Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування
шкоди,

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа
- ОСОБА_3, про відшкодування шкоди,
посилаючись на те, що 21 березня 2008 року
згідно з кредитним договором № 216379-CRED
позивачем в особі керівника
Стрийського відділення Західного ГРУ
«ПриватБанку» було надано згоду на
видачу експрес-кредиту за програмою
мікрокредитування в сумі 4 500 доларів
США ОСОБА_4 терміном до 16 липня 2009 року.

27 березня 2008 року згідно з кредитним
договором № 217780-CRED позивачем в особі
керівника Стрийського відділення
Західного ГРУ «ПриватБанку» було
надано згоду на видачу експрес-кредиту
за програмою мікрокредитування в сумі
10 тис. дол. США ОСОБА_5 терміном до 16
вересня 2009 року. Поручителем за
кредитами була ОСОБА_3

У ході проведення позивачем заходів
щодо погашення заборгованості за
вказаними кредитними договорами
здійснена зустріч з клієнтами, на яких
оформлені кредитні договори, які
категорично заперечили факт
оформлення ними кредитів.

У ході проведеної перевірки було
встановлено, що оформленням
документів, їх перевіркою та
моніторингом вказаних вище кредитів
займався спеціаліст з «Експрес»
кредитування ОСОБА_1, а ОСОБА_2,
займаючи посаду касира-операціоніста
Стрийского відділення «Міська рада»
Західного ГРУ ПАТ «ПриватБанк»
проводила видачу коштів за вказаними
кредитами, які були оформлені на ОСОБА_4
та ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_1

Посилаючись на викладене та те, що на
порушення вимог наказу від 14 жовтня 2003
року № 1054 «Про затвердження нової
редакції Процедури мікрокредитування»
спеціалістом з «Експрес» кредитування
ОСОБА_1 був сформований пакет
документів, який став підставою для
видачі кредитних коштів банку, а
касир-операціоніст ОСОБА_2 на порушення
п. 5 глави 3 розділу 3 інструкції «Про
касові операції в банках України»
свідомо видавала кошти стороннім
особам та без проведення відповідної
ідентифікації, позивач просив
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 березня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 21 липня 2014 року зазначене
судове рішення скасовано. Ухвалено
нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» по 58 067 грн 42 коп.
заподіяної шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, посилався на те, що договори про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність відповідачі укладали
з ЗГРУ КБ «ПриватБанк», а не з позивачем
ПАТ «ПриватБанк», відтак на момент
видачі коштів договорів про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, як це передбачено ст.
135-1 КЗпП України, з вини позивача з ними
укладено не було, не відповідає
матеріалам справи, а ЗГУ КБ
«ПриватБанк» є філією ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення та
задовольняючи позов, зазначав, що
матеріалами справи доведено наявність
прямої дійсної шкоди та її розмір,
якими неправомірними діями її
заподіяно та те, що до функцій
відповідачів входили обов'язки,
неналежне виконання яких призвело до
заподіяної шкоди, в чому полягає їх
вина, за яких конкретних обставинах
заподіяно шкоду.

Наявність обставин, за яких заподіяна
шкода, порушення трудових обов'язків,
які допустили відповідачі, ступінь їх
вини дають підстави для висновку про
однаковий ступінь вини відповідачів у
заподіянні шкоди та однакову частку в
загальній шкоді.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 21 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
О.І. Євтушенко

В.І. Журавель