У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду Київської
області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
08 вересня 2007 року відповідачка
отримала кредит у сумі 2 361 грн. 59 коп. зі
сплатою 12% річних за користування
кредитом. Вона своїм підписом
підтвердила згоду на те, що підписана
заява разом з Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка» складає
між нею і банком договір. Відповідачка
повинна була щомісячно сплачувати
заборгованість за кредитом,
відсотками, комісією та інші витрати.
Оскільки у порушення вимог закону та
умов договору свої зобов'язання вона не
виконувала, внаслідок чого утворилася
заборгованість, позивач просив
стягнути з неї на свою користь
заборгованість за кредитним договором
№ КЗХRRХО1640308 від 08 вересня 2007 року у
розмірі 23 325 грн. 34 коп., яка
включає: заборгованість за кредитом - 1
040 грн. 36 коп., заборгованість за
відсотками - 8 280 грн. 88 коп.,
заборгованість по комісії - 775
грн. 80 коп., пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язання - 11 641 грн. 38 коп.,
штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф
(процентна складова) - 1 086 грн. 92
коп. та судові витрати у розмірі 233 грн.
25 коп.

Рішенням
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 24 грудня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Київської області від 29 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму
заборгованості за кредитним договором
№ КЗХRRX01640308 від 08 вересня 2007 року у
розмір 23 325 грн. 34 коп. та судові витрати
у розмірі 355 грн. 05 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
строк позовної давності сплинув,
позивач не просив поновити строк
звернення до суду, оскільки в Умовах
про надання кредиту такий строк
встановлено у 5 років, однак належних та
допустимих доказів існування
письмового договору з відповідачкою
про збільшення позовної давності до 5
років не надано.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив з того, що внаслідок
неналежного виконання відповідачкою
зобов'язань за кредитним договором,
утворилася кредитна заборгованість,
яку банк має право стягнути з боржника.

З такими висновками апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що 08 вересня 2007 року
ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 2 361 грн. 59
коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 1,0% на
місяць, на суму залишку заборгованості
за кредитом, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 86 грн. 20 коп. та одноразової
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 393 грн. 60
коп. строком до 08 вересня 2009 року (а. с. 8).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов
кредитного договору, станом на 28 серпня
2013 року відповідачка має
заборгованість у сумі 23 325 грн. 34 коп.,
яка складається з наступного: 1 040 грн. 36
коп. - заборгованість за кредитом,
8 280 грн. 88 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;
775 грн. 80 коп. - заборгованість по
комісії, 11 641 грн. 38 коп. - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором; 500 грн. - штраф (фіксована
частина), 1 086 грн. 92 коп. (процентна
складова) (а. с. 5-6).

Таким чином висновок судів про
неналежне виконання ОСОБА_3 кредитного
зобов'язання та існування
заборгованості є вірним.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи 23 грудня 2013 року відповідачка
подала до суду першої інстанції заяву
про застосування строку позовної
давності (а. с. 72).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
на п. 5. 5 Умов, виходив із того, що строк
позовної давності по всіх вимогах
становить 5 років (а. с. 15).

При цьому не звернув уваги, що
позивачем не надано доказів про
ознайомлення відповідачки під підпис
саме із зазначеними Умовами.

У матеріалах справи є копія Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт),
справжність якої жодним чином не
засвідчена та яка не містить даних про
час затвердження вказаних умов, термін
їх дії (а. с. 9-16)

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України
письмові докази, як правило, подаються
в оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Таким чином, у зв'язку з відсутністю в
матеріалах справи належно оформленої
та засвідченої копії Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) та
відсутністю даних про те, з якими саме
Умовами була ознайомлена ОСОБА_3,
згадані Умови не можуть бути
покладеними в основу рішення. Однак суд
апеляційної інстанції не надав цій
обставині належної юридичної оцінки,
що призвело до ухвалення
необґрунтованого рішення.

Крім того, судом апеляційної інстанції
не було враховано наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
загального строку позовної давності за
основною вимогою.

Як вбачається з розрахунку кредитної
заборгованості, пеня, нарахована за
несвоєчасне виконання умов кредитного
договору за 5 років у сумі 11 641 грн.
38 коп. (а. с. 6).

Проте суд, посилаючись на п. 5.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), згідно
якого терміни позовної давності по
вимогах про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки, пені, штрафів за
даним договором встановлюються
сторонами тривалістю 5 років, не
врахували, що до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
скорочена позовна давність в один рік,
а п'ять років - це є лише збільшена
позовна давність (для звернення до
суду), та помилково стягли
заборгованість по пені за 5 років.

Оскільки апеляційний суд на
вищевикладені обставини не звернув, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановив обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 29 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко