Справа № 159/5650/14-ц
Провадження № 2/159/1286/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
22 жовтня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

в складі головуючого - судді
Панасюка С.Л.,

за участю секретаря
Віндюк Н.І.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ковелі справу за
позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України (далі - «Фонду») в
особі Управління виконавчої дирекції
Фонду у Волинській області про
визнання незаконним рішення,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
понесених витрат,

в с т а н о в и в :

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що
він обіймає у відповідача посаду
начальника відділення виконавчої
дирекції Фонду у місті Ковелі. З 23
червня по 24 липня 2014 року йому було
надано щорічну відпустку. Однак, 14
липня 2014 року він змушений був
повернутися до роботи і працював увесь
робочий час до закінчення відпустки 24
липня 2014 року. Повернення до роботи
було зумовлене намаганнями скоротити
чисельність працівників очолюваного
ним відділення, що призвело б до
фактичної зупинки його роботи, а отже,
до неможливості виконання ним своїх
трудових обов'язків як керівника.
Незважаючи на очевидну необхідність
відкликання його з відпустки і його
наполяганні на цьому, відповідач,
невірно тлумачачи норми закону,
відмовив у правовому оформленні такого
відкликання, а саме, не видав наказ про
його відкликання з щорічної відпуски в
період з 14 липня 2014 року по 24 липня 2014
року. Як наслідок, його праця у вказаний
період не може бути легалізована, а сам
він позбавлений можливості відпочити
замість відпрацьованих днів у інший
час. До того ж, відповідач, не видавши
згаданий наказ, позбавив його
можливості оформити службове
відрядження до виконавчої дирекції
Фонду у м. Києві 24 липня 2014 року, куди
він змушений був поїхати за власний
кошт, затративши на переїзд 366 грн. 07
коп. Вказана поїздка завершувала його
зусилля по запобіганню скорочення
чисельності працівників відділення і
ці зусилля виявились не марними: його
доводи були почуті і визнані слушними.
Позивач просить визнати незаконною
відмову відповідача видати наказ про
його відкликання з щорічної відпуски в
період з 14 липня 2014 року по 24 липня 2014
року, зобов'язати відповідача видати
цей наказ, а також просить стягнути з
відповідача в його користь понесені
ним в інтересах роботодавця витрати в
сумі 366 грн. 07 коп.

Відповідач позов не визнав повністю,
вважаючи, що закон не дозволяв йому
відкликати позивача з відпустки у цій
ситуації, до того ж, і не зобов'язував це
робити. Витрати позивача не можуть бути
відшкодовані йому, оскільки він не
оформив службове відрядження у м. Київ.
Просить у позові відмовити повністю.

Позов слід задовольнити повністю.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Вказані норми слід розуміти так, що за
свою працю працівник має отримати
заробітну плату і роботодавець має
забезпечувати йому умови праці,
необхідні для виконання роботи.

Позивач довів, що в період з 14 липня 2014
року по 24 липня 2014 року він відпрацював
увесь робочий час. Вказане
підтверджується табелем обліку
використання робочого часу за липень
2014 року. Відповідач не довів, що табель
містить недостовірні відомості.

Відповідачу було відомо, що позивач
працює у вказаний період, оскільки
останній повідомив його про це
письмовою заявою. До того ж, на вказаній
заяві позивача від 18 липня 2014 року
накладена резолюція, із змісту якої
видно, що заява задоволена (працівнику
відповідача вказано підготувати наказ
про відкликання позивача з відпустки у
зв'язку з виробничою необхідністю і
поданою заявою). Ксерокопія цієї заяви
з резолюцією додана до заперечення
відповідача.

Вказана резолюція повністю відповідає
закону, зокрема, ч.8 ст.79 КЗпП України і
ч.3 ст.12 Закону України «Про відпустки».
Твердження відповідача, що відкликання
позивача з відпустки є порушенням цих
норм, є невірним тлумаченням закону.
Закон не передбачає виключного
переліку випадків, коли працівник може
бути відкликаний з відпустки.
Працівник може виявити ініціативу у
відкликанні себе з відпустки, коли на
роботі обставини складаються так, що
його відсутність на роботі утруднить
виконання ним трудових обов'язків у
майбутньому або ж зробить їх виконання
неможливим. Роботодавець не лише має
право, а і зобов'язаний відкликати
працівника у такому випадку з
відпустки, оскільки згідно умов
трудового договору він взяв на себе
зобов'язання забезпечувати тому умови
праці, необхідні для виконання роботи,
які включають також створення умов для
ефективної і результативної роботи.
Позивач є керівником і згідно умов
трудового договору має забезпечити
належну роботу очолюваної ним
установи. У скороченні працівників
установи позивач вбачав загрозу для її
роботи, а отже, загрозу для належного
виконання ним умов трудового договору.
Тому, на його прохання він мав бути
відкликаний з відпустки. До того ж,
загроза виявилася не надуманою, з його
доводами погодилися.

Щодо понесених позивачем витрат у сумі
366 грн. 07 коп. на поїздку 24 липня 2014 року
до виконавчої дирекції Фонду у м. Києві,
то ці витрати понесені позивачем в
інтересах роботодавця, а тому мають
бути йому відшкодовані. Відповідач, не
видавши без належної підстави наказ
про відкликання позивача з відпустки,
позбавив того, як і самого себе,
можливості оформити службове
відрядження. Тому доводи відповідача
щодо не оформленого позивачем
службового відрядження не можуть бути
визнані слушними.

Позивач, представивши квитки на дорогу
в обидва кінці, а також відмітку
керівника структурного підрозділу
виконавчої дирекції Фонду у м. Києві на
примірнику його звернення до керівника
Фонду, довів, що 24 липня 2014 року він
перебував у справах очолюваної ним
установи у м. Києві, на дорогу куди
витратив власні 366 грн. 07 коп.
Відповідач не спростував цих доказів.
До того ж, як вже було сказано, поїздка,
як і інші дії позивача, не були марними
і його доводи були почуті.

Кошти, витрачені працівником для
потреб роботодавця, мають бути йому
відшкодовані на підставі ч.1 ст.9 ЦК
України, якою передбачено, що положення
цього Кодексу застосовуються до
врегулювання відносин, які виникають у
сферах використання природних
ресурсів та охорони довкілля, а також
до трудових та сімейних відносин, якщо
вони не врегульовані іншими актами
законодавства.

Для врегулювання відносин між
працівником, який витратив свої кошти
для потреб роботодавця, і останнім,
можуть бути використані норми,
передбачені главою 79 ЦК України
(«Вчинення дій в майнових інтересах
іншої особи без її доручення).

Згідно ч.ч.1,2 ст.1158, ч.1 ст.1160 ЦК України,
якщо майновим інтересам іншої особи
загрожує небезпека настання
невигідних для неї майнових наслідків,
особа має право без доручення вчинити
дії, спрямовані на їх попередження,
усунення або зменшення.

Особа, яка вчинила дії в майнових
інтересах іншої особи без її доручення,
зобов'язана при першій нагоді
повідомити її про свої дії. Якщо ці дії
будуть схвалені іншою особою, надалі до
відносин сторін застосовуються
положення про відповідний договір.

Особа, яка вчинила дії в майнових
інтересах іншої особи без її доручення,
має право вимагати від цієї особи
відшкодування фактично зроблених
витрат, якщо вони були виправдані
обставинами, за яких були вчинені дії.

Витрати позивача на поїздку до
виконавчої дирекції Фонду у м. Києві
були виправдані обставинами, за яких
вони були вчинені. Рішення про
скорочення чисельності працівників
очолюваного позивачем відділення
Фонду було помилковим, могло призвести
до невигідних для відповідача
наслідків, оскільки робота одного із
підпорядкованих йому відділень була б
порушена. Роботодавець фактично визнав
викладене, переглянувши рішення про
скорочення чисельності працівників, а
отже, визнав і необхідність понесених
позивачем в його інтересах витрат, коли
той змушений був в інтересах
відповідача їхати до виконавчої
дирекції Фонду у м. Києві з тим щоб
запобігти помилковому скороченню і
його негативним наслідкам.

Тому ці витрати мають бути
відшкодовані позивачу.

Судові витрати, які мають бути стягнуті
з відповідача, складаються з оплати
судовим збором немайнової та майнової
вимог в сумі 487 грн. 20 коп. (243,60 грн. х 2).

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 223
ЦПК України, на підставі ч.1 ст.21, ч.8 ст.79
КЗпП України, ч.3 ст.12 Закону України
«Про відпустки», ч.1 ст.9, ч.ч.1,2 ст.1158, ч.1
ст.1160 ЦК України суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконною відмову Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Волинській
області видати наказ про відкликання
начальника відділення виконавчої
дирекції Фонду у місті Ковелі ОСОБА_1 з
щорічної відпуски в період з 14 липня 2014
року по 24 липня 2014 року.

Зобов'язати Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Волинській
області видати наказ про відкликання
начальника відділення виконавчої
дирекції Фонду у місті Ковелі ОСОБА_1 з
щорічної відпуски в період з 14 липня 2014
року по 24 липня 2014 року.

Стягнути з Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Волинській
області в користь ОСОБА_1 понесені ним в
інтересах роботодавця витрати в сумі 366
(триста шістдесят шість) грн. 07 коп.

Стягнути з Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Волинській
області в дохід держави судові витрати
в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн.
20 коп. (за одну немайнову і одну майнову
вимоги).

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, - протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
С.Л.ПАНАСЮК