АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
інстанції - Камбулов Д.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа: Оболонський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби у м. Києві про
усунення перешкод у користуванню
власністю шляхом виселення з житлового
приміщення, зняття з реєстраційного
обліку та стягнення боргу, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа -
Оболонський районний відділ ГУ ДМС у м.
Києві про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення з житлового приміщення,
зняття з реєстраційного обліку, та
стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1, яка була
придбана нею 05.06.2014 року у попередніх
власників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 На час
придбання позивачкою квартири
зареєстрованими у ній, окрім
попередніх власників, були відповідачі
ОСОБА_1, - колишня дружина ОСОБА_6, та її
повнолітня дочка ОСОБА_3, які не були
власниками квартири.

Відповідно умов договору
купівлі-продажу квартири продавці та
члени їх сім'ї зобов'язалися виселитись
з квартири та знятись з реєстраційного
обліку в строк до 20.06.2014 року.
Відповідачі були додатково
повідомлені про необхідність
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, але вимоги позивачки були
проігноровані. Від виселення у
добровільному порядку відповідачі
відмовились, та перешкодили вселенню
позивачки у спірну квартиру.

Позивачка набула право власності на
квартиру, але відповідачі вказану
квартиру добровільно не звільнили, чим
чинять перешкоди у користуванні
квартирою, та порушують права позивача
як власника нерухомого майна на
володіння та користування.

Крім того, позивачка направила
відповідачам повідомлення про
необхідність звільнити квартиру у
строк до 07.07.2014 року, а у випадку відмови
у звільненні квартири запропонувала
користуватись квартирою на правах
орендарів, сплачуючи при цьому орендну
плату у 300 грн. на день. Оскільки
відповідачі залишились проживати у
квартирі позивачка просила стягнути з
відповідачів у солідарному порядку
орендну плату, борг станом на 01.08.2014
року - 9300 грн.

З врахуванням вимог ст.ст. 321, 391, 405. 509, 526,
626, 640, 641, 642, ЦК України, ст. 109, 150 ЖК
України ОСОБА_2 просила суд усунути
перешкоди у здійсненні позивачкою
права власності на квартиру АДРЕСА_1
шляхом позбавлення відповідачів права
користування жилим приміщенням, зняття
їх з реєстраційного обліку, виселення
відповідачів з спірної квартири,
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку 9300 грн. боргу по орендній платі,
та судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 10.09.2014 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа:
Оболонський районний відділ Головного
управління Державної міграційної
служби у м. Києві про усунення перешкод
у користуванню власністю шляхом
виселення з житлового приміщення,
зняття з реєстраційного обліку та
стягнення боргу - задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні
ОСОБА_2, (ідентифікаційний номер
НОМЕР_1), що зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, та проживає за адресою:
АДРЕСА_3, квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2), яка зареєстрована та
проживає за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3,
яка зареєстрована та проживає за
адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2), яка

зареєстрована та проживає за адресою:
АДРЕСА_1, на користь

ОСОБА_2, (ідентифікаційний номер:
НОМЕР_1), що зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, та проживає за адресою:
АДРЕСА_3 судові витрати у розмірі 121 (сто
двадцять одна) гривні 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, яка зареєстрована та
проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_2, (ідентифікаційний номер
НОМЕР_1), що зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, та проживає за адресою:
АДРЕСА_3 судові витрати у розмірі 121 (сто
двадцять одна) гривні 80 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просила його скасувати в частині
задоволених позовних вимог про
виселення.

В скарзі посилалася на те, що рішення є
необґрунтованим та незаконним.
Зазначила, що судом не враховано, що
вона та її донька ОСОБА_3 мають
інвалідність, а тому не можуть
обходитись без сторонньої допомоги і
вважають, що для вирішення питання щодо
їх виселення необхідно було отримати
згоду органу опіки та піклування,
оскільки саме даний державний орган
повинен наглядати за дотриманням прав
інвалідів. Також судом не враховано,
відсутність у відповідачів іншого
житла, законність реєстрації
відповідачів та проживання у спірній
квартирі.

В судове засідання апеляційного суду
відповідачі не з`явились. Про день і час
розгляду справи повідомлені. Посилання
відповідача ОСОБА_1 на погіршення стану
здоров`я на момент розгляду справи є
недоведеним, тому, що долучена довідка
про інвалідність не свідчить про стан
здоров`я особи на період 20 - 21 жовтня 2014
року.

Представник позивача заперечував
проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, що 05 червня 2014 року
позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_7 і ОСОБА_5
уклали договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, (а.с. 5-7).

Того ж дня, на підставі укладеного
договору, за позивачем було
зареєстроване право власності на
вказаний будинок, що підтверджується
витягом з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності, (а.с. 7 зворот).

Тобто позивачка ОСОБА_2 є власником
спірної квартири.

В судовому засіданні було встановлено,
що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є
колишніми членами сім'ї власників,
були зареєстровані у вказаній квартирі
за згоди колишніх власників, та дійсно
продовжують проживати у квартирі.

Також з матеріалів справи вбачається,
що позивачка направила відповідачам
повідомлення від 24.06.2014 року про
необхідність звільнити квартиру у
строк до 07.07.2014 року (а.с. 9-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
право члена сім'ї власника будинку
користуватись цим житлом існує лише за
наявності у власника права власності
на це майно. Виникнення права членів
сім'ї власника будинку на користування
цим житлом та обсяг їх прав залежить
від виникнення у власника квартири
права власності на неї, а припинення
права власності особи на квартиру
припиняє право членів сім'ї на
користування цією квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам закону
виходячи з наступного.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР та ч.1
ст.383 ЦК України громадяни, які мають у
приватній власності квартиру,
користуються нею для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР
члени сім`ї власника квартири, які
проживають разом з ним у квартирі, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до
членів сім`ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки.

Відповідачами у справі не оспорюється
те, що вони не члени сім'ї позивача та
вона не надавала їм згоди на
користуватися належною їй на праві
власності квартирою.

З врахуванням вищезазначених положень
закону вбачається, що право
користування членів сім'ї власника
квартири кореспондується та є похідним
від права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та 405 ЦК
України право члена сім'ї власника
будинку, який не є його співвласником
на користування цим будинком
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України
члени родини власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Член родини власника житла
втрачає право користування житлом при
відсутності члена родини без поважних
причин понад одного року, якщо інше не
встановлено домовленістю чи законом.

Аналіз наведеного законодавства
свідчить, що право члена родини
власника житла користуватись цим
житлом є похідним від права власності
на нього. Таким чином, припинення право
власності на житло припиняє і право
користування цим житлом у самого
колишнього власника та членів родини
колишнього власника житла, які
проживають разом з ним.

Таким чином з моменту укладення
договору купівлі-продажу, право
власності ОСОБА_7, та ОСОБА_5, за згоди
яких відповідачів було вселено в
спірне жиле приміщення, припинилося в
силу ст.346 ЦК України (й відповідно
припинилось право користування не
тільки самого власника, а і усіх членів
його сім'ї) та виникло у ОСОБА_2, яка в
свою чергу не надавала згоди на
користування спірною квартирою ОСОБА_1,
ОСОБА_3

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог про усунення перешкод у
користуванні власністю навіть за
умови, що відповідачі проживають у
спірній квартирі та вселились туди на
законних підставах, оскільки останні
втратили право користування спірним
житлом після укладення договору
купівлі-продажу квартири від 05.06.2014
року.

У силу ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що відповідачі не є
членами сім'ї нового власника квартири,
дозволу на його вселення у квартиру
новим власником надано не було, право
користування було припинене з часу
продажу квартири, суд першої інстанції
правомірно задовольнив позовні вимоги
про усунення перешкод у користуванні
власністю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні справи доведені.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що судом не враховано стан здоров`я
відповідачів, які є інвалідами, колегія
суддів не приймає, оскільки жодних
доказів на підтвердження зазначених
обставин відповідачами суду першої
інстанції не надавалось.

Крім того вищенаведені норми права не
містять винятків, щодо того, що при
зміні власника у членів сім`ї
попереднього власника зберігається
право на користування чужим житлом в
разі, якщо вони є інвалідами.

Доводи скарги про те, що у відповідачів
немає іншого житла, та вони були
зареєстровані в спірній квартирі на
законних підставах на правильність
оскаржуваного рішення не впливають,
оскільки новий власник не бажає
проживати в одній квартирі з чужими для
себе людьми, право користування яких
припинилось одночасно із припиненням
права власності на цю квартиру осіб з
дозволу яких вони до неї поселялись.

Реєстрація особи за певною адресою
сама по собі не є підтвердженням її
права на користування житлом, оскільки
таке право виникає та може бути
підтверджене на інших підставах, таких
як право власності, сімейні відносини,
оренда та інше.

Рішення суду першої інстанції
ухвалене без порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: