АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7179/14
Справа № 414/1110/14-ц
Категорія: відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Піддубного Р.М., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та його представника ОСОБА_3 на рішення
Кремінського районного суду
Луганської області від 29 липня 2014 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивачка ОСОБА_4
звернулась до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказувала на те, що
26.03.2008 року між Акціонерним банком
«Укркомунбанк» та відповідачем ОСОБА_2
було укладено Кредитний договір №
01254/08-1244, згідно якого останньому на
умовах строковості, платності та
цільового характеру використання - на
ремонт будинку було надано кредит у
розмірі 20 000 грн. з кінцевим строком
його погашення 25 березня 2010 року та
сплатою щомісячних процентів за
користування кредитними коштами в
розмірі 36,00 % річних.

За умовами вказаного договору
позичальник ОСОБА_2 зобов'язувався
погашати заборгованість за кредитом та
сплачувати нараховані проценти за
користування кредитними коштами
згідно обумовленого сторонами графіку
погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення
виконання позичальником ОСОБА_2 своїх
договірних зобов'язань за Кредитним
договором, того ж дня, тобто 26.03.2008 року,
між ПАТ «Укркомунбанк» та позивачкою
був укладений Договір поруки №
01254/08-1244/п, за яким остання на
добровільній основі взяла на себе
зобов'язання перед банком відповідати
по зобов'язаннях позичальника ОСОБА_2,
передбачених умовами зазначеного
кредитного договору, з урахуванням
усіх додаткових угод, у випадку
невиконання чи неналежного виконання
позичальником названих зобов'язань.

Банківська установа свої договірні
зобов'язання за Кредитним договором №
01254/08-1244 від 26.03.2008 року виконала в
повному обсязі, надавши позичальнику
ОСОБА_2 кредитні кошти у
вищезазначеному розмірі.

14.01.2009 року позивачка на свою адресу
отримала від банку претензію до
позичальника - відповідача ОСОБА_2 про
виниклу заборгованість за
вищевказаним кредитним договором, яка
станом на 15.01.2009 року складалася з
заборгованості по кредиту в сумі - 3 340,00
грн. та заборгованості по відсотках у
сумі - 1 905,00 грн., а всього на загальну
суму - 5 245,00 грн. З метою уникнення
звернення банківської установи до суду
із позовом про примусове стягнення
кредитної заборгованості позивачка
замість позичальника - відповідача
ОСОБА_2 сплатила в період з 22.01.2009 року
по 28.03.2009 року включно загальну
заборгованість у сумі 5 245,00 грн., та в
подальшому продовжувала сплачувати
грошові кошти по кредитним
зобов'язанням з 28.03.2009 року по 01.07.2009
року включно та 24.06.2011 року на загальну
суму 2 486,0 грн.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 26.01.2011 року було
стягнуто у солідарному порядку з
позичальника ОСОБА_2 та з неї як
поручителя останнього на користь АБ
«Укркомунбанк» 20 842,97 грн. боргу за
кредитним договором та 328,43 грн. судових
витрат, а разом 21 171,40 грн.

Під час розгляду справи за позовом АБ
«Укркомунбанк» відповідач ОСОБА_2 на
засідання суду не з'являвся та
відсторонився від сплати своїх боргів,
не реагував на судові слухання, тим
самим завдавши позивачці моральної
шкоди, що полягала у душевних
стражданнях, яких вона зазнала у
зв'язку з глибоким потрясінням та
сильними хвилюваннями через несплату
ОСОБА_2 отриманого ним кредиту,
доведення справи до суду та
заборгування їй великої суми грошей,
яку вона сплатила в рахунок погашення
кредитної заборгованості останнього.

13.01.2011 року вона звернулася за медичною
допомогою до лікарні, де знаходилася на
стаціонарному лікуванні по 21.01.2011 року,
та відповідно купувала необхідні ліки.

29.08.2012 року позивачка отримала лист
Відділу ДВС Кремінського РУЮ з
Постановою про відкриття виконавчого
провадження ВП № 33971572 від 21.08.2012 року з
примусового виконання рішення суду про
стягнення з неї на користь АБ
«Укркомунбанк» кредитного боргу у сумі
21 171,40 грн.

30.08.2012 року вона сплатила на користь АБ
«Укркомунбанк» 6 371,90 грн. в рахунок
погашення кредитної заборгованості
позичальника ОСОБА_2, тобто
задовольнила всі вимоги кредитора,
заявлені до неї, про що свідчить
Постанова державного виконавця ВДВС
Кремінського РУЮ від 27.12.2012 року про
закінчення виконавчого провадження ВП
№ 33971572 та повідомлення ПАТ
«Укркомунбанк» від 03.12.2012 року про
погашення кредитної заборгованості
ОСОБА_5 у повному обсязі.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідач ОСОБА_2 не
зміг у повній мірі виконати свої
зобов'язання за кредитним договором, у
зв'язку з чим саме вона перерахувала
кредиторові грошові кошти на загальну
суму 14 103,50 грн., будучи вимушеною
займати гроші для сплати його боргів у
знайомих людей, а крім того на те, що
відповідач своїми неправомірними
діями завдав їй та її родині значної
моральної шкоди, позивачка ОСОБА_4
просила суд на підставі ст.ст. 22, 23, 556, 1167
ЦК України стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на її користь суму оплаченого
нею кредитного боргу останнього - 14 103,50
грн., інфляційні втрати в розмірі - 2 570,30
грн., 3% річних від простроченої суми
боргу - 743,80 грн., витрати на придбання
ліків в сумі - 228,47 грн. (матеріальну
шкоду), 10 000,00 грн. в рахунок
відшкодування завданої їй моральної
шкоди, та судові витрати, понесені нею
по справі, пов'язані з оплатою судового
збору, послуг відділу статистики,
правової допомоги адвоката, а всього - 28
511,09 грн.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_4
та її представник підтримали заявлені
нею вимоги в повному обсязі й
наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти
задоволення заявлених позивачкою
ОСОБА_4 вимог заперечував, посилаючись
на їх безпідставність. При цьому він
вказував на те, що в наданих позивачкою
квитанціях, як доказах сплати нею
коштів по кредитним зобов'язанням
відповідача, платником зазначений саме
позичальник ОСОБА_2, який тільки
здійснював оплату кредиту через свого
поручителя, тобто позивачку ОСОБА_4, яка
на той час була його тещею, та якій він
надав грошові кошти для проведення
відповідних оплат на його прохання.

Позовні вимоги щодо відшкодування
моральної шкоди є взагалі
необґрунтованими, оскільки звернення
позивачки до лікарні є збігом обставин,
а її хвороба проявлялась і раніше.

А крім того, позивачка пропустила строк
позовної давності для звернення до
суду.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 29 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_4 14 103,50 грн.
грошових коштів, сплачених нею на
погашення кредитного боргу останнього,
500,00 грн. на відшкодування здійснених
нею витрат на оплату правової допомоги
адвоката та 243,60 грн. сплаченого нею
судового збору.

У задоволенні решти заявлених
позивачкою ОСОБА_4 вимог судом першої
інстанції відмовлено.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, відповідач
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі просять змінити це
судове рішення, скасувавши його в
частині, що стосується стягнення з
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4
грошових коштів, витрат на правову
допомогу та судових витрат, та
відповідно, ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги відповідач ОСОБА_2 та його
представник посилаються на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин справи, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті
заявлених позивачкою вимог.

Зокрема, апелянти вказують на те, що
оригінали платіжних квитанцій, додані
позивачкою ОСОБА_4 до позовної заяви та
які суд першої інстанції поклав в
основу ухваленого по справі рішення,
містять у собі записи «Платник ОСОБА_2
через ОСОБА_4», призначення платежу
«Оплата прострочених процентів, тощо
згідно Кредитного договору № 01254/08-1244
від 26.03.2008 року, позичальник ОСОБА_5.»

Таким чином зазначені докази доводять
саме те, що позичальник ОСОБА_2
сплачував грошові кошти відповідно до
умов Кредитного договору тільки через
свою тещу - позивачку по справі, що не
заборонено законом.

Інших доказів того, що саме позивачка
ОСОБА_4 як поручитель у відповідності
до Договору поруки № 01254/08-1244/п від
26.03.2008 року сплачувала за відповідача
грошові кошти, не існує, в зв'язку з чим
суд першої інстанції безпідставно
задовольнив позовні вимоги останньої в
зазначеній вище частині.

Позивачка ОСОБА_4 у своїх письмових
запереченнях на подану апеляційну
скаргу просить її відхилити, а
оскаржуване рішення суду першої
інстанції, ухвалене по справі, залишити
без змін, вважаючи його законним і
обґрунтованим.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в оскаржуваній його частині у
відповідності до ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційні скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущений строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення в
оскаржуваній його частині не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи частково заявлені
позивачкою ОСОБА_7 вимоги та стягуючи з
відповідача ОСОБА_2 на її користь
грошові кошти в сумі 14 103,50 грн., суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка як поручитель позичальника
ОСОБА_2 за Кредитним договором № 01254/08-124
від 26.03.2008 року, укладеним з Акціонерним
банком «Укркомунбанк», на вимогу
кредитора належним чином виконала
зобов'язання за позичальника,
сплативши банківській установі в
погашення кредитного боргу останнього
зазначену грошову суму, в зв'язку з чим
відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 556 ЦК України до
неї перейшли права кредитора, тобто
право вимоги в розмірі частини
обов'язку, що був виконаний
безпосередньо нею.

Однак, у даному випадку, з таким
висновком суду першої інстанції судова
колегія погодитися не може, оскільки
цей висновок суперечить матеріалам
справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначення умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Правовідносини, що стосуються поруки,
регулюються параграфом 3 глави 47 ЦК
України.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

У відповідності до положень ч.ч. 2, 3 ст.
556 ЦК України до поручителя, який
виконав зобов'язання, забезпечене
порукою, переходять усі права
кредитора у цьому зобов'язанні, в тому
числі й ті, що забезпечували його
виконання, у розмірі частини обов'язку,
що виконана ним.

Як встановлено по справі, сторонами
спору є колишні теща та зять.

По справі також встановлено що, 26.03.2008
року між Акціонерним банком
«Укркомунбанк» та відповідачем ОСОБА_2
було укладено Кредитний договір №
01254/08-1244, згідно якого останньому на
умовах строковості, платності та
цільового характеру використання - на
ремонт будинку було надано кредит у
розмірі 20 000 грн. з кінцевим строком
його погашення 25 березня 2010 року та
сплатою щомісячних процентів за
користування кредитними коштами в
розмірі 36,00 % річних.

За умовами вказаного договору
позичальник ОСОБА_2 зобов'язувався
погашати заборгованість за кредитом та
сплачувати нараховані проценти за
користування кредитними коштами
згідно з обумовленим сторонами
графіком погашення кредитної
заборгованості (а.с. 11-12).

При цьому, з метою забезпечення
виконання позичальником ОСОБА_2 своїх
договірних зобов'язань за Кредитним
договором, того ж дня, тобто 26.03.2008 року,
між кредитором - Акціонерним Банком
«Укркомунбанк», позичальником ОСОБА_2
та позивачкою ОСОБА_4 був укладений
Договір поруки № 01254/08-1244/п, за яким
остання на добровільній основі взяла
на себе зобов'язання перед банком
відповідати по зобов'язаннях
позичальника, передбачених умовами
зазначеного кредитного договору, з
урахуванням усіх додаткових угод, у
випадку невиконання чи неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань (а.с. 12).

Згідно п. 1.3 вказаного Договору поруки
сторони договору встановили, що
зобов'язання Поручителя перед Банком є
безумовними і ніякими іншими умовами,
крім передбачених цим договором і
зазначених у п. 1.1. кредитного договору,
не регулюються.

У п. 2.1 Договору поруки сторони
передбачили, що у випадку невиконання
Позичальником взятих на себе
зобов'язань за Кредитним договором,
Поручитель несе солідарну
відповідальність перед Банком нарівні
з позичальником за повернення суми
кредиту у розмірі 20 000,00 грн.,
нарахованих відсотків за користування
кредитом, інших платежів згідно
кредитного договору, а також сплату
штрафів та пені.

У п. 2.2. Договору поруки зазначено, що у
випадку несвоєчасного погашення
кредиту або відсотків за його
користування Банк направляє
Поручителю письмову вимогу про
погашення заборгованості. Після
одержання Поручителем зазначеної
вимоги виникає обов'язок Поручителя
погасити Банку за Позичальника
неоплачену суму кредиту, відсотків за
його користування, штрафів та пені.

Згідно п. 2.3 Договору поруки Банк має
право висувати письмову вимогу до
Поручителя у випадку прострочення
погашення позичальником суми кредиту,
відсотків за його користування,
штрафів та пені від дня виникнення
зобов'язань по його погашенню.

Однак, як свідчать матеріали цивільної
справи, будь-якої письмової вимоги
позивачці ОСОБА_4, як поручителю
позичальника ОСОБА_2, про погашення
заборгованості останнього за
отриманим кредитом Акціонерним банком
«Укркомунбанк» не направлялось.

Крім того, як вбачається з оригіналів
платіжних квитанцій, наданих
позивачкою ОСОБА_4 в обґрунтування
своїх позовних вимог, а саме: № 02-055 від
22.01.2009 року на суму 1300,00 грн., № 2-045 від
26.01.2009 року на суму 103,16 грн., № 02-046 від
26.01.2009 року на суму 419,22 грн., № 2046 від
26.01.2009 року на суму 82,62 грн., № 02-051 від
16.02.2009 року на суму 1 100,00 грн., № 02-043 від
10.03.2009 року на суму 831,14 грн., № 02-034 від
18.02.2009 року на суму 650,00 грн., № 02-033 від
18.02.2009 року на суму 250,00 грн., № 02-042 від
10.03.2009 року на суму 168,86 грн., № 02-017 від
28.03.2009 року на суму 379,41 грн., № 02-018 від
28.03.2009 року на суму 121,00 грн., № 02-008 від
30.04.2009 року на суму 20,19 грн., № 02-007 від
30.04.2009 року на суму 363,59 грн., № 02-009 від
30.04.2009 року на суму 216,12 грн., № 02-050 від
26.05.2009 року на суму 369,10 грн., № 02-019 від
01.07.2009 року на суму 357,19 грн., № 37 від
24.06.2011 року на суму 1 000,00 грн., платником
у цих платіжних квитанціях зазначений,
саме відповідач ОСОБА_2, здійснення
платежів через позивачку ОСОБА_4,
призначення платежів - оплата
відсотків, прострочених відсотків,
пені, часткового погашення кредиту
згідно Кредитного договору № 01254/08-1244
від 26.03.2008 року, позичальником за яким є
ОСОБА_2 (а.с. 16-21).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження того,
що вказані платежі здійснювалися
позивачкою ОСОБА_4 за власною
ініціативою та за особисті кошти,
матеріали справи не містять і таких
доказів до суду апеляційної інстанції
позивачка ОСОБА_4 також не представила.

Що ж стосується показань свідків
ОСОБА_8 - чоловіка позивачки та її
подруги ОСОБА_9 про те, що саме
позивачка як поручитель по кредитному
договору, укладеного зятем, сплачувала
за нього кредит, позичавши грошові
кошти, судова колегія оцінює критично,
позаяк зазначені свідки є близькими з
позивачкою особами та в тій чи іншій
мірі заінтересованими в розгляді
справи на її користь.

По справі також встановлено, що
рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 26 січня 2011 року
було задоволено позов Акціонерного
банку «Укркомунбанк» та стягнуто з
позичальника ОСОБА_2 та його поручителя
ОСОБА_4 в солідарному порядку на
користь банківської установи кредитну
заборгованість за Кредитним договором
№ 01254/08-1244 від 26.03.2008 року в загальному
розмірі 20 842,97 грн., а також судові
витрати, понесені банком як позивачем
по справі, а всього 21 171,40 грн. (а.с. 25).

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Кремінського РУЮ від 21.08.2012 року було
відкрито виконавче провадження ВП №
33971572 з примусового виконання
виконавчого листа № 2-82/11, виданого
Кремінським районним судом Луганської
області про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Укркомунбанк» боргу в
сумі 21 171,40 грн. та запропоновано
останній добровільно сплатити борг до
28.08.2012 року (а.с. 28).

При цьому, як вбачається з оригіналу
платіжної квитанції № 4404-24 від 30.08.2012
року на суму 6 371,40 грн., наданої
позивачкою ОСОБА_4 в обґрунтування
своїх вимог, у цій квитанції платником
також зазначений саме ОСОБА_2,
здійснення платежу через ОСОБА_4,
призначення платежу - погашення
кредитної заборгованості за Кредитним
договором № 01254/08-1244 від 26.03.2008 року
ОСОБА_2 через ОСОБА_4, отримувач
кредитної заборгованості за рішенням
суду - ПАТ

«Укркомунбанк».

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, зазначеним
обставинам належної оцінки не надав,
доводів відповідача про те, що
погашення кредитної заборгованості
відбувалося за його рахунок, хоча й за
посередництвом позивачки - на той час
його тещі, однозначно не спростував, у
зв'язку з чим дійшов помилкового
висновку стосовно доведеності факту
виконання позивачкою ОСОБА_4, як
поручителем позичальника ОСОБА_2,
боргових зобов'язань останнього за
Кредитним договором № 01254/08-1244 від
26.03.2008 року, а відтак і для застосування
до спірних правовідносин ч.ч. 2, 3 ст. 556
ЦК України та стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4
грошових коштів, нібито особисто
сплачених нею в рахунок погашення
кредитної заборгованості
позичальника.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Кремінського районного
суду Луганської області від 29 липня 2014
року в оскаржуваній його частині не
може бути визнане законним і
обґрунтованим, а тому судова колегія
вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2,
4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове
рішення, скасувавши його в частині, що
стосується задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 про стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на її користь грошових коштів у
сумі 14 103,50 грн., та відмовивши в
задоволенні цих позовних вимог за їх
недоведеністю.

При цьому, виходячи із приписів ст. 88
ЦПК України, судова колегія вважає за
необхідне скасувати зазначене судове
рішення й у частині стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_4 судових витрат,
понесених нею по справі.

Що ж стосується судового збору в
розмірі 121,80 грн., сплаченого
представником відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_3 при подачі апеляційної скарги,
то ця грошова сума не підлягає
відшкодуванню, оскільки останній не є
стороною по справі.

Таким чином, на підставі викладеного
|та керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду
Луганської області від 29 липня 2014 року -
змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 про стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на її користь
грошових коштів у сумі 14 103,50 грн., та
відмовити в задоволенні цих позовних
вимог за їх недоведеністю.

Скасувати зазначене рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 500,00 грн.,
здійснених нею витрат на оплату
правової допомоги адвоката та 243,60 грн.
сплаченого нею судового збору.

В іншій частині рішення Кремінського
районного суду Луганської області від
29 липня 2014 року, як неоскаржене, -
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: