спірного житлового будинку, який було
набуто до 1 січня 2004 року, стороною
позивача мають бути надані суду
належні та допустимі докази про власну
участь позивачки працею й коштами у
придбанні цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу не може бути
підставою для визнання права власності
на половину спірного майна.

Обґрунтовуючи заявлені позовні
вимоги сторона позивача посилається на
те, що для придбання спірного будинку
позивачка використала гроші в розмірі
800 грн., які їй подарувала тітка,
оскільки своїх заощаджень у неї не
було. При цьому позивачка стверджує, що
ці кошти вони отримала поштовим
переказом, але доказів, які б це
підтверджували у неї немає. Копія заяви
ОСОБА_8 від 22.07.2014 року про те, що вона
пересилала грошову допомогу у 2003 році в
сумі 800 грн. своїй племінниці ОСОБА_1 на
купівлю будинку в с. Тупичів
Городнянського району ( а.с. 8 ) не є
належним та допустимим доказом та не
може бути врахована судом як
відповідний доказ, що підтверджує цей
факт. При цьому стороною позивача не
заявлялись клопотання про виклик та
допит в судовому засіданні ОСОБА_8 з
метою підтвердження фактів, які вона
навела в своїй заяві. Натомість з
показань допитаних в судовому
засіданні свідків сторони відповідача
вбачається, що спірний будинок було
придбано ОСОБА_12 за кошти в сумі 2000 грн.,
які особисто вона взяла в борг у
ОСОБА_13.

Крім того, як суд зазначав вище,
для визнання за позивачкою, яка
проживала з відповідачем без укладення
шлюбу, права власності на часту у
спірному будинку, набутому до 01.01.2004
року, вона має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь
своєю працею та коштами у набутті цього
майна. Натомість сторона позивача
вказує на те, що позивачка приймала
участь у придбанні спірного будинку,
але не своїми коштами, а коштами, які
вона отримала від своєї тітки. У
судовому засіданні не знайшов
підтвердження факт участі позивачки у
придбанні спірного будинку своєю
працею та коштами, оскільки як
позивачка, так і відповідач
стверджували, що грошей, які вони
заробляли, вистачало лише на придбання
продуктів харчування та сплату
комунальних послуг. Заощаджень у
сторін не було. Доказів та розрахунків
на підтвердження того, що отримувана
позивачкою в СТОВ «Тупичівське»
заробітна плата за період з червня 2003
року по грудень 2003 року відкладалась
для придбання будинку стороною
позивача суду не надано, які і не надано
доказів на спростування показань
свідків сторони відповідача про те, що
спірний будинок було придбано ОСОБА_12
за кошти в сумі 2000 грн., які вона
особиста взяла в борг у ОСОБА_13.

Також необхідно вказати, що в
провадженні Городнянського районного
суду Чернігівської області перебувала
цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання останньої такою, що
втратила право користування спірним
житловим будинком. Позов ОСОБА_3 суд
задовольнив та визнав ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 ( а.с. 63-64 ). Заочне
рішення суду набрало законної сили
11.08.2014 року, при цьому позивачка навіть
не спростовувала та не оспорювала
обґрунтованості заявлених колишнім
чоловіком позовних вимог, в тому числі
з посиланням на обставини та факти,
якими обґрунтовуються її позовні
вимоги в даній справі.

Слід зазначити, що відповідну правову
позицію зі спірного питання висловив
Верховний Суд України, зокрема, у
постанові від 18 вересня 2013 року ( справа
№ 6-66цс13 ) та у постанові від 25 грудня 2013
року ( справа № 6-135цс13 ).

Таким чином, з огляду на
викладене, суд приходить до висновку,
що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
в частині визнання спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3
спірного житлового будинку, а також
визнання за позивачкою права власності
на 1/2 частину спірного житлового
будинку слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 16-17
Закону України «Про власність» від
07.02.1991 року № 697-ХІІ, ст. 112 ЦК УРСР ( в
редакції 1963 року ), ст. ст. 3, 10, 11, 60-61, 88, 174,
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу та
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку - задовольнити
частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по
дату реєстрації ними шлюбу 26 грудня 2003
року.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернігівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя :
О.Д.Березовський