Справа №490/9159/13-ц 23.10.2014 23.10.2014 23.10.2014
Провадження №22-ц/784/2671/14
Головуючий у 1 інстанції Подзігун Г.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Царюк Л.М., Колосовського С.Ю.

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю: представників позивача
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_4
і ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Німецької
Євангелічно-лютеранської релігійної
громади (далі - Релігійна громада) на
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 7 серпня 2014 року за
позовом Релігійної громади до ОСОБА_4
та ОСОБА_5, третя особа - Миколаївська
міська рада, про усунення перешкод,

В С Т А Н О В И Л А :

9 серпня 2013 року Релігійна громада
звернулася до суду з пізніше уточненим
позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, площею 0,18 га, по АДРЕСА_2 (далі
- Спірна земельна ділянка), шляхом
покладення на відповідачів обов'язку
по знесенню металевих гаражів,
розміром 4 х 5,5 м та 4 х 6 м, які не є
капітальними спорудами, розташованих
на цій земельній ділянці.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що актом на право постійного
користування землею, виданим на
підставі рішення Миколаївської
міської ради від 25 травня 1993 року,
Спірна земельна ділянка передана у
постійне користування Релігійній
громаді для обслуговування та
експлуатації Євангелічно-лютеранської
церкви (далі - Церква), розташованої у
АДРЕСА_2. Проте відповідачі на частині
указаної земельної ділянки встановили
металеві гаражі, де зберігають свої
автомобілі, чим перешкоджають
позивачу використовувати земельну
ділянку за цільовим призначенням.

Посилаючись на те, що названі гаражі
встановлені без належних дозволів,
позивач просив зобов'язати
відповідачів знести ці тимчасові
споруди.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 7 серпня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
вимог процесуального права, просив
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених і уточнених у
місцевому суді, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення скарги.

Відповідно з ч.1 ст. 92 ЗК України право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

Частиною 2 ст. 95 ЗК України передбачено,
що порушені права землекористувачів
підлягають відновленню в порядку
встановленому законом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. При
цьому захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом, зокрема, визнання
прав та відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав,
відшкодування заподіяних збитків та
застосування інших, передбачених
законом способів.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Центральної районної ради народних
депутатів м. Миколаєва № 177 від 17 травня
1991 року інваліду ВВВ, мешканцю
квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6 було
дозволено установку металевого гаражу
у дворі житлового будинку по АДРЕСА_1.
Такі ж дозволи на установку металевих
гаражів отримали: мешканець квартири
НОМЕР_1 цього ж будинку, ОСОБА_7, та
мешканець квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_8
Зазначені гаражі розміщені на Спірній
земельній ділянці.

В наступному ОСОБА_6 передав свій гараж
у володіння і користування своєму сину,
ОСОБА_4 А гараж, який належав ОСОБА_8, в
результаті перепродаж перейшов у
власність ОСОБА_5 Указані особи тепер є
відповідачами по справі.

Однак потім, рішенням Миколаївської
міської ради № 17/11 від 25 травня 1993 року
Спірну земельну ділянку було передано
в постійне користування Релігійній
громаді для обслуговування та
експлуатації названої Церкви з видачею
21 червня 1993 року державного акту на
право постійного користування цією
землею.

Отже, Релігійна громада отримала в
користування земельну ділянку, на якій
у встановленому порядку вже були
розміщені спірні гаражі. Тому вказаним
рішенням органу місцевого
самоврядування на Релігійну громаду,
за її згодою, було покладено обов'язок
упорядкувати прилеглу територію та
безоплатно виконати перенесення трьох
розміщених на Спірній земельній
ділянці металевих гаражів, що належать
громадянам, в тому числі й спірні
гаражі.

Місце перенесення гаражів було
визначено головним управлінням
архітектури та містобудування.
Невід'ємною частиною вказаного рішення
є схема перенесення металевих
гаражів, де чітко зазначено місце, на
яке позивач був зобов'язаний перенести
гаражі відповідачів.

Проте Релігійна громада свій обов'язок
по перенесенню гаражів своєчасно і
повністю не виконала, оскільки гаражі
відповідачів на нововідведене місце
перенесені не були.

Крім того, позивач у встановленому
порядку не ставив перед органом
місцевого самоврядування питання про
зміну способу безоплатного
перенесення гаражів, а звернувся до
суду за захистом свого права у спосіб,
який суперечить рішенню сесії
Миколаївської міської ради № 17/11 від 25
травня 1993 року.

Доводи позивача про самовільне
встановлення відповідачами спірних
гаражів спростовані постановами
адміністративної комісії
адміністрації Центрального району м.
Миколаєва від 31 липня 2013 року, якими на
підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП закриті
провадження в справах про
адміністративне правопорушення,
передбачене ст. 150 КУпАП, через
відсутність у діях ОСОБА_4 і ОСОБА_5
події та складу зазначеного
правопорушення.

Аргументи позивача про те, що
відповідачі відмовляються виконати
рішення Миколаївської міської ради
від 25 травня 1993 року про перенесення
гаражів, якими вони користуються, не
заслуговують на увагу, оскільки такий
обов'язок було покладено саме на
Релігійну громаду.

Правильно встановивши такі обставини
справи, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про
неможливість задоволення уточнених
позовних вимог, оскільки обов'язок
перенесення, а не знесення, гаражів
покладено саме на позивача, а не на
інших осіб.

Недоліків, які призводять до порушення
основних принципів цивільного
процесуального судочинства і
охоронюваних законом прав та інтересів
осіб, які беруть участь у справі, та
впливають на суть ухваленого рішення
апеляційним судом не встановлено. Тому
інші доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів, теж не
можуть бути підставою для скасування
правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Німецької
Євангелічно-лютеранської релігійної
громади відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 7 серпня 2014 року ?
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Головуючий

Судді: