17.03.2014 року Московський районний суд м.
головуючого судді - Сиротникова Р.Є.,
за участю секретаря Лебединської Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення процентів за договором
позики, трьох процентів річних і
16 грудня 2013 року позивач звернувся в
суд із позовом, в якому просить
стягнути з відповідача на його користь
проценти за користування неповернутою
частиною позичених за договором позики
коштів і три проценти річних за період
з 25 червня 2013 року по 16 грудня 2013 року на
загальну суму, еквівалентну 1874 доларам
США за курсом НБУ на день ухвалення
рішення у справі, а також передбачену
сторонами в договорі позики неустойку
за прострочення виконання
відповідачем зобов'язань за договором
позики в період з 25 червня 2013 року по 16
грудня 2013 року в сумі 870000 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що за договором
позики від 29.12.2009 року відповідач
позичила у ОСОБА_3 49600 доларів США, які
зобов'язалася повернути частинами (з
розстроченням) з кінцевим терміном
повернення не пізніше 29.12.2010 року, але
порушила свої зобов'язання, повернула
лише 8800 доларів США, а неповернутими
залишились кошти в сумі 40800 доларів США.
Оскільки ОСОБА_3 відступив свої права
кредитора за договором позики на
користь позивача, про що 28.12.2012 року між
ними був укладений договір
відступлення права вимоги за договором
позики, вказуючи, що основна сума
заборгованості за договором позики з
відповідача вже стягнута відповідним
судовим рішенням, але станом на момент
подання позову відповідачем так і не
повернута, позивач вважає належними до
стягнення з відповідача на його
користь гривневого еквіваленту
процентів за користування позиченими
коштами в сумі 1291 долар США за період з
25.06.2013 року по 16.12.2013 року, трьох
процентів річних в сумі 583 долари США за
цей період та передбачену договором
неустойку за 174 дні по 5000 грн. 00 коп. за
кожен день прострочення відповідачем
її зобов'язань на суму 870000 грн. 00 коп.

Позивач і його представник у судове
засідання не з'явилися, представник
позивача подала суду заяву, в якій
підтримала позовні вимоги з підстав,
зазначених у позові, просила
розглядати справу за відсутності
позивача та його представника, проти
винесення заочного рішення не
заперечувала.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, письмових заперечень проти
позову суду не надала, про час та місце
розгляду справи була повідомлена
своєчасно та належним чином, про
причини неявки суд не повідомила.

Зі згоди представника позивача суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Суд, перевіривши матеріали справи,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 29.12.2009 року між
відповідачем та ОСОБА_3 укладений
договір позики, викладений в письмовій
формі і посвідчений нотаріально за
реєстровим № 5205, за яким ОСОБА_3
передав, а відповідач прийняла у
власність 49600 доларів США, які
зобов'язалася повернути в порядку та
строки відповідно до умови п. 1
договору, а саме: по 800 доларів США не
пізніше 29 числа кожного місяця в період
з моменту укладення договору по 29.11.2010
року і 40800 доларів США в термін до 29.12.2010
року.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Крім того, в підп. 1 п.
4 договору позики відповідач
стверджувала, що зазначені в договорі
валютні цінності вона отримала від
позикодавця ще до підписання цього
договору.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені в договорі.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору і в
установлений зобов'язанням строк
(термін).

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Матеріали справи не містять доказів
повного або часткового виконання
відповідачем її зобов'язань з
повернення позивачу позики.

Однак, розглядаючи цивільну справу в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі поданих сторонами доказах, що
відповідає вимогам ст. 11 ЦПК України,
суд приймає до уваги викладене в
позовній заяві твердження позивача про
часткове повернення відповідачем
позики на суму 8800 доларів США, у зв'язку
з чим суд виходить із того, що
неповернутими залишились кошти в
розмірі 40800 доларів США.

18 липня 2012 року представником ОСОБА_3
була направлена відповідачу вимога про
виконання обов'язків за договором
позики в натурі, із пропозицією
сплатити борг протягом 30 днів з моменту
її отримання. Вимогу було надіслано
представником ОСОБА_3 відповідачу
цінними та рекомендованими листами,
але відповідач не отримала ці листи на
поштовому відділенні, що
підтверджується поштовими
документами.

31 жовтня 2012 року представником ОСОБА_3
була направлена відповідачу повторна
вимога про виконання обов'язків за
договором позики в натурі, із
пропозицією сплатити борг протягом 30
днів з моменту її отримання. Повторну
вимогу так само було надіслано
представником ОСОБА_3 відповідачу
цінними та рекомендованими листами,
але відповідач так само не отримала ці
листи на поштовому відділенні, що
підтверджується поштовими
документами.

28 грудня 2012 року між позивачем та
ОСОБА_3 був укладений і нотаріально
посвідчений за реєстровим № 4886 договір
відступлення права вимоги за договором
позики, за яким первісний кредитор
ОСОБА_3 здійснив відступлення позивачу
ОСОБА_1 права кредитора за договором
позики від 29.12.2009 року.

Відповідно до умови п. 7 вказаного
договору, до позивача перейшло право
вимоги виконання зобов'язання від
відповідача.

На виконання передбаченого умовою п. 3
вказаного договору, 03 січня 2013 року
представником ОСОБА_3 було направлено
відповідачу повідомлення про
відступлення права вимоги за договором
позики. Повідомлення було надіслано
представником ОСОБА_3 відповідачу
цінними та рекомендованими листами,
але відповідач не отримала ці листи на
поштовому відділенні, що
підтверджується поштовими
документами.

28 січня 2013 року позивачем була
направлена відповідачу вимога про
усунення порушення основного
зобов'язання із зазначенням стислого
змісту порушених зобов'язань, вимогою
про виконання порушеного зобов'язання
у тридцятиденний строк, попередженням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі її невиконання (в
порядку ст. 35 Закону України «Про
іпотеку»), із пропозицією сплатити борг
протягом 30 днів з моменту її отримання.
Вимогу було надіслано позивачем
відповідачу цінними та
рекомендованими листами і відповідач
отримала один із цих рекомендованих
листів, про що свідчить зворотне
повідомлення про вручення 30 січня 2013
року поштового відправлення.

Оскільки вимогу про повернення коштів
відповідач не виконала і борг не
сплатила, позивач звернувся до суду із
позовом про стягнення боргу, за
результатами розгляду якого
Московський районний суд м. Харкова
ухвалив рішення від 11.12.2013 року, яким
позовні вимоги задовольнив частково і
вирішив стягнути з відповідача на
користь позивача 326 114 грн. 40 коп., що
було еквівалентно 40800 доларам США, в
рахунок заборгованості за договором
позики; 24 202 грн. 80 коп. в рахунок 3 %
річних за період прострочення з 04.01.2011
року по 25.06.2013 року; 32000 грн. 00 коп. в
рахунок неустойки за період
прострочення з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року
та судовий збір в розмірі 3 475 грн. 41 коп.
Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 11.12.2013 року не набрало
законної сили.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Договір позики вважається
безпроцентним, якщо він або укладений
між фізичними особами на суму, яка не
перевищує п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін, або
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками. За
загальним правилом, договір позики є
оплатним.

Відсутність у договорі позики умови
про винагороду не означає, що договір є
безоплатним. В цьому разі розмір
відсотків визначається на рівні
облікової ставки Національного Банку
України. Для того, щоб договір позики
вважався безоплатним, необхідно прямо
в договорі встановити норму, що
відсотки за договором не нараховуються
або інший рівнозначний вислів.

Оскільки договір позики від 29.12.2009 року,
за яким до позивача перейшли права
кредитора, не містить прямої умови про
його безпроцентність, враховуючи, що
відповідач не повернула позивачу суму
заборгованості, суд вважає
обґрунтованою і задовольняє вимогу
позивача про стягнення на його користь
з відповідача процентів за
користування неповернутою частиною
позичених коштів на рівні облікової
ставки НБУ за правилами статті 1048 ЦК
України в сумі 1291 долар США відповідно
до наведеного в позовній заяві
розрахунку, який перевірений судом і є
правильним.

При цьому, суд відзначає, що чинне
законодавство не пов'язує припинення
зобов'язання з ухваленням судового
рішення чи відкриттям виконавчого
провадження з його примусового
виконання, а наявність судових актів
про стягнення заборгованості не
припиняє грошових зобов'язань та не
виключає право кредитора на отримання
від боржника процентів за користування
ними позикою до моменту повернення
боргу в повному обсязі.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умови підп. 2 п. 4 договору
позики, позичальник погодилась з тим,
що прострочкою виконання її
зобов'язань за цим договором буде
недотримання строку сплати будь-якого
з поточних платежів більш ніж на п'ять
днів.

Отже, відповідач є також, що порушила
виконання своїх зобов'язань, з 03.01.2011
року, оскільки 29.12.2010 року не здійснила
остаточне повернення позики в сумі 40800
доларів США.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не встановлений
договором або законом.

Позивачем правильно обрахований
розмір трьох процентів річних від
простроченої поверненням відповідачем
позичених коштів за період з 25.06.2013 року
по 16.12.2013 року в розмірі 583 долари США і
суд задовольняє цю вимогу.

При цьому суд зазначає, що відповідно
до правової позиції Верховного Суду
України, висловленою у його постанові
від 12 вересня 2011 року у справі № 3-73гс11,
саме по собі ухвалення рішення суду про
стягнення з відповідача суми боргу чи
відкриття виконавчого провадження з
примусового його виконання не припиняє
зобов'язальних правовідносин, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань та не виключає
відповідальність боржника за
порушення строків розрахунків і не
позбавляє позивача права на стягнення
з відповідача трьох процентів річних і
неустойки за подальше неповернення
боргу за договором позики, у зв'язку з
чим суд приходить висновку про
обґрунтованість вимоги позивача про
стягнення на його користь трьох
процентів річних від простроченої
поверненням суми заборгованості

Відповідно до ст. 192 ЦК України,
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України
гривня.

За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу.

Сума процентів за користування позикою
на рівні облікової ставки НБУ в розмірі
1291 долар США та трьох процентів річних
від простроченої поверненням суми
боргу в розмірі 583 долари США дорівнює
1874 доларам США, що згідно встановленого
Національним банком України
офіційного курсу на день постановлення
рішення на рівні 9,6007 грн. за 1 долар США,
становить 17 991 грн. 71 коп.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно до ст. 546 ЦК України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання.

Умовою п. 5 договору позики передбачено,
що за прострочення будь-якого строку
виконання позичальником зобов'язання
по поверненню позики позичальник
повинен сплатити на користь
позикодавця неустойку в розмірі 5000 грн.
00 коп. за кожен день прострочення,
починаючи з шостого дня прострочення.

Положення цього пункту відповідає ч. 1
ст. 549 ЦК України, відповідно до якої,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Крім того, нормами ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК
України передбачено, що предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України,
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає засадам
цивільного законодавства.

Згідно ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони
вільні в укладенні договору,
визначенні його умов; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ним та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства; договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору та може бути укладений в
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 203 та ст. 215 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч.1);
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч. ч. 1, 3 - 5 ст. 203 ЦК України;
недійсною визнається угода, що була
укладена з порушенням вимог чинного
законодавства.

При розгляді справи суд приймає до
уваги і виходить з того, що договір
позики від 29.12.2009 року укладено у
відповідності до вимог чинного
законодавства, що при його укладенні
кожна зі сторін діяла добросовісно і
дійшла домовленості відносно всіх
основних і суттєвих його умов, в тому
числі про юридичну природу договору,
строк його дії, суми позики,
відповідальність за несвоєчасне
повернення позики, коло обов'язків і
прав кожної із сторін; що договір
позики укладено у письмовій формі,
посвідчено нотаріусом, всі умови
договору позики виконано (позикодавець
надав позичальнику грошові кошти в
сумі 49600 доларів США); що договір
вчинено правомочними сторонами.

При цьому сторони, будучи вільними в
укладенні договору, передбачили умови
в частині визначення стягнення за
прострочення виконання зобов'язання
(стягнення неустойки) в твердій
грошовій сумі, що хоча прямо і не
передбачено ст. 549 ЦК України, але не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
відповідно до ст. 551 ЦК України самі
визначили розмір грошових стягнень за
прострочення виконання зобов'язання, і
вони вправі забезпечувати свої
зобов'язання саме таким чином.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням боржником
зобов'язання.

Позивачем правильно обрахована
договірна санкція у вигляді
встановленої сторонами в договорі
позики неустойки за неналежне
виконання відповідачем її зобов'язань
з повернення позики за 174 дні в період з
25.06.2013 року по 16.12.2013 року в сумі 870000 грн.
00 коп.

Але суд вважає за необхідне
задовольнити цю вимогу позивача
частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Суд може прийняти рішення про
зменшення розміру неустойки як за
обґрунтованим клопотанням сторони, так
і з власної ініціативи.

Жодних відомостей щодо розміру
завданих відповідачем збитків
позивачеві та їхнього співвідношення
із нарахованою позивачем сумою
неустойки, а також інших обставин, що
мають істотне значення для справи і
можуть бути підставою для зменшення
розміру неустойки, відповідачем суду
не надано і матеріали справи не
містять.

Проте, вирішуючи питання про
можливість зменшення розміру
неустойки, необхідно, перш за все,
враховувати, що неустойка не повинна
перетворюватися в джерело збагачення,
оскільки в цьому випадку вона втрачає
свою стимулюючу функцію.

Законодавець не наводить переліку
«інших обставин», які мають істотне
значення. Це питання вирішується із
врахуванням конкретної ситуації.
Такими обставинами можуть бути:
відповідність порушення розміру
неустойки, традиційний розмір
неустойки, який зустрічається в
практиці ділового обігу,
співвідношення розміру неустойки із
сумою основного зобов'язання,
наявність збитків і їх розмір,
негативні наслідки, які настали або
можуть настати для кредитора у зв'язку
з неналежним виконанням боржником
зобов'язання; форма і ступінь вини
боржника, ступінь виконання
зобов'язання боржником перед
кредитором і контрагентами перед
боржником; ділова репутація боржника,
ступінь поширеності такого порушення в
діловому обігу; рівень інфляції
протягом часу, коли зобов'язання
повинно було бути виконано, і до його
фактичного виконання чи до моменту
прийняття судового рішення, середня
банківська ставка за користування
кредитом тощо.

Застосоване у нормі ч. 3 ст. 551 ЦК України
поняття «значно» є оціночними і має
конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку.

При цьому слід враховувати, що правила
норми ч. 3 ст. 551 ЦК України направлені на
запобігання збагаченню кредитора за
рахунок боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні боржником своїх зобов'язань.

Суд визнає вину відповідача у
порушенні ним зобов'язань за договором
позики і враховує тривалість порушення
ним цих зобов'язань з 29.12.2010 року по
момент вирішення справи.

Але при цьому, суд вважає розраховану
позивачем належну, на його думку, до
стягнення з відповідача на його
користь суму неустойки завищеною і
такою, що з урахуванням принципів
гуманізму, розумності та
справедливості, повинна бути зменшена
судом.

Серед обставин, які в розумінні ч. 3 ст.
551 ЦК України є підставою для зменшення
судом розміру нарахованої
відповідачеві неустойки суд виділяє
поширеність в діловому обігу
неповернення і несвоєчасного
повернення боржниками позичених
коштів, часткове виконання
відповідачем своїх зобов'язань на
загальну суму 8800 доларів США, а також
невідповідність (неспівмірність)
неустойки розміру основного боргу,
який в гривневому еквіваленті складає
391708 гривень. У зв'язку з цим, суд
приходить до висновку про необхідність
зменшення належної до стягнення з
відповідача на користь позивача
неустойки до 100000 грн. 00 коп.

Загальний розмір належної до стягнення
з відповідача заборгованості складає
суму процентів за користування
коштами, трьох процентів річних та
передбаченої сторонами в договорі
неустойки, що складає 117991 грн. 71 коп.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стягненню з
відповідача на користь позивача також
підлягають витрати позивача з оплати
судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

На підставі ст. ст. 6, 192, 203, 215, 533, 546, 548 - 551,
599, 610, 625, 1046, 1048 - 1050 ЦК України

На підставі ст. ст., 526, 530, 533, 546, 548 - 551, 610,
611, 625, 1046, 1048 - 1050 ЦК України та керуючись
ст. ст. 10, 11, 59 - 61, 88, 212 - 215, 218, 224 - 226 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (податковий
номер НОМЕР_2) заборгованість за
договором позики від 29.12.2009 року у
вигляді процентів за користування
коштами на рівні облікової ставки НБУ
та трьох процентів річних за період з
25.06.2013 року по 16.12.2013 року, а також
неустойку за прострочення повернення
боргу в період з 25.06.2013 року по 16.12.2013
року на загальну суму 117991 (сто
сімнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто
одну) грн. 71 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (податковий
номер НОМЕР_2) судові витрати у розмірі
сплаченого позивачем судового збору в
сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят
чотири) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданої протягом
десяти днів з дня отримання копії
заочного рішення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд міста Харкова
в 10-денний строк з дня проголошення
рішення, а в разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя