АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5834/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3418/14
Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.
Доповідач Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Карнауха П.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення судді Київського районного
суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання правочину дійсним та
таким, що відбувся, визнання права
власності на нерухоме майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_2,
посилаючись на те, що 18.03.2014 року між ним
та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості
щодо укладення договору
купівлі-продажу 1/100 частини нерухомого
майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 та
цього ж дня сплачено відповідачу
вартість цього майна у сумі 46000,00грн.

У зв'язку з тим, що відповідач
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору, прохав визнати
вказаний нікчемний правочин дійсним та
таким, що відбувся та визнати за ним
право приватної власності на 1/100
частину нерухомого майна загальною
площею 56,0кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 06 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним
та таким, що відбувся, визнання права
власності на нерухоме майно
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з даним рішенням, його
оскаржив позивач, який в апеляційній
скарзі, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що судом помилково зазначено,
що підставою для не укладення договору
в нотаріальній формі була відсутність
необхідної технічної документації, у
той час як підставою для не укладення
договору була сама відсутність бажання
відповідача його укласти, як то
отримати необхідні документи та
звернутися до нотаріуса.

Зазначає, що він виконав усі
домовленості щодо купівлі приміщення,
передав кошти, які відповідач прийняла,
отримав ключі від приміщення та
готовий був підписати договір у
нотаріуса, однак відповідач, отримавши
кошти, не виконала взятих на себе
зобов'язань та ухиляється від
нотаріального посвідчення договору.

Вказує, що судом безпідставно, з огляду
на наявні у справі матеріали, не було
застосовано норму ч.2 ст.215 ЦКУ, а саме
якщо недійсність правочину
встановлена законом, такий правочин є
нікчемним, однак такий правочин може
бути визнаний судом дійсним.

Вважає, що письмовим доказом наявності
правовідносин між сторонами є розписка
про отримання коштів за 1/100 частину
спірного нерухомого майна.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як установлено місцевим судом та
вбачається з матеріалів справи, згідно
Витягу ПП ПБТІ «Інвентаризатор» про
державну реєстрацію прав, ОСОБА_2 є
власником 1/100 частини нежитлового
приміщення загальною площею 56,0 кв.м., що
знаходиться в гуртожитку у АДРЕСА_1, на
підставі Договору купівлі-продажу,
укладеного 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Полтавського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 443
(а.с.6-13).

Згідно Розписки від 18.03.2014 року, ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_1 46000,00 грн. як оплату
вартості 1/100 частини нерухомого майна,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 56,0 кв. м та
зобов'язалась до 10 квітня 2014 року
вчинити необхідні дії по укладенню
договору купівлі-продажу зазначеного
майна в порядку, встановленому чинним
законодавством.

В розписці зафіксовано, що одночасно
передано ОСОБА_1 копії всіх документів,
які стосуються зазначеного приміщення,
в тому числі правовстановлюючих (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд обґрунтовано виходив із
того, що спірний договір сторонами
нотаріально посвідчено не було у
зв»язку з відсутністю необхідної
технічної документації на приміщення,
що відчужувалося і відсутність таких
документів була перешкодою для
нотаріального посвідчення договору;
сторонами не надано суду документів, з
яких би вбачалась відсутність перешкод
для переходу права власності від
відповідача до позивача (Витяги з
Державного реєстру речових прав про
відсутність заборони та арешту,
довідки про відсутність обмежень тощо);
на час укладення договору сторонам
відомо було про неможливість його
нотаріального посвідчення, що
підтверджується в т.ч. і тим, що
оригінали всіх правовстановлюючих
документів на спірне нерухоме майно
відповідач передала позивачу;
позивачем не надано договору
купівлі-продажу нерухомого майна, який
він просить визнати дійсним, навіть в
простій письмовій формі, у зв»язку з
чим спірний правочин є нікчемним.

Такі висновки місцевого суду
ґрунтуються на законі та відповідають
встановленим по справі обставинам,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ст.210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Статтею 640 ЦК України передбачено, що
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно ст.215 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

За змістом ст.220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимог закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

За приписами Закону України „Про
нотаріат" відсутність необхідних
документів, технічних
довідок-характеристик на предмет
договору, є перешкодою для
нотаріального посвідчення угоди.

У пунктах 8, 13 Постанови Пленуму ВСУ №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
роз'яснено, що, не є укладеними
правочини (договори), у яких у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації, а
тому не може бути визнаний дійсним на
підставі частини другої статті 220 ЦК
України.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Вірно встановивши конкретні обставини
справи, здійснивши системний аналіз
правових норм, що регулюють спірні
правовідносини, взявши до уваги
роз'яснення, викладені у Постанові
Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, місцевий
суд дійшов обґрунтованих висновків про
відсутність підстав для задоволення
позову про визнання договору
купівлі-продажу дійсним з підстав,
передбачених ч.2 ст.215, ст.220 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
місцевого суду.

Посилання в апеляційній скарзі на
незастосування судом першої інстанції
приписів ч. 2 ст.215, ст.220 ЦК України та на
розписку про отримання коштів за
нерухоме майно як належний доказ
правовідносин між сторонами, - не
заслуговують на увагу, з огляду на те,
що спірний договір сторонами
нотаріально не посвідчений у зв'язку з
відсутністю необхідної технічної
документації на приміщення, що
відчужувалося. На час укладення
спірного договору сторонам було
відомо, що відсутність таких
документів є перешкодою для
нотаріального посвідчення договору.
Доказів щодо ухилення відповідача від
нотаріального посвідчення договору
сторонами не надано, як і не надано ними
документів, з яких би вбачалась
відсутність перешкод для переходу прав
власності на спірне приміщення від
відповідача до позивача чи іншої особи
(витяги з Державного реєстру речових
прав, про відсутність заборони та
арешту, висновок експерта про оціночну
вартість нерухомого майна, довідки про
відсутність обмежень і т. ін).

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують правильних висновків
суду першої інстанції та зводяться
переважно до незгоди з судовим
рішенням, відтак, не заслуговують на
увагу.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,315,317
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 06 жовтня 2014 року, - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/
П.С. Абрамов

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Т.О. Кривчун