Номер провадження: 22-ц/785/7256/14
Головуючий у першій інстанції Плавич
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Сватаненко В.І.

- Черевко П.М.

при секретарі - Добряк Н.І.

з участю : ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_7
на рішення Малиновського районного
суду міста Одеси від 19 грудня 2012 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7 до
ОСОБА_5 про визнання фіктивним
розірвання шлюбу, визнання договору
дарування та заповіту недійсними, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7 про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку , третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Малиновський РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області,

ВСТАНОВИЛА

13 червня 2006 року позивачі звернулися з
вказаним позовом, який неодноразово
уточнювали у ході розгляду справи. В
остаточній редакції позивачі
посилаються на те, що ОСОБА_7 будучи
неповнолітнім втратив батьків.
Рішенням органу опіки та піклування
Іллічівської райдержадміністрації м.
Одеси було призначено піклувальника
його бабусю ОСОБА_3 14 березня 1998 року
ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8,
який було фіктивно розірвано 19 серпня
1998 року, оскільки вони продовжували
проживати однією сім'єю. У 2000 р. ОСОБА_8
уклав з ОСОБА_3 договір дарування
квартири АДРЕСА_1. 24 грудня 2002 року
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_8 квартиру
АДРЕСА_1, яку ІНФОРМАЦІЯ_1 він заповідав
своєму племіннику - ОСОБА_5 Позивачі
просять поновити строк позивної
давності для звернення до суду, визнати
фіктивним розірвання шлюбу, у зв'язку з
тим, що вони продовжували проживати з
ОСОБА_8 однією сім'єю. Також просять
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 24 грудня 2002 р. ,
оскільки він був укладений під впливом
тяжкої обставини -хвороби ОСОБА_8, про
людське око без наміру створити
юридичні наслідки. В відповідності до
ст. 57-59 ЦК України (в редакції 1963 р.)
просять визнати договір дарування
недійсним. Також просять визнати
недійсним заповіт складений ОСОБА_8 на
користь відповідача, оскільки на час
його складання ОСОБА_8 внаслідок
психічної хвороби не розумів значення
своїх дій .

ОСОБА_5 з позовом не погодився та в
грудні 2008 року звернувся з зустрічним
позовом, в якому просив визнати за ним
право власності в порядку спадкування
на квартиру та грошеві вклади ОСОБА_8,
що зберігаються в АКБ «Імексбанк»,
зняти позивачів з реєстрації в спірній
квартирі. Обґрунтовуючи свої вимоги
посилається на те, що є племінником
ОСОБА_8 та його єдиним спадкоємцем.
Спірна квартира первісно належала
ОСОБА_8, який у 2000 р. подарував її
позивачці. Отримавши у власність
квартиру по вул. Михайлівській у м.
Одесі він її продав, з виручених коштів
дав позивачці 22 000 грн., знову
прописався в квартирі АДРЕСА_1, та за
домовленістю ОСОБА_3 подарувала
квартиру ОСОБА_8 , який в свою чергу 24
вересня 2004 року склав заповіт на
користь ОСОБА_5ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8
помер. ОСОБА_5 звернувся до
нотаріальної контори для прийняття
спадщини, але не може її отримати у
власність оскільки існує спір між
сторонами.

Справа слухалася неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 19 грудня 2012 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_7 -
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 - відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_7 подали апеляційну
скаргу на вказане рішення.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 16 квітня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_7 -
задоволено частково. Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 19 грудня 2012 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання договору
дарування та заповіту недійсними -
скасовано.

Ухвалено в цій частині нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання
фіктивним розірвання шлюбу, визнання
договору дарування та заповіту
недійсними - задоволені частково.

Визнаний недійсним договір
дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1,
оформлений 24 грудня 2002 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за
№ 4-3835.

Визнаний недійсним заповіт
ОСОБА_8, яким він заповів усе належне
йому майно ОСОБА_5, який був посвідчений
24 вересня 2004 року приватним нотаріусом
Одеського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований в реєстрі за № 836.

В іншій частині рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 19 грудня 2012 року - залишено без змін.

ОСОБА_5 будучи не згодним з рішенням
апеляційного суду Одеської області
від 16 квітня 2013 року подав касаційну
скаргу.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.
Рішення апеляційного суду Одеської
області від 16 квітня 2013 року в частині
позивних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування та
заповіту недійсним скасовано. Справа в
цій частині передана на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції суд касаційної інстанції
зазначив, що суд апеляційної інстанції
неповно встановив фактичні обставини
справи, не визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до
цих правовідносин, не з'ясував та в
рішенні не мотивував в чому полягає
порушення права позивачів укладенням
ОСОБА_8 договору дарування і заповіту
та чи є позивачі тими особами, яким
надано право на оспорювання цих угод з
підстав, передбачених ч.1 ст. 55 ЦК
України (в редакції 1963 р.) та ч.1 ст. 225 ЦК
України;належним чином не перевірив
заяву ОСОБА_5 щодо застосування
наслідків спливу строку позивної
давності і дійшов передчасного
висновку про задоволення позивних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в цій частині.
Крім того , визначаючи недійсним
заповіт ОСОБА_8, яким останній заповів
усе належне йому майно ОСОБА_5, суд не
врахував, що до складу спадщини крім
спірної квартири входить й інше майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_7
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції в зв'язку
з порушенням норм матеріального і
процесуального права та ухвалення
нового рішення, яким просить
задовольнити їх позов залишивши решту
оскарженого рішення без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах вимог
скаржника і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судовою колегією встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 20 лютого 1995 року
квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8

14 березня 1998 року ОСОБА_8 уклав шлюб із
ОСОБА_3, який 19 серпня 1998 року було
розірвано за спільною заявою подружжя.

27 серпня 2000 році ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_3
договір дарування належної йому
квартири АДРЕСА_1. Як було вірно
встановлено судом першої інстанції
вказана угода була пов'язана з тим, що
ОСОБА_8 мав на меті отримати квартиру
АДРЕСА_1.

Після отримання у власність квартири
АДРЕСА_2 ОСОБА_8 її продав у листопаді 2002
року, у зв'язку з чим був укладений
договір купівлі-продажу, посвідчений
державним нотаріусом першої Одеської
державної нотаріальної контори.

Сторони після розірвання шлюбу разом
не проживали. Позивачка зазначає, що
спірна квартира була маленька, сира та
темна, називала її «трущобою». Позивачі
після розірвання шлюбу почали
проживати в будинку ОСОБА_10 за адресою
АДРЕСА_3. ОСОБА_8 продовжував проживати
в АДРЕСА_1. З урахуванням вказаних
обставин та інших доказів, які були
досліджені судом першої інстанції з
дотриманням ст. 60 ЦПК України
встановлено, що після розірвання шлюбу
позивачі та ОСОБА_8 не проживали однією
сім'єю.

Частка отриманих грошей у розмірі 22 000
грн. була передана ОСОБА_3, після чого
ОСОБА_8 знов зареєструвався за адресою
квартири АДРЕСА_1.

24 грудня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8
уклали договір дарування, відповідно
до умов якого ОСОБА_8 набув право
власності на спірну квартиру.

Викладені обставини, в тому числі - факт
отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_8 грошових
коштів у розмірі 22 000 грн., проживання
позивачів у будинку ОСОБА_10 були
засвідчені розпискою від 16 травня 2003
року, яка містить підписи обох сторін.

Згідно заповіту від 24 вересня 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, ОСОБА_8 заповів усе своє майно,
що належатиме йому на момент смерті -
ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась
спадщина до його майна у вигляді,
зокрема, спірної квартири та
банківського вкладу. ОСОБА_3 та ОСОБА_5
звернулися з заявами до нотаріальної
контори про прийняття спадщини.

Відповідно до висновку комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 18 травня 2011 року ,
ОСОБА_8, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1, не
усвідомлював значення своїх дій та /
або не міг керувати ними у період
оформлення заповіту, у період
оформлення вказаного договору
дарування, а також у період розірвання
шлюбу з ОСОБА_3 (т. 4, а.с. 22-41).

Позивачі ставили питання про визнання
оскарженого договору недійсним на
підставі ст. 57-59 ЦК України в редакції
1963 року.

Суд першої інстанції відмовляючи в
позові вказав, що не встановлено тих
підстав, на які посилаються позивачі,
тобто не доведені їх позивні вимоги.

Судова колегія вважає, що вказаний
висновок зроблений з порушенням норм
матеріального права з наступних
підстав.

Позивачі звертаючись з позовом
просили застосувати положення ст. 57 ЦК
УРСР як підставу для визнання договору
дарування квартири недійсним, з тих
підстав, що договір відбувся за збігу
тяжких обставин. Суд першої інстанції
не звернув уваги на те, що ці правила
застосовуються до дво-та
багатосторонніх договорів.

Договір дарування за положеннями ст. 243
ЦК УРСР є одностороннім правочином, і
тому задоволення чи відмова в
задоволенні позову з цих підстав є
невірним. В зв'язку з вказаним судова
колегія вважає, що зазначені позивні
вимоги не підлягають задоволенню.

Що стосується позивних вимог про
визнання договору недійсним з підстав
передбачених у ст. 58 ЦК УРСР , оскільки
вона укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки,
судова колегія вважає, що вони не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР при
укладенні мнимої угоди воля обох
сторін направлена лише на створення
видимості юридичного зв'язку між ними,
а в дійсності сторони не вчиняють
ніяких дій щодо її здійснення з метою
створення юридичних наслідків.

Відповідно до змісту цієї норми, при
постановленні рішення на підставі ч. 1
ст. 58 ЦК УРСР повинен бути встановлений
факт домовленості сторін про укладення
договору дарування про людське око,
тобто факт наявності волі обох сторін
на укладення саме такої угоди.

З урахуванням того, що ОСОБА_8 постійно
проживав в спірній квартирі, отримував
пошту, звертався до соціальних служб
для отримання допомоги як особа, яка
соціальна не захищена та проходив
лікування заме за адресою спірної
квартири, а також, що ОСОБА_8 заповідав
вказану квартиру відповідачу
неможливо зробити висновок, що воля
позивачки та ОСОБА_8 при укладанні
договору дарування була направлена про
людське око.

У ході судового засідання позивачка
поставила питання про визнання
договору дарування недійсним з тих
підстав, що відповідач на час укладання
угоди в наслідок психічної хвороби не
розумів значення своїх дій. Тобто
позивачка ставить питання про визнання
договору недійсним, в якому вона була
дарувальником.

Судова колегія вважає, що зазначені
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР (в
редакції 1963 р.) угода, укладена
громадянином, хоч і дієздатним, але
який в момент її укладення перебував у
такому стані, коли він не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними,
може бути визнана судом недійсною за
позовом цього громадянина.

Згідно з п. 25 Роз'яснень Верховного
Суду України від 04.08.2001 року , "Правові
позиції щодо розгляду судами окремих
категорій цивільних справ
(Зобов'язання, що виникають з угод)"
відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, даних у
підпункті "е" п. 16 постанови від 28 квітня
1978 р. N 3 "Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними", визнання
угоди недійсною може мати місце й після
смерті громадянина, який був її
учасником, у тому числі з підстав,
передбачених ст. 55 ЦК. Такі вимоги
можуть бути заявлені другою стороною,
спадкоємцями померлого, іншими
заінтересованими особами та
прокурором.

Позивачі не віднесені до кола осіб, які
визначені у п. 25 роз'яснень Верховного
Суду України від 04.08.2001 року "Правові
позиції щодо розгляду судами окремих
категорій цивільних справ
(Зобов'язання, що виникають з угод)".
Таким чином , судова колегія приходить
до висновку, що позивачам не надано
право оспорювати оскаржений договір
дарування на підставі 55 ЦК УРСР.

Позивачі просять визнати заповіт, 24
вересня 2004 року складений на користь
відповідача , недійсним з тих підстав,
що ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій
через психічну хворобу. Судова
колегія вважає, що зазначені вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини першої статті 225
ЦК України правочин, який дієздатна
особа вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнано недійсним за позовом цієї
особи, а в разі її смерті - за позовом
інших осіб, чиї цивільні права та
інтереси порушено. У зв'язку з тим, що
права позивачів оскарженим правочином
не порушено, вони не є належними
позивачами , то відсутні підстави для
задоволення позову.

В зв'язку з тим, що судова колегія
прийшла до висновку про відмову в
задоволенні позову по суті позивних
вимог відсутні підстави для
обговорення питання про застосування
строків позивної давності.

Згідно з п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24
жовтня 2008 року апеляційний суд ухвалює
рішення про зміну рішення суду першої
інстанції у випадку, якщо помилки у
неправильно прийнятому рішенні
можливо усунути без його скасування ,
не змінюючи суть рішення , і вони
стосуються окремих його частин ,
зокрема виправлення помилок суду
першої інстанції щодо розміру суми, що
підлягає стягненню , розподілу судових
витрат тощо. Якщо помилки у такому
рішенні стосуються фактичної сторони
справи чи правового обґрунтування
рішення, то їх усунення необхідно
вважати також зміною рішення, тому
апеляційний суд не повинен усувати
такі помилки ухвалою із зазначенням
про залишення рішення без змін, з його
уточненням чи доповненням.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права,
що є підставою для зміни рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області , -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 19 грудня 2012 року -
змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції: « В задоволенні
позивних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування від 24
грудня 2002 року та заповіту від 24
вересня 2004 року недійсними-відмовити ».

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області В.О.
Суворов

В.І.
Сватаненко

П.М. Черевко