АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Супрун Г.Б.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 02 вересня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя.

У мотивування вимог посилалася на те,
що з 11.07.2003 року по 29.11.2013 року вони
перебували в зареєстрованому шлюбі.

13.08.2003 року придбали квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що спірна квартира
придбана в шлюбі і є спільним майном
подружжя, тому просила суд поділити
спільне майно, виділивши їй Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1, а Ѕ частину квартири
залишити у власності ОСОБА_3

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся із
зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування своїх зустрічних вимог
посилався на те, що спірна квартира
придбана за його особисті кошти,
виручені від продажу однокімнатної
квартири, яка належала йому на праві
власності, а також є розписка,
підтверджуюча, що частину коштів він
брав в борг, в подальшому розрахувався.

За таких обставин, просив суд визнати
за ним право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 02 вересня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано в порядку поділу майна
подружжя право власності за ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2
992,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення її позовних вимог
та відмову в задоволенні зустрічного
позову.

Зазначає, що половину вартості
квартири, а саме 11500 дол. США сплачено
коштами, які їй подарував батько
ОСОБА_4, іншу половину вартості сплатив
відповідач.

Вважає, що попередній договір не є
належним доказом, оскільки на час його
укладення ЦК УССР не передбачалося
укладання таких договорів.

Розписка про позику 30 000 грн. надана
відповідачем також не підтверджує
сплати коштів за квартиру особисто
відповідачем, оскільки з неї неможливо
встановити час її складання, а також
відсутні докази того, що саме ці кошти
були спрямовані на купівлю спірної
квартири.

Зауважує, що в рішенні наведені
викривлені свідчення свідка ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та її пояснення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове
засідання,покази свідка, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що сторони
перебували в шлюбі з 11.07.2003 року по
29.11.2013 року, в якому народилася донька
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4,11,27).

В період шлюбу придбано двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 13.08.2003
року, посвідченим державним нотаріусом
Двадцять першої київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 та
зареєстрованим в реєстрі за №3-3617 (а.с.5).

Зазначена квартира зареєстрована на
ім»я ОСОБА_3, що підтверджується
реєстраційним написом на
правовстановлюючому документі
записаним в реєстрову книгу за № д.796-77
за реєстровим №3911, 18 серпня 2003 року
(а.с.5).

Сторонами не заперечується, що спірна
квартира фактично коштувала 118 859,00 грн.
(що еквівалентно 23 тис доларів США),
хоча в договорі зазначена ціна 9 671,61
грн.

Дійсна вартість спірної квартири також
підтверджується попереднім договором
купівлі-продажу об'єкту нерухомості
від 05 липня 2003 року (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що на
час придбання спірного майна подружжям
діяв КпШС України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно
нажите подружжям за час шлюбу є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно ч.1 т. 24 КпШС України, майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування,
є власністю кожного з них.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року №16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім»ю України»
передбачалося, що вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до
статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час
їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу). Майно,
яке належало одному з подружжя, може
бути віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із
подружжя зробив вкладення у
придбання спільного майна за рахунок
майна, яке належало йому до одруження
або було одержане ним під час шлюбу в
дар, у порядку спадкування, надбане за
кошти, що належали йому до шлюбу,
або іншого роздільного майна, то ці
вкладення (в тому числі вартість майна
до визнання його спільною сумісною
власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній власності
(ст. 28 КпШС). Вартість майна
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи.

Таким чином, на час придбання спірної
квартири, законодавством було
закріплено презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
придбане в період шлюбу. Разом з тим,
також передбачалося, що власністю
кожного з подружжя є майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами у справі,
13.08.2003 року ОСОБА_3 продав свою
однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка
належала йому на праві власності, що
підтверджується договором
купівлі-продажу, і в цей же день у
нотаріуса оформив договір
купівлі-продажу спірної квартири
АДРЕСА_1 (а.с.24,25). В договорі зазначена
ціна 5500 грн.

Разом з тим, сторонами в судовому
засіданні визнано, що зазначена
вартість квартири не є дійсною на
момент її продажу, оскільки такий
розмір визначений виключно для БТІ.

ОСОБА_3 надав договір про виконання
зобов'язань №46 від 20 липня 2003 року,
укладений між ПП «Трикутник» з однієї
сторони, ОСОБА_3 (продавець) з другої
сторони та ОСОБА_7 (покупець) з третьої
сторони, предметом якого є угода
сторін, котрою продавець продає, а
покупець покупає майно, що знаходиться
у власності продавця і представляє
собою нерухомість за адресою: АДРЕСА_3,
вартістю 90100 грн. (а.с.120). Також в п.5.5.
даного договору сторони погодили, що
вартість майна в договорі
купівлі-продажу вказується по довідці
БТІ.

ОСОБА_2 на спростування зазначеної
відповідачем вартості його
однокімнатної квартири до суду
апеляційної інстанції надала цінову
довідку від 10.10.2014 року, складену
директором ТОВ «Консалтингова фірма
«Євротерра» О.Г.Волошиним, згідно якої
орієнтовна ринкова вартість
однокімнатної квартири №60 загальною
площею 27,80 м.кв., жилою площею 14,90 м.кв.,
що розташована в будинку АДРЕСА_4,
станом на 13 серпня 2003 року, без
урахування ПДВ, складає: 71100 грн., що за
курсом (5,3318 дол./грн.). У розрахунку на 1
м.кв.: 2558 грн. (а.с.111-114).

Разом з тим, свідок ОСОБА_7, показала, що
вона придбала у ОСОБА_10 однокімнатну
квартиру АДРЕСА_3 вартістю 90100 грн.
Спочатку був укладений попередній
договір і частину коштів вони отримала
за попереднім договором, а решту при
укладенні основного договору
купівлі-продажу. Додала, що в договорі
зазначено вартість квартири згідно
довідки БТІ, а фактично вона передала
суму, що зазначена в попередньому
договорі. При укладені основного
договору після передачі всіх коштів,
отримала від ОСОБА_3 розписку на
реально передану йому суму. Надала суду
розписку для огляду сторонами в
судовому засіданні.

Враховуючи те, що надана ОСОБА_2 цінова
довідка має інформаційний характер, й в
ній зазначено орієнтовану вартість
однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яка
базується на пропозиціях з
Інтернет-видань, проте в якій не
враховано індивідуальні ознаки
кватири №60, які б могли вплинути на її
вартість, тому вона не може бути взята
до уваги колегією суддів.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції та
доводами ОСОБА_3 про те, що однокімнатна
квартира АДРЕСА_3 продана ним за 90100
грн., оскільки, наданий відповідачем
договір про виконання зобов'язань №46
від 20 липня 2003 року за часом та його
умовами відповідає умовам договору
купівлі-продажу від 13.08.2003 року й
підстав для не взяття його до уваги, за
наявності спору між сторонами у справі
про дійсну вартість зазначеної
квартири не має.

Крім того, свідок ОСОБА_7 підтвердила
факт придбання у ОСОБА_3 однокімнатної
квартири саме за такою ціною.

Отже, висновок суду першої інстанції
щодо вартості придбаних квартир
сумнівів не викликає. Відповідно до
наданих доказів встановлено, що ОСОБА_3
продав однокімнатну квартиру за 90 100
грн., а спірна двокімнатна квартира
придбана за 118 859 грн.

Як в суді першої інстанції, так і в
апеляційному суді, ОСОБА_2
стверджувала, що двокімнатна квартира
придбана за кошти, які ОСОБА_3 отримав
від продажу однокімнатної квартири та
коштів, які дав її батько в сумі 11 500 дол.
США.

ОСОБА_10 стверджував, що спірна квартира
придбана за кошти отримані від продажу
його однокімнатної квартири та 30 000 грн.
отриманих ним в борг і повернутих в
період шлюбу.

У силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

На підтвердження своїх доводів, ОСОБА_2
посилалася на покази свідків.

Допитана судом свідок ОСОБА_5 показала,
що їх батько приїхав з м. Миколаєва та
привіз гроші. Сиділи на кухні в
квартирі в м. Києві у ОСОБА_2, були
сестра ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_3,
батько та вона. Бачила як батько і
сестра з чоловіком перераховували
гроші, хто перевіряв купюри не
пам»ятає, але не вона.

Батько позивача ОСОБА_4, допитаний в
якості свідка, показав, що працює
приватним підприємцем, має столярний
цех в м. Миколаїв. До м. Києва не
приїжджав влітку 2003 року, а гроші в сумі
12 тисяч доларів США передавав дочці у
сина в квартирі в м. Миколаєві. Гроші
давав приблизно через півроку після
реєстрації шлюбу, перший раз приїхав у
гості до м. Києва в спірну квартиру
після народження онуки. Документів,
підтверджуючих факт передачі грошей не
має.

Враховуючи те, що пояснення свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мають суттєві
відмінності щодо місця передачі
грошових коштів в сумі 12000 дол. США, а
такожвідсутність документального
підтвердження факту передачі
зазначених коштів, як то договір
дарування грошових коштів, тому
посилання позивача на те, що вся
квартира є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя не знайшло свого
підтвердження в ході судового
розгляду.

В свою чергу, колегія суддів не
погоджується з висновком суду про
визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу
майна подружжя права власності на всю
квартиру АДРЕСА_1, виходячи з
наступного.

Як встановлено вище, за особисті кошти
відповідача в сумі 90100 грн. придбано ѕ
частини квартири.

ОСОБА_3 посилався на те, що решту коштів
для купівлі спірної квартири в розмірі
30000 грн. він позичив 04.07.2003 року у ОСОБА_11
в борг, що підтверджується розпискою
(а.с.23).

Свідок ОСОБА_11 показала, що знає ОСОБА_12
давно, він просив позичити йому гроші у
2003 році на квартиру. Повернув 30 000,00 грн.
частинами й повністю розрахувався,
тому претензій до нього не має.

Разом з тим, судом не звернуто увагу на
те, що розпискою не підтверджується
спрямування зазначених коштів в сумі
30000 грн. на придбання саме спірної
квартири. Крім того, судом не з'ясовано
в який період відповідачем повернуто
борг, оскільки зі слів свідка
вбачається, що повернення коштів
відбувалося також в період перебування
сторін у шлюбі.

Згідно п.п.23,24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спір між подружжям про майно необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з"ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи та те, що знаходиться у
третіх осіб.

У відповідності до ст.70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ним в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

З огляду на те, що спільною сумісною
власністю подружжя є ј частина спірної
квартири, тому в порядку поділу майна
подружжя за позивачем та відповідачем
слід визнати по 1/8 частині квартири.

Крім того, як встановлено вище, частка
відповідача в спірній квартирі
складається з ѕ частин спірної
квартири, оскільки грошові кошти від
продажу квартири, яка належала йому на
праві власності пішли на придбання
спірної квартири, а також 1/8 частини в
порядку поділу майна, що придбане за
спільні кошти, тому загальна частка
відповідача в квартирі становить 7/8 її
частин.

За таких обставин, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2 та
зустрічного позову ОСОБА_3, й визнання
за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину
квартири, а за ОСОБА_3 - на 7/8 частин
спірної квартири.

Крім того, частиною 5 ст.88 ЦПК України
передбачено, що якщо суд апеляційної
або касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
підлягає стягненню 2618,44 грн., а з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 - 374,06 грн.

Керуючись ст. ст. 22, 24 КпШС України,
ст.ст. 70,71 СК України, п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року №16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім»ю України», ст.ст. 88,303, 304,307,309, 313,
314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 02 вересня 2014 року скасувати
та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 та зустрічний позов
ОСОБА_3 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/8 частину квартири
АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати за ОСОБА_3 право
власності на 7/8 частин квартири
АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_2 та зустрічних вимог ОСОБА_3
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 2618,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 374,06 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги до цього суду.

Головуючий:

Судді: