Справа №647/2236/13-ц
Провадження № 2/647/444/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2014 року Бериславський районний суд
Херсонської області у складі:

головуючого судді Волошина Р.Р.,

за участю секретаря Коваленко Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача
ОСОБА_2,

за участю відповідача ОСОБА_3,

за участю представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

за участю відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду у місті
Бериславі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_5 про визнання договору позики
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, в якому вказав, що 01
березня 2009 року надав відповідачам
позику у сумі 120000 гривень, про що
свідчить розписка ОСОБА_5 В зв'язку з
тим, що відповідачі розірвали шлюб,
вирішують питання про розподіл
спільного майна подружжя та не дійшли
згоди хто віддаватиме борг, просить
стягнути з відповідачів солідарно на
свою користь борг у сумі 120000 гривень,
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 1200 гривень та витрати за
надання юридичної допомоги у сумі 5000
гривень.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання
договору позики недійсним, в якому
зазначила, що про отримання грошей її
чоловіком у сумі 120000 гривень по
розписці від 01 березня 2009 року їй
нічого не було відомо. Вважає, що цей
договір укладено за попередньою
домовленістю між батьком та сином без
фактичної передачі грошей, без її згоди
як дружини, що суперечить ст.65 СК
України та свідчить про його
недійсність. Просить суд визнати
недійсним договір позики, укладений 01
березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на
суму 120000 гривень.

Позови об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник первісний позов
підтримали з підстав, зазначених у
позовній заяві, зустрічний позов не
визнали. ОСОБА_1 суду пояснив, що позику
в сумі 120000 гривень він надав подружжю
ОСОБА_1 для розвитку господарства, щоб
останні купили собі земельну ділянку,
облаштували її та вирощували виноград.
Позику передав в себе вдома у
приміщенні кухні та дана позика
знаходилась у його будинку у кімнаті
сина ОСОБА_5, який по мірі потреби брав
гроші. На даний час ОСОБА_5 розлучився з
ОСОБА_3 та у судовому порядку ділять
спільне майно, а тому з метою повернути
борг, який вони добровільно не
повертають звернувся до суду з
зазначеним позовом. Зустрічний позов
не визнає, оскільки позику передавав у
присутності ОСОБА_3, яка не
заперечувала проти отримання позики, а
коли настав час повертати позику
почала заперечувати. Просить первісний
позов задовольнити у повному обсязі, у
задоволенні зустрічного позову
відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 первісний позов
визнав повністю, зустрічний позов не
визнає, оскільки колишня дружина
ОСОБА_3 знала про позику та усно давала
свою згоду на неї, гроші витрачені були
на потреби сім'ї, просить у задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в
судовому засіданні первісний позов не
визнали, на задоволенні зустрічного
позову наполягали. ОСОБА_3 пояснила, що
згоди на укладення договору позики
вона не надавала, договір позики
укладений між батьком та сином не в
інтересах сім'ї, майно, одержане за
договором позики є об'єктом права
приватної власності ОСОБА_5 та він є
одноособовим боржником за
зобов'язаннями, що виникають із
договору позики. Оскільки вона згоди на
укладання договору не надавала, про
позику їй відомо не було, грошових
коштів вона не бачила та не витрачала
їх, вважає, що договір позики є
недійсним.

Вислухавши сторони та їх
представників, дослідивши письмові
докази, суд приходить до наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом предявлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01 березня
2009 року уклав договір позики з
відповідачем ОСОБА_5, відповідно до
якого останній отримав позику в сумі
120000 гривень на потреби сім'ї (придбання
землі, влаштування шпалери та
крапельного зрошення, посадки
винограду), яку зобов'язувався
повернути через чотири роки, але не
пізніше кінця 2013 року, про що ОСОБА_5
особисто написав розписку (а.с.6).

Пред'явлення позивачем ОСОБА_1 позову
до суду є вимогою про повернення боргу.
І з часу пред'явлення позову - з 10.07.2013
року до теперішнього часу борг у
повному обсязі не повернуто.

Наявність у ОСОБА_1 розписки свідчить
про неповернення відповідачем позики.
Однак згідно розписок від 10 квітня 2014
року та від 15 травня 2014 року ОСОБА_5
повернув ОСОБА_1 частину боргу у сумі
18000 гривень (а.с.133,134).

Судом встановлено, що позичальник
ОСОБА_5 на час укладення договору
позики знаходився у зареєстрованому
шлюбі у період з 18.11.2006 року по 29.06.2013
року з ОСОБА_3

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
надати суду докази, якими вона
обгрунтовує свої вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст.61 ЦПК України.

Звертаючись до суду з вимогою про
солідарне стягнення коштів, в тому
числі і з відповідача ОСОБА_3, позивач
ОСОБА_1 не надав суду достатніх доказів
на підтвердження обставин, з якими він
пов'язує свої вимоги.

У відповідності до вимог ч.4 ст.65 СК
України, договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не
довів, і судом не встановлено, що 01
березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
був укладений договір позики в
інтересах сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і те,
що одержані за договором грошові кошти,
використані на потреби сім'ї, оскільки
належних та допустимих доказів ОСОБА_1
на підтвердження зазначеного суду не
надав.

Суду не надано доказів, що усі 120000
гривень, які отримав ОСОБА_5 за
роспискою, були витрачені на потреби
його сім'ї.

Сам по собі текст розписки від 01
березня 2009 року про те, що грошові кошти
взяті на потреби сім'ї, не може бути
підтвердженням того, що договір позики
укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_5, і що
одержані за договором грошові кошти
використані на потреби сім'ї.

Із наданої позивачем копії довідки
(а.с.135) вбачається, що ОСОБА_1 06.04.2009 року
придбав кіл, тому вона не може бути
доказом витрачання грошових коштів за
позикою в інтересах сім'ї ОСОБА_1.

Суд вважає, що ОСОБА_5 - позичальник є
одноособовим власником отриманого по
договору позики майна і це майно
вважається об'єктом права приватної
власності ОСОБА_5 та він є одноособовим
боржником за зобов'язанням, яке виникає
з цього договору.

Судові витрати позивача ОСОБА_1
складають 1200 гривень - оплата судового
збору (а.1), 5000 гривень - витрати на
правову допомогу (а.с.10-12).

Таким чином з відповідача ОСОБА_5 на
користь позивача ОСОБА_1 необхідно
стягнути 102000 гривень боргу за позикою
від 01 березня 2009 року, 1200 гривень в
рахунок відшкодування витрат по сплаті
судового збору та 5000 гривень в рахунок
відшкодування витрат на правову
допомогу.

Отже, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5
про стягнення боргу за договором
позики підлягає задоволенню частково.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики необхідно відмовити, оскільки
вони є необґрунтованими.

Разом з тим суд не знаходить підстав
для задоволення зустрічного позову
щодо визнання укладеного договору
позики недійсним.

Заявляючи зустрічну позовну вимогу про
визнання недійсним укладеного між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору позики,
відповідач посилався на вимоги ст.65 СК
України, а саме, що вона, як дружина не
надавала своєї згоди на укладення
зазначеного договору, яка повинна бути
надана письмово.

Однак, як вбачається зі змісту ст.65 СК
України, зазначена норма закону
регламентує «Право подружжя на
розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2
зазначеної статті - дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Оскільки оскаржуваний відповідачем
договір позики не є договором щодо
розпорядження спільним майном
подружжя, а фактично є правочином за
яким набувається майно, згода другого
подружжя на укладення такого
правочину, на підставі вимог ст.65 СК
України не потрібна.

Отже, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для визнання
договору позики недійсним.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З зазначеного вище вбачається, що не
підлягають відшкодуванню судові
витрати ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу за договором позики
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 102000
гривень боргу за позикою від 01 березня
2009 року, 1200 гривень в рахунок
відшкодування витрат по сплаті
судового збору та 5000 гривень в рахунок
відшкодування витрат на правову
допомогу, а всього 108200 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_5 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання
договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Херсонської області через
Бериславський районний суд
Херсонської області, шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя
Р.Р. Волошин