Справа № 2-7/13 Головуючий у І інстанції
Рудюк О.Д.Провадження № 22-ц/780/4429/14
Доповідач у 2 інстанції Суханова
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

при секретарі: Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 19 листопада 2013
року за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа:
Старопетрівська сільська рада
Вишгородського району Київської
області про визнання заповіту
недійсним та про визнання права
власності на частину спадкового майна,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись до суду з цим
позовом, обґрунтовуючи його тим, що
09.03.1974 року був зареєстрований шлюб між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батьками позивачів.
Після перебуванні в шлюбі більше
двадцяти років між батьками стали
виникати неприязні стосунки, на
підставі того що ОСОБА_8 почав
зловживати спиртними напоями, а с часом
його поведінка стала погіршуватися.
Перебуваючи в нетверезому стані
влаштовував сварку, виганяв своїх
дітей та дружину з дому, погрожував
підпалити, однак на другий день,
протверезівши він нічого не пам'ятав,
що він робив, вибачався, так казав що
більше ніколи цього робити не буде.
Згодом батько коли перебував у
тверезому стані, він часто розмовляв із
собою, іноді не орієнтувався у часі та
не міг згадати, де він знаходиться.
13.04.2005 року шлюб між батьками було
розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
батько позивачів. Після смерті батька
позивачі дізналися, що він одружився,
та й склав заповіт на ім'я ОСОБА_5 та на
ім'я її дочки ОСОБА_9.

Позивачі просять суд відповідно до
ст.ст. 202, 225, 1217, 1257 ЦК України визнати
заповіт ОСОБА_8 від 07.02.2007 року
недійсним. Крім того, на підставі ст.ст.
1258, 1268 ЦК України визнати за позивачами
в порядку спадкування за законом право
власності на 2/3 частини (по 1/3 частині за
кожним) спадкового майна, житлового
будинку з надвірними будівлями за
адресою АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 26.06.2013 року по справі
призначалася посмертна
судово-психіатрична експертиза.

У судовому засіданні позивачі та
представник підтримали позовні вимоги
та просили їх задовольнити.

Відповідачі та представник у судовому
засіданні, проти позову заперечували,
19.11.2013 року відповідачі у судове
засідання не з'явилися, про розгляд
справи повідомлялися належним чином.

Третя особа у судове засідання не
з'явилася.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року позов задоволено частково.

Визнано заповіт від 07.02.2007 року,
складений від імені ОСОБА_8 на ім'я
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 недійсним.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено наступні обставини по
справі.

09.03.1974 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був
укладений шлюб (копія свідоцтва про
укладення шлюбу від 09.03.1974 року серія
НОМЕР_1). Від спільного шлюбу у них є
діти, сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (копія
свідоцтва про народження від 21.12.1974
року серія НОМЕР_2 та від 17.06.1982 року
серія НОМЕР_3).

29.03.1999 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7
розірвано за рішенням суду (копія
виписки з рішення суду від 29.03.1999 року).

29.06.2005 року за життя ОСОБА_8 заповів
житловий будинок та земельну ділянку в
АДРЕСА_1, ОСОБА_5 з якою 22.09.2006 року
зареєстрував шлюб.

07.02.2007 року за життя ОСОБА_8 склав новий
заповіт, за яким заповів житловий
будинок з господарчими будівлями та
майном, і присадибну земельну ділянку,
за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та її дочці
ОСОБА_9 в рівних частинах кожній,
посвідчений секретарем
Старопетрівської сільської ради
Вишгородського району Київській
області, зареєстрований в реєстрі за №
16. своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права на
дане майно позбавив цим заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивачів
ОСОБА_8 помер (копія свідоцтва про
смерть від 06.06.2007 року серія НОМЕР_4).

Як вбачається з копії спадкової справи
№ 725 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_8, була заведена державним
нотаріусом на підставі звернення
шляхом подачі заяви (21.03.2008 року) ОСОБА_7,
ОСОБА_9 про видачу свідоцтва про право
на спадщину за заповітом та заявою
(17.09.2007 року) ОСОБА_4, ОСОБА_3 про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом.

Згідно акту посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 775
від 20.09.2013 року ОСОБА_8 страждав
психічними та поведінковими розладами
внаслідок вживання алкоголю, синдром
залежності зі змінами особистості.
Крім того, ОСОБА_8 під час складання
заповіту на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_9 виявляв
ознаки психічних та поведінкових
розладів внаслідок вживання алкоголю,
синдром залежності зі змінами
особистості, який істотно впливав на
його здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, обмежуючи
цю здатність.

Суд першої інстанції обґрунтовував
свої висновки зазначеним доказом,
натомість не звернув уваги на ту
принципову обставину, що експертний
висновок не містить чіткого зазначення
на те, що заповідач не міг розуміти
значення своїх дій під час складання
спірного заповіту, що призвело до
ухвалення не законного та
необґрунтованого рішення суду.

П. 18 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування» визначено, що заповіт,
складений особою до визнання її
недієздатною, не може бути змінено чи
скасовано її опікуном.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК) .

Згідно із правовим висновком
Верховного СудуУкраїни, відповідно до
якого суд може визнати договір
недійсним із підстав, передбачених ч. 1
ст. 225 ЦК України в разі, якщо
встановить, що у момент укладення
договору позивач був неспроможний
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними. Той факт, що позивач у
момент укладення договору виявляв
ознаки психічного розладу, які
здійснили істотний вплив на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, обмежуючи
цю здатність, не є підставою для
визнання договору недійсним
відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Колегія суддів вивчивши матеріали
справи та докази, надані сторонами по
справі, приходить до наступних
висновків.

Суд першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права,
а саме ст. 225, 1257 ЦК України

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції цим вимогам закону не
відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними станом на
07.02.2007 року.

Разом з тим, з таким висновком суду
першої інстанції, не погоджується
колегія суддів, виходячи із наступного.

07 лютого 2007 року ОСОБА_8 склав заповіт,
яким заповів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в рівних
частинах кожній належний йому будинок
з надвірними будівлями та майном,
присадибну ділянку за адресою: АДРЕСА_1
Цим же заповітом ОСОБА_8 позбавив своїх
синів ОСОБА_4, ОСОБА_3 права на
спадкування на цей будинок.

Заповіт було посвідчено секретарем
Старопетрівської сільської ради та
зареєстровано в Журналі реєстрації
нотаріальних дій Старопетрівської
сільської ради за № 16. Відповідно до
змісту заповіту, особу заповідача було
встановлено, дієздатність його
перевірена.

Після складання та посвідчення
заповіту, ввечері 07 лютого 2007 року
ОСОБА_8 був доставлений його дружиною
ОСОБА_5 до Вишгородської ЦРЛ, де він був
оглянутий лікарями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

До майна померлого ОСОБА_8 відкрита
спадкова справа за заявою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про прийняття спадщини за
заповітом.

Згідно ст. З ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як на підставу для задоволення
позовних вимог позивач посилався на ст.
225 ЦК України, яка передбачає, що
правочин може бути визнаний недійсним,
якщо особа в момент його вчинення не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що в
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання заповіту недійсним з підстав,
передбачених ст. 225 ЦК України, ч. 2 ст. 1257
ЦК України, суд першої інстанції
послався на висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи № 775
від 20 вересня 2013 року, відповідно до
якого ОСОБА_8 2006 року та на час
підписання заповіту 07 лютого 2007 року
страждав психічними та поведінковими
розладами внаслідок вживання алкоголю,
синдром залежності зі змінами
особистості.

Комісія експертів, на поставлене судом
в ухвалі від 26.06.2013 року питання «Чи міг
ОСОБА_8 під час складання заповіту на
ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_9 усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними?»,
не відповіла, проте дійшла висновку, що
ОСОБА_5 під час складання заповіту на
ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_9 виявляв ознаки
психічних та поведінкових розладів
внаслідок вживання алкоголю, синдром
залежності зі змінами особистості,
який істотно впливав на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій а
керувати ними, обмежуючи цю здатність.

Тобто, проведеною у справі посмертною
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність спадкодавця у момент
складення ним заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення його психічної діяльності
істотно впливали на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Адже, згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, може
бути визнаний судом недійсним лише той
правочин, який дієздатна особа вчинила
у момент, коли вона не усвідомлювала
своїх дій та (або) не могла керувати
ними.

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним за вказаної підстави може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними і в основу рішення суду
про недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях (ч. 4 ст. 60
ЦПК України).

Не зважаючи на те, що спеціалісти в
області психіатрії не змогли надати
висновок про абсолютну неспроможність
ОСОБА_8 усвідомлювати свої дії та
керувати ними, а свідки, допитані судом,
не надали свідчень, що відносяться до
періоду часу 2006-2007 роки, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку,
що в момент складення заповіту ОСОБА_8
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Тобто, суд першої інстанції зробив
висновок про недієздатність учасника
правочину на основі висновку
експертизи, який не свідчить про
абсолютну неспроможність ОСОБА_8 в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними, в порушення вимог ст. 212 ЦПК
України не дав належної оцінки даному
доказу у сукупності з іншими, доказами
та прийшов до помилкового висновку про
задоволення позовних вимог про
визнання заповіту недійсним.

Інші досліджені судом докази,
представлені позивачами - показання
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а
також характеристика з місця роботи
ОСОБА_8 - відносяться до періоду часу
1995-1998 роки та не можуть бути прийняті
колегією суддів до уваги.

Дані докази жодним чином не ставлять
під сумнів дієздатність ОСОБА_8 в
період часу з 2006 по 2007 рік і, зокрема, 07
лютого 2007 року, адже жоден зі свідків не
надав показань, які б відносились до
цього періоду, а тим більше до 07 лютого
2007 року.

Крім того, колегія суддів приймає до
уваги, що дана категорія справ не може
бути вирішена тільки на показах
свідків.

Інших доказів, що суд поклав в основу
рішення, немає. За цієї сукупності
досліджених судом доказів, є
недоведеними обставини, на які
посилаються позивачі в обґрунтування
своїх вимог.

Відповідно до п.п. 12, 38 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів, якщо в
нотаріуса є підстави вважати, що хтось
з учасників правочину страждає на
хронічний, стійкий психічний розлад, що
істотно впливає на здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, токсичними речовинами тощо, а
відомостей про визнання особи
недієздатною чи обмежено дієздатною
немає, нотаріус відкладає вчинення
правочину і з'ясовує, чи є рішення суду
про визнання особи недієздатною або
обмежено дієздатною, яке набрало
законної сили.

У секретаря сільської ради Іванової,
яка посвідчувала заповіт, таких
сумнівів не виникало. Адже відповідно
до її показань, здобутих судом при
попередніх слуханнях цієї справи,
ОСОБА_8 07 лютого 2007 року не виявляв
ознак психічних розладів, адекватно
реагував на поставлені питання, свою
волю в заповіті виразив однозначно.

Допитані попереднім складом суду
свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - лікарі
Вишгородської ЦРЛ, які оглядали ОСОБА_8
07 лютого 2007 року при направленні та
поступленні в лікарню, заявляли, що
жодних сумнівів в адекватності
сприйняття дійсності ОСОБА_8 у них не
виникло. ОСОБА_8 висловлював конкретні
скарги по суті хвороби, орієнтувався в
часі, критично ставився до стану свого
здоров'я.

З огляду на викладене, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
ґрунтуються на припущеннях та зроблені
із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підставами для його скасування
із ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309,313-315 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 19 листопада 2013
року скасувати та ухвалити по справі
нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовної заяви
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, третя
особа - Старопетрівська сільська рада
Вишгородського району Київської
області про визнання заповіту
недійсним та про визнання права
власності на частину спадкового майна.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді