У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Дем'яносова
М.В.,
Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу, за касаційною
скаргою приватного акціонерного
товариства «АІСЕ Україна» на рішення
апеляційного суду Київської області
від 12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ «АІСЕ Україна»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10
липня 2003 року між ЗАТ «АІСЕ Україна»
(правонаступником якого є ПАТ «АІСЕ
Україна») та ОСОБА_1 було укладено угоду
№ 63705, а також було підписано додатки №
1 та № 2 до неї, які є невід'ємними
частинами угоди, про надання послуг з
придбання автомобіля ЗАЗ 110206, 2004 року
випуску.

У листопаді 2004 року ОСОБА_1, отримав
автомобіль ЗАЗ 110206, 2004 року випуску.

В забезпечення виконання зобов'язань
відповідача за цією угодою, 19
жовтня 2004 року між ПАТ «АІСЕ Україна»
та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено
договір поруки.

За умовами угоди ОСОБА_1 зобов'язався
сплатити 100 % вартості автомобіля та
вартість наданих йому послуг шляхом
сплати 84 щомісячних повних внесків.
Протягом серпня 2003 року - листопада 2004
року ОСОБА_1 сплачував щомісячні
внески, а починаючи з грудня 2004 року
припинив сплачувати щомісячні внески,
внаслідок чого виникла заборгованість.

06.11.2009 року в порядку п. 15.3 ст. 15 Додатку
№ 2 до Угоди на адресу ОСОБА_1 було
направлено вимогу одноразової сплати
всієї суми заборгованості за угодою не
пізніше 16.11.2009 року.

Станом на листопад 2009 року
заборгованість зі сплати внесків
ОСОБА_1 становила 6 217 грн. 83 коп., що
складає 16,5384 % від ціни автомобіля, яка
виникла внаслідок неповної сплати
щомісячних внесків згідно з графіком
внесків.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути солідарно з відповідачів на
свою користь суму боргу у розмірі 6 217
грн. 83 коп.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 31 січня 2014 року, позов ПАТ «АІСЕ
Україна» задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ПАТ «АІСЕ Україна»
заборгованість у сумі 6 217 грн. 83 коп.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 травня 2014 року, рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «АІСЕ Україна»
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з наявності підстав
для задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
яким в задоволенні позову було
відмовлено, апеляційний суд виходив із
того, що оскільки умови укладеної угоди
між ПАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 було
виконано, то наявні підстави для
відмови в стягненні заборгованості.
Крім того суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що позивач
звернувся до суду за захистом
порушеного права після спливу позовної
давності.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 10 липня 2003 року
між ЗАТ «АІСЕ Україна»
(правонаступником якого є ПАТ «АІСЕ
Україна») та ОСОБА_1 було укладено угоду
№ 63705, а також було підписано додатки №
1 та № 2 до неї, які є невід'ємними
частинами угоди, про надання послуг з
придбання автомобіля ЗАЗ 110206, 2004 року
випуску.

У листопаді 2004 року ОСОБА_1, отримав
автомобіль ЗАЗ 110206, 2004 року випуску.

В забезпечення виконання зобов'язань
відповідача за цією угодою, 19
жовтня 2004 року між ПАТ «АІСЕ Україна»
та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено
договір поруки.

За умовами угоди ОСОБА_1 зобов'язався
сплатити 100 % вартості автомобіля та
вартість наданих йому послуг шляхом
сплати 84 щомісячних повних внесків.
Протягом серпня 2003 року - листопада 2004
року ОСОБА_1 сплачував щомісячні
внески, а починаючи з грудня 2004 року
припинив сплачувати щомісячні внески,
внаслідок чого виникла заборгованість.

06.11.2009 року в порядку п. 15.3 ст. 15 Додатку
№ 2 до Угоди на адресу ОСОБА_1 було
направлено вимогу одноразової сплати
всієї суми заборгованості за угодою не
пізніше 16.11.2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що умови укладеної угоди між ПАТ «АІСЕ
Україна» та ОСОБА_1 було виконано.
Також суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про те, що позивач звернувся
до суду за захистом порушеного права
після спливу позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Отже, законодавством чітко та
однозначно врегульовано, що підставою
застосування позовної давності є
виключно на це заява сторони у спорі
під час розгляду справи у суді першої
інстанції.

Установлено, що матеріали справи не
містять заяви ОСОБА_1 про застосування
строку позовної давності.

Крім того, пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
який застосував суд апеляційної
інстанції, яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону,
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Відповідна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 20 листопада 2013 року справа № 6-126цс13.

Проте, застосовуючи п. 7 ч. 11 ст. 11
зазначеного закону, суд апеляційної
інстанції не надав належної оцінки
тому, що умовами угоди укладеної між
ЗАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 було
передбачено не надання споживчого
кредиту, а надання послуг.

Крім того, суд апеляційної інстанції
належним чином не врахував, що
відмовити в позові через пропуск без
поважних причин строку звернення до
суду можливо лише в тому разі, коли
позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі», де
зазначено, що встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд на наведене уваги не
звернув, одночасно застосувавши, як
підставу для відмови в позові сплив
позовної давності та відмовивши при
цьому про суті позовних вимог.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
порушив норми матеріального та
процесуального права, належним чином
не перевірив, чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення сторін, якими доказами
вони підтверджуються; не визначився з
нормами матеріального та
процесуального права, які підлягали
застосуванню, не встановив усіх
фактичних обставин справи, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом
при ухваленні рішення у зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права належним чином не
встановлені, суд апеляційної інстанції
належним чином не визначився з
характером спірних правовідносин, таке
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 12 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

О.В. Попович

О.В. Ступак