Ухвала

іменем україни

2 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом приватного
підприємства «Таврія» до ОСОБА_4,
фермерського господарства «ОСОБА_5.»,
відділу Держкомзему у Нікопольському
районі Дніпропетровської області
Головного управління Держкомзему
України у Дніпропетровській області,
третя особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпропетровська
обласна земельна агенція», про
визнання недійсним договору оренди
землі, скасування його державної
реєстрації та визнання договору оренди
землі поновленим з попереднім
орендарем за касаційною скаргою
фермерського господарства «ОСОБА_5.» на
рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 18
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 5
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року приватне
підприємство «Таврія» (далі - ПП
«Таврія») звернулось до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що 15 вересня
2006 року між підприємством та
ОСОБА_4 було укладено договір оренди
земельної ділянки б/н терміном на п'ять
років. Зазначеним договором
передбачено, що орендар має переважне
право на поновлення договору оренди
земельної ділянки на новий термін.
Зазначало, що належним чином
виконувало свої зобов'язання за цим
договором та більш як за місяць до
спливу строку його дії, направило на
адресу відповідача лист-повідомлення
про намір скористатися своїм
переважним правом перед іншими особами
на оренду земельної ділянки з проектом
додаткової угоди. Вважало, що оскільки
відповідач протягом місяця не висловив
заперечень проти продовження строку
дії договору оренди, то договір
вважається поновленим. У подальшому
йому стало відомо, що 26 березня
2012 року ОСОБА_4 уклав договір оренди
земельної ділянки б/н з фермерським
господарством «ОСОБА_5.» (далі - ФГ
«ОСОБА_5.»), чим порушив права та
інтереси підприємства.

З урахуванням викладеного позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив визнати договір оренди
земельної ділянки від 26 березня 2012 року
недійсним та скасувати його державну
реєстрацію; визнати договір оренди
земельної ділянки від 15 вересня 2006 року
поновленим та зобов'язати відповідача
вчинити дії щодо укладення з
підприємством додаткової угоди.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5 травня
2014 року, позов ПП «Таврія» задоволено
частково. Визнано недійсним договір
оренди земельної ділянки, загальною
площею 7,4317 га, укладений 26 березня 2012
року між ФГ «ОСОБА_5.» та

ОСОБА_4 Визнано поновленим договір
оренди земельної ділянки, площею 7,4317
га, укладений 15 вересня 2006 року між ПП
«Таврія» та ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_4
вчинити дії щодо укладення з ПП
«Таврія» додаткової угоди щодо
поновлення договору оренди земельної
ділянки, площею 7,4317 га, від 15 вересня 2006
року. У задоволенні решти позовних
вимог ПП «Таврія» відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ФГ «ОСОБА_5.»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ПП «Таврія»
відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Задовольняючи частково позов, суди на
підставі доказів, поданих сторонами,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що орендар, ПП
«Таврія», згідно положень ст. 33 Закону
України «Про оренду землі», належним
чином та у встановлений законом строк,
повідомило орендодавця, ОСОБА_4, про
переважне право на переукладення
договору оренди землі. Відповіді
підприємство не отримало, ОСОБА_4
переговорів уникав.

Установивши такі обставини, районний
суд вірно вважав договір оренди землі
поновленим з пропозицією укладення
додаткового договору. При цьому згідно
вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки
були порушені права орендаря на
переважне переукладення договору та
порушення ст. 33 Закону України «Про
оренду землі», суд визнав недійсним
договір оренди земельної ділянки між
ФГ «ОСОБА_6.» та ОСОБА_4

Колегія суддів також зазначає про те,
що орендодавець, ОСОБА_4, судові рішення
не оскаржив.

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фермерського
господарства «ОСОБА_5.» відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 18
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від
5 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д.
Луспеник