Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2656/14 Головуючий у
суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
УХВАЛА

15.10.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 11 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою судді Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 11
вересня 2014 року задоволено заяву
ОСОБА_3 про забезпечення її позову до
ОСОБА_2 про стягнення компенсації
завданих збитків у сумі 192 389 грн. 67 коп.
та відшкодування моральної шкоди.
Позов забезпечено шляхом накладення
арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2.

Не погоджуючись з ухвалою,
відповідач подав апеляційну скаргу у
якій просить скасувати цю ухвалу.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
ухвала постановлено з порушенням норм
процесуального права: суд не
обґрунтував необхідність забезпечення
позову, всупереч роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України забезпечив
вимоги немайнового характеру, не
врахував безпідставність вимог
позивача та наявність пред'явленого
зустрічного позову.

Письмові заперечення від
відповідача на апеляційну скаргу не
надійшли.

В судове засіданні відповідач,
повідомлений належним чином про час та
місце розгляду справи про що свідчить
письмове повідомлення про вручення
судової повістки позивачу 13 жовтня 2014
року, не з'явився.

Позивач, повідомлена про час та
місце розгляду справи, також в судове
засідання особисто не з'явилася, але її
представник, ОСОБА_4, в судовому
засіданні заперечив проти доводів
апеляційної скарги і просив відхилити
її.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представник позивача, перевіривши
законність та обґрунтованість ухвали
судді в межах встановлених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що
19 серпня 2014 року ОСОБА_3 пред'явила
позов до ОСОБА_2 про стягнення
компенсації завданих збитків у сумі 192
389 грн. 67 коп. та відшкодування
моральної шкоди. Позов обґрунтовано
тим, що в ніч з 20 на 21 грудня 2013 року
відповідач спричинив залиття належної
їй на праві власності квартири АДРЕСА_1
та спричинив їй шкоду у вигляді
пошкодження внутрішнього облицювання
квартири. За їх спільною домовленістю
визначено розмір завданих їй збитків у
сумі 15000 дол. США, що становить
еквівалент 192 389 грн. 67 коп., які
відповідач зобов'язався сплатити до 23
червня 2014 року про що свідчить надана
ним розписка, але своє зобов'язання не
виконав. Крім того відповідач завдав їй
моральної шкоди.

Відповідач пред'явив зустрічний
позов про визнання недійсною розписки
з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України, та акту про залиття квартири
через його невідповідність вимогам
законодавства.

Крім того, позивач звернулася до
суду із заявою про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на все
нерухоме майно, яке належить
відповідачу.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Пленумом Верховного Суду України у
п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9
«Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» роз'яснив, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про
забезпечення позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що між сторонами виник спір, який
підлягає розгляду судом, а звернення
позивача з позовом не було формальним
про що свідчать взаємні вимоги сторін
та невизнання ними вимог, пред'явлених
один одному.

Враховуючи, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1,
являється особою пенсійного віку, а
сума пред'явлених до нього вимог є
значною, суд обґрунтовано припустив
можливість утруднення виконання
можливого рішення суду.

Позов може бути забезпечений,
зокрема, накладенням арешту на майно
або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК
України).

Відповідно до роз'яснень, наданих
Пленумом Верховного Суду України у п. 3
постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» згідно з п. 1 ч. 1
ст. 152 ЦПК позов майнового характеру
дозволяється забезпечувати шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи,
заявлені позивачем вимоги про
стягнення збитків носять майновий
характер, отже висновок суду про
можливість забезпечення заявленого
позову шляхом накладання арешту на
належне відповідачу на праві власності
нерухоме майно не суперечить вимогам
цивільного процесуального
законодавства.

Разом з тим, позивач пред'явила
вимоги немайнового характеру - про
відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції цьому
належної оцінки не дав і допустив
забезпечення всіх вимог позивача у
спосіб, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 151 ЦПК
України.

Однак з таким висновком суду
погодитися неможна.

Крім того, накладаючи стягнення на
все нерухоме майно відповідача, суд не
врахував розмір пред'явлених до нього
вимог майнового характеру.

Накладення арешту на майно
відповідача у розмірі більшому ніж
розмір пред'явлених до нього вимог
матиме наслідок у вигляді
неправомірного обмеження майнових
прав відповідача, що є неприпустимим.

У зв'язку з викладеним колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржувана
ухвала суду першої інстанції підлягає
зміні.

Керуючись ст.ст. 151, 303, 307, 312, 313, 314,
315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 11 вересня 2014 року
змінити.

Накласти в межах 192 389 (ста
дев'яносто двох тисяч трьохсот
вісімдесяти дев'яти) грн. 67 коп. арешт на
нерухоме майно, що належить ОСОБА_2,
реєстраційний номер картки платника
податків НОМЕР_1, адреса місця
реєстрації: АДРЕСА_1.

В решті ухвалу суду першої
інстанції залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)