Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/6194/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Полонець
Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Шевчук
А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Талько О.Б.,

з участю секретаря судового
засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: орган опіки і
піклування Житомирської міської ради,
про розірвання шлюбу та визначення
місця проживання дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 24 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 Просив
розірвати шлюб між ним та відповідачем,
визначити місце проживання дітей
наступним чином: залишити сина, ОСОБА_3,
на проживання з ним, а доньку, ОСОБА_4, - з
відповідачем. В обґрунтування позову
зазначав, що шлюбні відносини
припинилися фактично. Від шлюбу мають
двох неповнолітніх дітей. Син
висловлює бажання проживати з ним, а
він має належні умови для проживання
сина, матеріально забезпечений, за
характером роботи зможе багато уваги
приділяти сину.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 24 червня 2014 року
позов задоволено частково. Розірвано
шлюб між сторонами. У задоволенні решти
вимог відмовлено. Вирішено питання
судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу. Просить рішення
скасувати в частині відмови в
задоволенні вимоги щодо визначення
місця проживання дітей та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
задовольнити дану вимогу. Вважає, що
рішення суду першої інстанції в цій
частині ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що незважаючи на реєстрацію в
одному будинку, фактично вони з
відповідачем проживають окремо, а
після розірвання шлюбу він має намір
переїхати; оскільки письмового
договору щодо місця проживання дітей
між ним та відповідачем укладено не
було, то суд зобов'язаний визначити
місце проживання дітей.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційного суду
відповідно до принципу
диспозитивності перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
визначенні місця проживання дітей,
оскільки апеляційна скарга подана на
рішення щодо цієї частини вирішених
вимог та в частині вимоги про
розірвання шлюбу рішення не
оскаржується.

Із матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що сторони є
батьками сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10,11).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.160 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Якщо батьки проживають окремо,
місце проживання дитини, яка досягла
чотирнадцяти років, визначається нею
самою.

У пункті 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визначення його недійсним та
поділ спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
місце проживання дитини належить
звертати особливу увагу на її вік та
з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає
проживати. Судам слід враховувати
також положення ст.160 СК, якою
передбачено, що місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків, яка
досягла десяти років, - за спільною
згодою батьків та самої дитини, а місце
проживання дитини, яка досягла
чотирнадцяти років, визначається нею
самою.

На момент ухвалення рішення судом
першої інстанції син ОСОБА_5 досяг
віку чотирнадцяти років, а донька
ОСОБА_4 досягла віку семи років.

Сторони не можуть дійти згоди щодо
місця проживання дітей.

Відповідно до висновку виконавчого
комітету Житомирської міської ради,
орган опіки та піклування вважає за
доцільне визначити місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком, а
малолітньої ОСОБА_4 з матір'ю (висновок
приєднаний до матеріалів справи).

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком з наступних мотивів.

Залишення малолітньої дівчинки на
проживання із матір'ю відповідає
принципу 6 Декларації прав дитини від 20
листопада 1959 року, оскільки малолітня
дитина не повинна, крім тих випадків,
коли є виключні обставини, бути
розлучена із своєю матір'ю та
узгоджується із матеріалами справи,
оскільки самі сторони не заперечують
проти того, щоб донька проживала із
матір'ю та у матеріалах справи відсутні
докази, які б перешкоджали цьому. Так,
ОСОБА_2 характеризується позитивно,
інформація щодо ухилення її від
виконання батьківських обов'язків до
органу опіки не надходила, мати здатна
забезпечити нормальні умови для
проживання, розвитку та навчання
доньки, як жінка здатна виявити більшу
увагу до доньки і турботу про неї,
враховуючи малолітній вік дитини,
формування дівчинки, її фізіологічну
близькість до матері.

Стосовно визначення місця проживання
сина, то ухваленням такого рішення суд
би фактично безпідставно обмежив
права ОСОБА_3, який досяг віку
чотирнадцяти років, самостійно
реалізувати право, передбачене ч.3 ст.160
СК України, тобто визначатися з ким він
бажає проживати: чи то з батьком, чи то
з матір'ю. Таким чином, син має право
самостійно обирати та проживати з тим
із батьків, з ким він бажає.
Характеристика обох батьків не містить
заперечень до цього. Оскільки ОСОБА_3
має право самостійно обрати з ким він
хоче проживати із батьків, то суд
відмовляє позивачу у задоволенні такої
вимоги.

З огляду на викладене, колегія суддів
скасовує рішення суду першої інстанції
в частині відмови у визначенні місця
проживання дітей та ухвалює в цій
частині нове рішення, яким залишає
доньку на проживання із матір'ю, а у
визначенні місця проживання сина із
батьком позивачу відмовляє у
задоволенні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 24 червня 2014 року
скасувати в частині відмови у
визначенні місця проживання дітей та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Визначити місце проживання
доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із матір'ю,
ОСОБА_2.

Відмовити ОСОБА_1 у визначенні
місця проживання сина, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: