Справа № 520/3105/14-ц
Провадження № 2/520/3719/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.

при секретарі - Козловій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які діють в інтересах своєї
малолітньої доньки ОСОБА_5, за участю
третьої особи Органу опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання договорів дарування
недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського
районного суду м. Одеси з вказаним
позовом та в останній редакції
позовних вимог та просив суд визнати
недійсним договір дарування №902
житлового будинку з надвірними
спорудами, розташований на земельній
ділянці, площею 0,049 га за адресою:
АДРЕСА_1 від 20.08.2012 року, посвідчений
державним нотаріусом ОМНО Токарською
Т.В. та договір дарування № 906 земельної
ділянки площею 0,049 га за адресою:
АДРЕСА_1 від 20.08.2012 року, посвідчений
державним нотаріусом ОМНО Токарською
Т.В.

Обґрунтовуючи свої вимоги
позивач виходив з того, що вказаний
житловий будинок з надвірними
спорудами є сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та договір
про його дарування відповідачем
неповнолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1,
укладено без додержання законодавства
внаслідок чого було порушено майнові
права позивача. В обґрунтування
позовних вимог зазначено, що
відповідач не отримав належної згоди
від позивача на дарування нерухомого
майна, що на думку останнього є сумісно
нажитим майном подружжя (що відповідно
до законодавства мала мати письмову,
нотаріально посвідчену форму), у
зв'язку з чим позивач вважає що при
укладенні договорів було порушено
визначені ст. 203 ЦК засади щодо
відповідності правочину внутрішній
волі сторони такого правочину, що в
свою чергу є підставою недійсності
договору в контексті ст. 215 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2
звернулась до суду із запереченнями у
яких посилалась на те, що спірне
домоволодіння перебувало в приватній
власності її довірителя та вказувала
на безпідставність посилань позивача
на положення ст. 203, 215 ЦК України,
оскільки правочини були вчинені з
додержанням передбачених законом
вимог. Зазначила, що отримання згоди
позивача на розпорядження майном, яке
належало ОСОБА_2 на праві приватної
власності непотрібно. Таким чином
представник відповідача просила суд
відмовити у задоволенні позову,
оскільки договір дарування укладено
відповідно вимог закону та сторонами
виконано всі істотні умови такого
договору.

В останнє судове засідання
відповідачі та представник третьої
особи не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, про поважні причини своєї неявки
суд не повідомили у зв'язку із чим суд
розглянув справу за їхньої відсутності
на підставі наявних доказів.

Представник позивача у судовому
засіданні наголосила на тому, що
представники відповідача умисно
вживають заходів щодо затягування
провадження у справі зловживаючи
своїми процесуальними правами
заявляючи клопотання про відкладенні
судових засідань з надуманих підстав, а
тому, вказуючи на обізнаність сторони
відповідача щодо розгляду справи
судом, обставин справи та ходу її
розгляду, щодо місця дати та часу
судового засідання, просила суд
розглядати справу за відсутності
сторони відповідача, на підставі
наявних серед матеріалів справи
доказів та раніше наданих сторонами
пояснень.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, можливим розглянути справу за
відсутності відповідача та його
представників із врахуванням наданих
ними раніше пояснень та ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Так, з матеріалів справи та пояснень
сторін судом встановлені наступні
фактичні та юридичні обставини.

Відповідно до договору купівлі
продажу від 20.09.2007 року що посвідчено та
зареєстровано у відповідному реєстрі
за №2-2629 Державним нотаріусом шостої
одеської державної нотаріальної
контори, Петрушенко Т.А. у день його
укладення, ОСОБА_2 придбала у власність
житловий будинок АДРЕСА_1.

01.10.2007 року вказаний договір
купівлі-продажу було зареєстровано у
КП «ОМБТІ та РОН», про що свідчить витяг
№16114364, зі змісту якого вбачається,
зокрема, що зазначений будинок
перебуває у приватній власності ОСОБА_2

Відповідно до Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№723123 від 30.04.2009 року, земельна ділянка
за адресою АДРЕСА_1, загальною площею
0,0490 га, така земельна ділянка належить
на праві приватної власності ОСОБА_2

На теперішній час, згідно
інформаційної довідки з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна №19988678
від 03.04.2014 року, право власності на
будинок за адресою АДРЕСА_1,
зареєстровано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
на підставі договору дарування
будинку, серія та номер: 902, виданий
20.08.2013 року, видавник: ОСОБА_6, приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу. З аналізу тієї ж
довідки вбачається, що право власності
на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1
на теперішній час також зареєстровано
за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі
договору дарування земельної ділянки,
серія та номер 906, виданий 20.08.2013 року,
видавник: ОСОБА_6, приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу.

Оглянувши у судовому засіданні копії
зазначених договорів дарування, що
були надані ОСОБА_6, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу суд встановив
наступне: відповідно до змісту
договорів дарування дарувальник,
ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5
(обдарована) в інтересах якої діяли
батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, прийняла у
дарунок будинок АДРЕСА_1 (за договором
№902 від 20.08.2013 року) та земельну ділянку
АДРЕСА_1 (за договором №906 від 20.08.2013
року). Укладаючи та посвідчуючи
вказані договори їх сторони та
нотаріус виходили з того, що дарунки,
тобто будинок та земельна ділянка
АДРЕСА_1, на час укладення договорів
перебували у приватній власності
дарувальника про що дарувальником
складено відповідні нотаріально
посвідчені заяви від 20.08.2014 року та
об'єктивно підтверджується аналізом
досліджених вище Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ №723123 від 30.04.2009 року та
договору купівлі-продажу від 20.09.2007
року, відомостей про скасування, не
чинність або недостовірність яких суду
не надано.

При цьому суд окремо зазначає, що на час
розгляду справи питання про визнання
зазначеного домоволодіння (будинку та
земельної ділянки) сумісно нажитим
майном подружжя, яким у період з 20.09.1996
року по 22.06.2012 року були ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 (відповідно до рішення
Київського районного суд м. Одеси від
22.06.2012 року, справа №1512/5696/2012) остаточно
не вирішено, оскільки попри посилань
позивача на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 02.12.2013 року
№1512/3202/2012, виконання якого призупинено
згідно ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05.02.2014 року, та
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12.10.2012 року №1512/2523/2012, що
відповідно до пояснень сторін на час
розгляду справи законної сили не
набуло, оскільки було своєчасно
оскаржене до Апеляційного суду
Одеської області, за такого скаргою
було відкрито апеляційне провадження
та на час вирішення судом цієї справи
зазначену скаргу по суті ще не
розглянуто, зміст таких рішень не має
приюдиційного значення для вирішення
цієї справи, в розумінні ч.3 ст. 60 ЦПК
України, натомість питання про
визнання спірного майна сумісно
нажитим майном подружжя в рамках
провадження по цій справі не
порушувалось, відповідно до положень
ст. 11 ЦПК України вирішенню з
ініціативи суду не підлягає, та
відповідно до положень ст. 122, 207 ЦПК
України не може бути вирішено в рамках
провадження по цій справі, оскільки у
суду є достатні відомості про розгляд
спору про визнання зазначеного майна
сумісно нажитим майном подружжя та
його поділ іншим судом.

Відповідно до ст. 10, ст. 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості; кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1-3 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість,
достовірність представлених стороною
позивача доказів, дійшов висновку про
недоведеність позивачем наявності
підстав, встановлених законом для
визнання вказаного правочину
недійсним, що є безумовною підставою
для відмови у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного суд
вважає, що згідно наданих суду та
досліджених у судовому засіданні
доказів, пояснень сторін, вірним буде
висновок про те, що на час розгляду
даної справи відповідача ОСОБА_2 слід
вважати власником будинку (у період з
20.09.2007 року по 20.08.2013 року) та земельної
ділянки (з 30.04.2009 року по 20.08.2013 року), що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а з
такого вбачаються наступні наслідки.

Відповідно до налізу положень ст. 316-319
ЦК України правом власності є право
особи на майно, що включає в себе право
володіння, користування та
розпорядження, якими така особа
користується на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 717, 718 ЦК
України, договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в
тому числі гроші та цінні папери, а
також нерухомі речі.

Так, ОСОБА_2, будучи належним власником
вказаних будинку та земельної ділянки,
розпоряджаючись своїм майном на
власний розсуд відчужила його на
користь ОСОБА_5, як його прийняла у
власність, у спосіб, передбачений
законом, а саме - шляхом укладення
досліджених вище договорів дарування
за формою, що відповідає положенням
ст.ст. 203, 209, ч.2 ст. 719 ЦК України, а за
такого, приймаючи до уваги й те, що
відповідно до встановлених обставин
справи сторонами договорів дарування
їх істотні умови були виконані в
повному обсязі, суд вважає за необхідне
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, у випадку, коли у задоволенні
позовних вимог судом відмовлено у
повному обсязі, понесені позивачем
судові витрати відшкодуванню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,11, 14, 60, 208, 212-215 ЦПК
України, ст. 203, 209, 316-319, 717-719 ЦК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють в інтересах
своєї малолітньої доньки ОСОБА_5, за
участю третьої особи Органу опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання договорів дарування
недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області шляхом подання
до Київського районного суду міста
Одеси апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Прохоров П. А.