У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь»
про визнання частково незаконним та
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі і стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь»
на рішення Залізничного районного суду
м. Сімферополя від 14 червня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, який згодом
уточнила, і остаточно просила визнати
незаконним та скасувати наказ № 174/л
від 29 грудня 2012 року про її звільнення
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
поновити на посаді диспетчера з
планування ПДСА з 4 січня 2013 року і
стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у сумі 21 445,50 грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що за
наказом відповідача № 174/л від 29
грудня 2012 року вона звільнена з роботи
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з
виплатою вихідної допомоги в розмірі
середньомісячної заробітної плати. Із
зазначеним наказом позивач не згодна,
вважає, що вона має переважне право на
залишення на роботі при звільненні
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці, а
засідання профспілкового комітету
проведено без її участі. Крім того,
посада диспетчера з планування ПДСА
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь», з
якої її звільнено, фактично не
скорочена, чисельність штату служби
залишилася без змін; іншу роботу їй не
пропонували.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Сімферополя від 14 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 липня 2013 року,
позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
параграф третій наказу від 29 грудня 2012
року № 174/л в частині звільнення ОСОБА_3
з посади диспетчера з планування ПДСА
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь».

Поновлено ОСОБА_3 на зазначеній посаді
з 4 січня 2013 року та стягнуто на її
користь з Публічного акціонерного
товариства «Міжнародний аеропорт
«Сімферополь» середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 4
січня 2013 року по 14 червня 2013 року у сумі
21 445,50 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Залізничного
районного суду м. Сімферополя від 14
червня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 30
липня 2013 року, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 прийнята на роботу в
«Сімферопольський об'єднаний
авіазагін», правонаступником якого є
відповідач, на підставі наказу №72/л від
1 червня 1970 року на посаду чергової
групи із зустрічі та посадки пасажирів.
У подальшому неодноразово була
переведена на інші посади і останнім
наказом № 17/л від 13 лютого 2012 року
переведена на посаду диспетчера з
планування в ПДСА.

Параграфом 3 наказу тимчасово
виконуючого обов'язки голови правління
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь»
№ 174/л від 29 грудня 2012 року ОСОБА_3
звільнена з роботи на підставі п.
1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням
чисельності (штату) працівників з
виплатою вихідної допомоги у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (з
наступними змінами) роз'яснено, що
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та порядок
врахування переважного права
працівника на залишення на роботі
встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України
передбачено, що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав
змогу роботодавець виконати вимоги ст.
49-2 КЗпП України про надання роботи
працівникові, який вивільняється в
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, суд має виходити з
того, що за змістом цієї норми
працівнику має бути запропонована
наявна робота за відповідною професією
чи спеціальністю і лише при
відсутності такої роботи - інша наявна
робота. Що ж стосується вимог
працівника про надання йому наявної
роботи вищого рівня, ніж він виконував,
то про має вирішуватись роботодавцем
відповідно до загальних положень про
комплектування кадрів і просування по
службі.

Визнаючи незаконним і скасовуючи наказ
про звільнення позивача з поновленням
її на роботі та стягненням середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено скорочення
чисельності або штату працівників,
оскільки за його штатним розкладом
станом на 29 грудня 2012 року на
підприємстві було вісім посад з кодом
класифікатора професій № 3144, а у новому
штатному розкладі таких посад чотири;
із попередження про звільнення не
вбачається, яка саме посадова особа про
таке попередила позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції не погодився відповідач і у
поданій апеляційній скарзі вказував на
його помилковість, посилаючись на те,
що на підприємстві повністю
ліквідовано структурний підрозділ, у
якому працювала ОСОБА_3, і чотири
головних диспетчера (керівники з кодом
класифікатора професій № 3144), які
залишились, продовжують працювати в
іншому структурному підрозділі та
мають інші функціональні обов'язки. На
момент попередження і до моменту
звільнення вакантних посад за
відповідною професією чи
спеціальністю, які можна було б
запропонувати ОСОБА_3, не було. Крім
того, зазначав, що судом першої
інстанції не надано належної правової
оцінки акту перевірки дотримання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю № 01-01-08-70 від 8
лютого 2012 року, складеного за
результатами позапланової перевірки
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь»
Територіальною державною інспекцією з
питань праці в Автономній Республіці
Крим, проведеної на підставі звернення
ОСОБА_3 від 11 січня 2013 року.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України
установлено вимоги щодо змісту ухвали
суду апеляційної інстанції. Зокрема,
ухвала суду має складатися з описової
частини із зазначенням короткого
змісту вимог апеляційної скарги і
судового рішення суду першої
інстанції; узагальнених доводів особи,
яка подала апеляційну скаргу;
узагальнених доводів та заперечень
інших осіб, які беруть участь у справі;
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких апеляційний суд виходив
при постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався;
резолютивної частини із зазначенням
висновку апеляційного суду.

Таким чином, в ухвалі апеляційний
суд зобов'язаний дати відповіді на
всі доводи апеляційної скарги,
оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України,
роботодавець зобов'язаний
запропонувати працівнику, який
вивільнюється, всі наявні вакансії та
роботи, які може виконувати працівник,
тобто ті посади, які відповідають
кваліфікації працівника.

Поняття кваліфікації як таке, що
включає не лише освітній рівень
працівника та стаж його роботи, а
здатність виконувати особливі
доручення, є оціночним та визначається
у кожній конкретній справі залежно від
встановлених судом обставин.

Зробивши висновок про аналогічність
функціональних обов'язків посад
диспетчерів, що залишилися у новому
штатному розписі, на відповідні докази
апеляційний суд не послався.

Погоджуючись із висновком суду першої
інстанції про недоведення
відповідачем обставин, визначених п. 1
ч.1 ст. 40 КЗпП України, які були
підставою звільнення позивача,
апеляційна інстанція доводів
апеляційної скарги у цій частині не
спростувала, оцінку змісту наказу № 380
від 26 жовтня 2012 року «Про затвердження
змін організаційної структури і
затвердження нового штатного розкладу
Публічного акціонерного товариства
«Міжнародний аеропорт «Сімферополь» у
сукупності з витягами штатних
розкладів станом на 1 лютого 2012 року, 29
грудня 2012 року і 1 січня 2013 року не дала;
не зазначила, яке правове значення має
встановлення особи, що попередила
позивача про наступне вивільнення,
якщо таку обставину позивач не
заперечувала.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд апеляційної
інстанції, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, у порушення норм цивільного
процесуального закону, постановив
ухвалу, яка за своїм змістом не
відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України,
що призвело до таких порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для вирішення справи, і
є за правилами ст. 338 ЦПК України
підставою для направлення справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Міжнародний
аеропорт «Сімферополь» задовольнити
частково.

Ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 липня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В В.П.Гончар Судді:
В.І.Амелін Т.П.Дербенцева
С.О.Карпенко В.О.Савченко А