Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Сумської області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, у якому просило
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 21 925 грн 23 коп., з яких: 5 990 грн 34
коп. - заборгованість за кредитом; 10 940
грн 44 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 59
грн 90 коп. - заборгованість за комісією
за користування кредитом; 3 414 грн 30 коп.
- прострочена комісія; 1 520 грн 25 коп. -
заборгованість за штрафом.

Заочним рішенням Зарічного районного
суду м. Суми від 20 листопада 2013 року
позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 28 травня 2014 року заочне
рішення суду першої інстанції змінено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 9 837 грн 42
коп. У іншій частині позову відмовлено
за пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судом встановлено, що 05 грудня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого останній отримав кредит у
сумі 3 500 грн, за умови сплати 36
% річних, строком повернення, що
відповідає строку дії картки.

Умовами вищевказаного договору
передбачено порядок погашення
заборгованості за кредитом
щомісячними платежами у розмірі 7 % від
суми заборгованості, з яких 4 % повинно
було зараховуватися на погашення тіла
кредиту і комісію, а 3 % - сплату
процентів за користування кредитом.

Строк дії кредитної картки, виданої ПАТ
КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3,
становить 3 роки, тобто до грудня 2009
року, про що свідчить її копія (а. с. 76).

Кредитний договір складається із заяви
позичальника та Умов і Правил надання
банківських послуг, з чим позичальник
погодився, підписавши заяву.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_3 умов кредитного договору станом
на 31 серпня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 21 925 грн, з
яких: 5 990 грн 34 коп. - заборгованість за
кредитом; 10 940 грн 44 коп. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 59 грн 90 коп. -
заборгованість за комісією за
користування кредитом; 3 414 грн
30 коп. - прострочена комісія; 1 520 грн 25
коп. - заборгованість за штрафами, що
підтверджується наданим представником
позивача розрахунком заборгованості.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», апеляційний суд виходив
з того, що стягненню з відповідача
підлягає заборгованість у межах
трирічного строку позовної давності,
тобто у період з 04 жовтня 2010
року до 04 жовтня 2013 року (дня звернення
до суду з цим позовом) та річного строку
позовної давності щодо штрафу,
частково задовольнивши заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності. При цьому, вважав, що
строк позовної давності пропущено не
за всіма вимогами, у тому числі й щодо
стягнення неустойки у вигляді штрафу.

Свій висновок суд апеляційної
інстанції вважав таким, що відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України, висловленій у постанові від
06 листопада 2013 року у справі №
6-116цс13.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила; за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (частини
перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною у постанові
від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14,
за договором про надання банківських
послуг (позичальник отримав кредит у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку), яким
встановлено щомісячні платежі
погашення кредиту та кінцевий строк
повного погашення кредиту, перебіг
трирічного строку позовної давності
(стаття 257 ЦК України) щодо місячних
платежів починається після несплати
чергового платежу, а щодо повернення
кредиту в повному обсязі - після
закінчення кінцевого строку повного
погашення кредиту (стаття 261 ЦК
України).

Проте поза увагою апеляційного суду
залишилася та обставина, що строк
повернення кредиту відповідає строку
дії картки - 3 роки, тобто до грудня 2009
року, а до суду з цим позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернулося у жовтні 2013
року.

З огляду на вищевикладене, не є
обґрунтованим висновок апеляційного
суду про непропущення позивачем строку
позовної давності при зверненні до
суду з цим позовом.

Оскільки апеляційний суд в достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у зв'язку з чим порушив
норми процесуального права, що
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених частиною третьою
статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 28 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик