АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/4306/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1838/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Корніюк А.П.,

суддів: П'єнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

представника апелянта ОСОБА_1,
представника ПАТ КБ «Приватбанк»
Москалюк С.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 21 липня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк „Приватбанк" про визнання
додаткових угод недійсними.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
із вказаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 03.10.2007р. між ним та
ПАТ КБ „Приватбанк" було укладено
договір про іпотечний кредит
№НМІВG3, відповідно до умов якого,
банк надав йому кредит в сумі 262 500,00 грн.
зі сплатою 15% річних та з кінцевим
терміном погашення до 03.10.2035 року. В
забезпечення виконання своїх
зобов'язань ОСОБА_3 передав банку в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Позивач
вказував, що у зв'язку з важкою
економічною ситуацією в державі та
різким падінням його доходів він почав
допускати прострочки по погашенню
кредиту, після чого відповідач почав
вимагати продажу заставленої квартири
та погашення кредиту. Побоюючись
втратити єдине житло позивач був
змушений укласти додаткову угоду №1 до
кредитного договору на вкрай
невигідних для нього умовах, зокрема:
сума кредиту збільшилась на 88 721,50 грн.,
відсоткова ставка збільшилась з 15%
річних до 22,5% річних, а сума щомісячного
платежу збільшилась із 3 375,87 грн. до 6
707,59 грн. Тому, з урахуванням уточнених
позовних вимог ОСОБА_3 просив визнати
додаткову угоду №1 до договору №
НМІВG3, укладену 28.12.2011р. та
додаткову угоду №1 до договору №
НМІВG3, укладену 28.12.2011р.
недійсними, як укладені під впливом
тяжкої обставини.

________________________________________________________________________
__

Головуючий у першій інстанції -
Демінська А.А. Справа:
№22ц/792/1838/14

Доповідач - Корніюк А.П.
Категорія: 19, 27

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 21 липня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає
рішення незаконним, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі. Посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення і
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт вважає помилковим висновок
суду про те, що загроза втрати житла не
являється тяжкою обставиною, а також
вказує на порушення судом ст.ст. 213, 214
ЦПК України. Крім того судом не
застосовано норми матеріального права,
які підлягали до застосування.

В засіданні апеляційного суду
представник позивача апеляційну
скаргу підтримав, а представник
відповідача просить апеляційну скаргу
відхилити.

ОСОБА_3 до суду не з'явився, хоча про
день, час і місце розгляду справи
належним чином повідомлений.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції правильно
встановив і виходив з того, що 03.10.2007
року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») було укладено договір
про іпотечний кредит № НМІВG3 ,
згідно з яким банк надав позивачеві
кредит в сумі 262500 грн. із сплатою 15 %
річних з терміном повернення до 03.10.2035
року. Розмір щомісячного платежу
згідно п. 2.4. кредитного договору
становив 3375,87 грн. у місяць. В іпотеку
банку по кредитному договору позивач
передав квартиру АДРЕСА_1. Цей кредит
ОСОБА_3 було надано по програмі «Житло в
кредит» в межах співробітництва з
Державною іпотечною установою. (а.с. 4-8).

Також 03.10.2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ
КБ «ПриватБанк» (правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було
укладено кредитний договір №
НМІВG3, згідно з яким банк надав
позивачу кредит в сумі 52500 грн. із
сплатою 15 % річних з терміном
повернення до 03.10.2035 року. Розмір
щомісячного платежу відповідно до п. 7.1.
кредитного договору становив 676,80 грн. у
місяць. Вказаний кредитний договір був
кредитом на аванс для придбання тієї ж
квартири, на купівлю якої надавався
кредит за договором про іпотечний
кредит. (а.с.39-41).

В забезпечення виконання взятих на
себе зобов'язань за договором про
іпотечний кредит позивачем було
передано відповідачеві в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1, що зареєстровану за
ним на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу від 3.10.2007
року. (а.с. 12-13).

З 2010 року ОСОБА_3 почав допускати
прострочення по сплаті обов'язкових
платежів за обома договорами,
внаслідок чого банк почав ставити
вимоги про погашення сум
заборгованості, що утворилася. Так, з
розрахунку заборгованості за
договором про іпотечний кредит (а.с. 11)
вбачається, що заборгованість позивача
за вказаним договором станом на 19.08.2010
року становила 359987,84 грн., з яких:
заборгованість за кредитом - 261278,95 грн.,
заборгованість по відсоткам - 59519,86 грн.,
пеня - 6462,86 грн., штраф - 32726,17 грн.

Також, рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 11.12.2013 року у
справі між тими ж сторонами про
стягнення заборгованості по кредиту
(справа № 686/16995/13-ц) встановлено, що
позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором № НМІВG3 від
03.10.2007 року належним чином не виконував
і за позовом банку, поданим 31.08.2010 року
рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 26.11.2010 року стягнуто з
відповідача кредитну заборгованість
достроково. У суму стягнення ввійшли
борг по тілу кредиту - 52114,52 грн., 8460, 62
грн. заборгованості по відсотках за
користування кредитом та 827,64 грн. пені.
(а.с.74-75).

28.12.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 було укладено додаткову
угоду № 1 до договору про іпотечний
кредит № НМІВG3 від 03.10.2007 року,
згідно якої суму заборгованості, що
виникла в період з дати надання
позичальнику кредиту до дати
підписання цієї додаткової угоди, було
зменшено на 32386,13 грн. (суму пені), банк
додатково видав на споживчі потреби
позивачеві 88721,50 грн., відсоткова ставка
збільшена з 15 % річних до 22,50 % річних,
щомісячний платіж встановлено в сумі
не менше 6707,59 грн. (а.с. 9-10).

І 28.12.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 також було укладено
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору № НМІВG3 від 03.10.2007 року,
згідно якої сума заборгованості, що
виникла в період з дати надання
позичальнику кредиту до дати
підписання цієї додаткової угоди,
зменшена до нульових показників, за
винятком пені 145,67 грн., котра була
позичальнику списана. Банк додатково
видав на споживчі потреби позивачеві
2318,54 грн., відсоткова ставка
збільшувалась з 15 % річних до 30,00 %
річних, а сума щомісячного платежу була
встановлена на рівні не менше 1390,58 грн.
(а.с. 42).

Тим самим заборгованість по обох
кредитних договорах була
реструктуризована.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що позивачем не було
надано і в судовому засіданні не
здобуто необхідних, належних та
достатніх доказів існування на час
укладення ним оспорюваних договорів
тяжкої обставини, у поєднанні із вкрай
невигідними умовами таких договорів
для нього. Адже не є тяжкою обставиною
при укладенні додаткової угоди до
договору про іпотечний кредит №
НМІВG3 від 03.10.2007 року загроза
втрати житла, переданого в іпотеку,
оскільки така ймовірність існувала з
моменту отримання кредиту за вказанм
договором (з моменту передання
квартири в іпотеку банку) і позивач
свідомо погодився з цією умовою
отримання кредитних коштів. А
кредитний договір № НМІВG3 від
03.10.2007 року іпотекою забезпечений не
був.

Також, не було доведено в судовому
засіданні і будь-якого надмірного (зі
зловживаннями) тиску на позивача зі
сторони банку, оскільки кредитор
вправі вимагати виконання зобов'язань,
взятих на себе боржником, і дії щодо
направлення письмових претензій,
звернення до суду з позовами про
стягнення заборгованості належать до
правомірних способів захисту прав
кредитора - відповідача у справі, тоді
як відсутність коштів у боржника в силу
вимог ст. 625 ЦК України не є підставою
звільнення його від обов'язку
виконання взятих на себе зобов'язань.

Дійшовши такого висновку, суд
обґрунтовано посилався на відповідні
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно ч. 1 і ч. 3 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства,його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
невірної оцінки судом першої інстанції
доказів по справі є безпідставними,
адже судом у відповідності із
положеннями ст. 212 ЦПК України було дано
оцінку усім доказам, що надавалися
учасниками процесу і дані доводи
апеляційної скарги фактично зводяться
до переоцінки доказів та незгодою
апелянта з висновками суду першої
інстанції по їх оцінці.

На думку колегії суддів доводи
апеляційної скарги щодо наявності
тяжкої обставини, якою апелянт вважає
реальну небезпеку втрати житла, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
така загроза втрати житла на час
укладення спірних договорів залежала
від належного виконання ОСОБА_3 своїх
зобов»язань за договором про іпотечний
кредит № НМІВG3 від 03.10.2007 року та
за кредитним договором № НМІВG3
від 03.10.2007 року.

Колегія суддів вважає, що доводи
апелянта про те, що оспорювані угоди
були підписані ним на вкрай невигідних
для нього умовах не підтверджені
належними та допустимими доказами,
адже після укладення спірних
додаткових угод частина
заборгованості по обох кредитних
договорах була частково списана, а
залишок боргу реструктуризований і
вказана обставина визнається
сторонами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги
в тій частині, що судом порушено норми
матеріального права, а саме: не
застосовано норму, що підлягала до
застосування, колегія суддів вважає їх
необґрунтованими, адже апелянтом не
зазначено, яку саме норму
матеріального права не було
застосовано судом.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, ухвалюючи рішення,
повно і всебічно з'ясував обставини
справи, правильно визначив характер
правовідносин між сторонами, належним
чином мотивував свої висновки, зокрема,
дав обґрунтовану оцінку доводам
позивача, застосував відповідний
матеріальний закон і ухвалив законне і
обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 21 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді:
/підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
А.П. Корніюк