Справа № 186/922/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2014 р. Першотравенський
міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої судді Янжули С. А.

при секретарі Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Першотравенську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення матеріальної
шкоди (індексу інфляції)та процента від
простроченої суми,

ВСТАНОВИВ:

05 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної шкоди (індексу
інфляції)та процента від простроченої
суми, посилаючись на те, що за рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 02 березня 2010 року на його
користь стягнуто з відповідача суму
боргу за договором позики в розмірі 15
000 гривень та судові витрати у справі 375
гривень, а всього стягнуто 15 375 гривень.
На виконання вказаного рішення суду,
було видано виконавчий лист № 2-72 і 30
березня 2010 року відділом державної
виконавчої служби Першотравенського
міського управління юстиції було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження.

Згідно довідки від 23 січня 2014 року
№576/03-48, кошти в сумі 45,44 гривень, що були
стягнуті в червні 2011 року з
відповідача, перераховані на користь
позивача в рахунок повернення боргу,
згідно виконавчого листа №2-72 від 29
грудня 2009 року Першотравенського
міського суду про стягнення
заборгованості з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 в сумі 15 375,00 гривень, повернення
боргу, який повинен був бути повернутий
ОСОБА_2 в грудні 2007 року.

Станом на 01 липня 2011 року
заборгованість ОСОБА_2 по виконавчому
листу №2-72 від 29 грудня 2009 року
становить 12 856,93 гривень і тому, 10% від
простроченої суми на день звернення до
суду становить 12 856,93 х 0,1 = 1 285,69 гривні.

Згідно рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 липня
2013 року справа № 22-ц/774/6734/13 індекс
інфляції за грудень 2007 року - січень 2011
року становить 56,4 (1,564х100-100), враховуючи,
що повернута частка боргу в розмірі 42,41
грн була повернута в червні 2011 року ( в
лютому 2011 року щомісячний індекс
споживчих цін (за даними Держкомстату)
більше одиниці, а саме: - 100,9% (1,009) в
березні 2011 року - 101,4% (1,014), в квітні 2011
року - 101,3% (1,013) та травні 2011 року - 100,8 (
1,008), то приріст індексу споживчих цін
за період неповернення боргу, а саме
грудень 2007 року - травень 2011 року
становить: (1,564х1,009х1,014х1,013х1,008)х100-100=63,4

і тому на повернуту суму боргу
нараховується індекс інфляції, в
грошовому еквіваленті
45,44х63,4:100=2880,90:100=28,81 грн.

Отже, сума матеріальної шкоди на 31
травня 2011 року (часткове повернення
боргу), відповідно росту індексу
інфляції (приріст індексу споживчих
цін за період неповернення (невиплати)
боргу, з грудня 2007 року по травень 2011
року включно становить 28,81 грн., і,
враховуючи 10% від боргу станом на
травень 2011 року - 1 285,69 гривні, всього - 1
314,50 гривень.

Оскільки відповідач порушив своє
зобов'язання по поверненню позики в
грудні 2007 року позивач на підставі
ст.625 ЦК України та п.6 договору позики
від 20 жовтня 2007 року просить суд
стягнути з відповідача спричинену в
результаті несвоєчасного повернення
позики, матеріальну шкоду в розмірі
1314,50 гривень та судові витрати по
справі.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав заяву про розгляд справи в його
відсутність, позовні вимоги підтримав
у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, надав заяву про розгляд
справи в його відсутність, позовні
вимоги не визнає.

Вивчивши матеріали справи, суд
вважає,що позовні вимоги ОСОБА_1 в межах
заявлених позовних вимог підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав:

Як вбачається з матеріалів справи за
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 02
березня 2010 року на користь позивача
стягнуто з відповідача суму боргу за
договором позики в розмірі 15 000
гривень та судові витрати у справі 375
гривень, а всього стягнуто 15 375 гривень.

На виконання вказаного рішення суду
було видано виконавчий лист № 2-72 і 30
березня 2010 року відділом державної
виконавчої служби Першотравенського
міського управління юстиції було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження.

Згідно довідки ВДВС
Першотравенського МУЮ № 576/03-48 від 23
січня 2014 року в червні 2011 року позивачу
перераховано в рахунок повернення
боргу ОСОБА_2 45,44 гривень, згідно
виконавчого листа № 2-72 від 29 грудня 2009
року, який повинен був повернутий
ОСОБА_2 в грудні 2007 року відповідно до
п.1 договору позики між сторонами.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У відповідності до п.6 укладеного
сторонами договору позики від 21 жовтня
2007 року також передбачено вказану у ч.2
ст.625 ЦК України відповідальність
боржника за порушення грошового
зобов'язання про сплату боржником
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення, а також 10 процентів від
простроченої суми.

Зобов'язання виникають на підставах,
встановлених ст.11 Цивільного Кодексу
України, зокрема, договорів та інших
правочинів/ч.2 ст.509 ЦК України/.
Зобов'язання перестає діяти в разі його
припинення на підставах, передбачених
договором або законом/ч.1 ст.598 ЦК
України/.

Ці підстави зазначені у статтях
599,600,601,604-609 ЦК України, які не
передбачають підставою припинення
зобов'язання ухвалення судом рішення
про задоволення вимог кредитора. За
відсутності інших підстав припинення
зобов'язання, передбачених договором
або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином/ст.599 ЦК
України/. Належним виконанням
зобов'язання є виконання,прийняте
кредитором,у результаті якого
припиняються права та обов'язки сторін
зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення
про задоволення вимог
кредитора,виконання якого не
здійснене,не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору й не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
сум,передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає
право кредитора на отримання боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції за весь час прострочення
грошового зобов'язання, а також 3%
річних від простроченої суми /за умови
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом/.

Оскільки відповідач порушив своє
зобов'язання по поверненню позики в
грудні 2007 року він повинен сплатити
позивачу на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України та п.6 договору позики
індексацію заявлених позивачем
прострочених сум боргу :

-45,44 грн отриманих у червні 2011 року в
розмірі 28грн 81 коп з врахуванням
індексу інфляції за грудень 2007
року-травень 2011 року 63,4 (45,44грн х 63,4 : 100=
28грн 81 коп);

Всього позивачу слід стягнути з
відповідача в рахунок індексації
зазначеної суми в розмірі 28,81 гривні.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача 10% пені за кожен день
прострочення виконання зобов'язання,
суд вважає їх безпідставними виходячи
з наступного:

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 547 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до положень ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.
Недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Недійсність правочину
щодо забезпечення виконання
зобов'язання не спричиняє недійсність
основного зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.611 ЦК України за
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Правові наслідки порушення
зобов'язання настають тільки у
випадках, коли це передбачено законом
або договором. Покладення на сторону
договору відповідальності за
невиконання зобов'язання, яка не
встановлена договором або законом, є
порушенням ст. 611 ЦК України (постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 р. у справі № 6-111цс13).

Оскільки укладеним сторонами
договором позики та іншими доказами
не доведено наявність письмового
договору між сторонами про
встановлення будь-яких видів саме
заходів забезпечення виконання
зобов'язання відповідно до ст.549 ЦК
України, не зазначено конкретні види
та розміри таких заходів забезпечення
виконання зобов'язання у виді
неустойки, зокрема, пені в розмірі 10 % за
кожен день прострочення виконання,
всупереч вимогам стт.ст.546,547,548,549 ЦК
України, оскільки в договорі у п.6 лише
повністю відображено редакцію ч.2
ст.625 ЦК України, але конкретні види та
їх розміри будь-яких заходів
забезпечення виконання зобов'язання,
зокрема, пені в розмірі 10% за кожен день
прострочення виконання, не зазначені
у укладеному сторонами договорі
позики,тому суд вважає безпідставним
посилання позивача на встановлення
між ним та ОСОБА_2 письмового
договору про застосування такого виду
заходу забезпечення виконання
зобов'язання як пеня в розмірі 10% за
кожен день прострочення виконання
зобов'язання. Зокрема, у самому
договору позики між сторонами не
зазначено застосування будь-яких
заходів забезпечення виконання
зобов'язання, зокрема, такого виду як
пені, в договорі навіть відсутнє таке
слово як «пеня».

Як уже зазначалось судом, редакція п.6
договору позики між сторонами
повністю відображає редакцію ч.2 ст.625
ЦК України, як в частині індексації
простроченої суми грошового
зобов'язання, так і в частині 10% від
простроченої суми. Незазначення
виразу «річних» суд вважає його
пропущеним, але, виходячи із
необхідності тлумачення умов договору
в інтересах обох сторін, суд вважає, що
сторонами встановлено саме виплату 10%
річних від простроченої суми виходячи
із змісту п.6 договору позики між
сторонами.

Невстановлення сторонами при
укладанні договору позики у письмовій
формі, як того вимагає закон,
конкретного виду заходу забезпечення
виконання зобов'язання у виді пені в
розмірі 10% за кожен день прострочення
виконання зобов'язання свідчить про
безпідставність одностороннього
тлумачення позивачем його права
відповідно до п.6 договору позики на
стягнення з відповідача пені в розмірі
10% за кожен день прострочення
виконання зобов'язання .

Позовних вимог про стягнення з
відповідача відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України 10% річних від простроченої суми
позивачем в даній справі не заявлено.

Тому в частині позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення на його користь з ОСОБА_2
1 285,69 гривень, саме як пені в розмірі 10%
за кожен день прострочення від
простроченої суми боргу станом на
01.06.2011 року,тобто про стягнення
зазначеної пені, як заходу
забезпечення позову, слід відмовити
по суті.

З врахуванням викладеного суд вважає,
що на користь позивача слід стягнути з
відповідача індексацію заявленої
позивачем частини суми боргу в розмірі
28,81 грн.

У задоволенні решти заявлених позовних
вимог, зокрема, пені в розмірі 10% за
кожен день прострочення виконання
зобов'язання, слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат у справі суд виходить з
наступного:

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково на суму 28,81грн,
вказана сума стягнення 28,81 грн
становить 2,2% від заявленої позивачем
загальної суми позовних вимог на суму
1314,50 грн, відповідач у справі ОСОБА_2
звільнений від сплати судового збору
як інвалід 2 групи на підставі п.9 ч.1 ст.5
Закону України «Про судовий збір», суд
вважає, що позивачу слід компенсувати
понесені ним судові витрати у справі
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог в розмірі 5,35грн (2,2% від
загальної суми понесених позивачем
судових витрат у справі в розмірі 243,60
грн) за рахунок держави на підставі
ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного,керуючись
ст.ст. 10,11,209,212,214,215 ЦПК України,ч.2 ст.625
ЦК України,- суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
в рахунок індексації заявленої
простроченої суми боргу в розмірі 28
(двадцять вісім)гривень 81 копійка.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з
державного бюджету України в рахунок
повернення судових витрат
5(п'ять)гривень 35 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Першотравенський міський суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: С. А. Янжула