АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/2700/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3255/14
Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.
Доповідач Карнаух П. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Карнауха П.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі - Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВІОЛА
МЕДТЕХНІКА»

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 24 вересня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІОЛА МЕДТЕХНІКА»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 24 вересня 2014 року позов
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІОЛА МЕДТЕХНІКА»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера з
продажу ТОВ «ВІОЛА МЕДТЕХНІКА» з 05
лютого 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «ВІОЛА МЕДТЕХНІКА» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 05 лютого 2014
року в сумі 9552,13 грн.

Стягнуто з ТОВ «ВІОЛА МЕДТЕХНІКА» на
користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 3000,00 грн.

Вирішено питання стягнення судових
витрат.

Допущено негайне виконання рішення в
частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та
в частині виплати середнього заробітку
за час вимушеного прогулу в сумі
платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі представник ТОВ
««ВІОЛА МЕДТЕХНІКА» з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права, неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, не дослідження доказів та
ненадання їм належної оцінки,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення місцевого суду та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Посилається на те, що позивач за час
перебування у трудових відносинах з
відповідачем зарекомендувала себе з
негативного боку, не виконувала
належним чином свої посадові обов'язки,
порушувала трудову дисципліну,
зокрема, 05.02.2014 р. залишила робоче місце
з 13:00 год. до 17:00 год., а 10.02.2014 р. з'явилася
на роботі об 11:00 год. за
місцезнаходженням юриста підприємства
та вимагала повернути трудову книжку,
не надавши пояснень відсутності на
роботі з 05.02.2014 р.

Зазначає, що чинним законодавством не
встановлено строк, протягом якого
працівник зобов'язаний повідомити
адміністрацію підприємства про видачу
лікарняного листа.

Вказує, що роботодавець намагався
з'ясувати у позивача, чи перебувала
вона на лікарняному, чи був оформлений
листок непрацездатності та
пропонували надати його, на що остання
відмовилася. Після чого позивач була
звільнена на підставі п.4 ст. 40 КЗпП
України за прогул, їй було видано копію
наказу про звільнення, який вона
відмовилася підписати, та повністю
проведений розрахунок при звільненні.

Доказів щодо звернень позивача до
лікаря позивачем не надано, завдання
моральної шкоди також не доведено.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги, з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд,виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює належність,
допустимість,достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Як установлено місцевим судом та
вбачається з матеріалів справи,
позивач перебувала у трудових
відносинах з відповідачем на підставі
трудового договору від 28.08.2013 року, про
що внесено запис у трудову книжку (а.с.
43-44, 8-9).

У період з 25.01.2014 р. по 10.02.2014 р. ТОВ
«ВІОЛА МЕДТЕХНІКА» було складено Акти
про порушення позивачем правил
внутрішнього трудового розпорядку (а.с.
27-34).

Наказом № 6"к" від 05.02.2014 р. позивач була
звільнена з 05.02.2014 р. з посади менеджера
стоматологічних матеріалів,
відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України за
прогул, (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дгня), без поважних причин.
Також у наказі зафіксовано, що в зв'язку
з невизначеністю щодо причин
відсутності на робочому місці,
з'ясування таких причин не вдалося
можливим. Працівник повідомив, що на
лікарняному не перебуває, листок
непрацездатності не оформлений (а.с. 7).

Актом від 10.02.2014 р. відповідач
зафіксував відмову позивача від
підпису про отримання наказу про
звільнення (а.с. 42).

17.02.2014 р. з позивачем проведено
розрахунок, що підтверджується
відомостями на виплату грошей та
видатковими касовими ордерами (а.с.35-40).

Місцевим судом також установлено та
вбачається з матеріалів справи, що з
05.02.2014 р. по 08.02.2014 р. позивач була
звільнена від роботи на підставі
листка непрацездатності серії АГМ №
551179 (а.с. 5).

Записи про хворобу позивача у період з
05.02.2014 р. наявні також у медичній картці
амбулаторного хворого, копія якої
міститься у справі (а.с. 56-61).

Згідно Листа 2-ї міської клінічної
лікарні м. Полтави (а.с. 95), ОСОБА_1
перебуває на обліку по вагітності у
жіночій консультації 2-ї МКЛ м. Полтави
з 05.03.2014 р. (термін вагітності 7 тижнів).
Станом на 15.07.2014 р. термін вагітності 26
тижнів.

Задовольняючи частково позов, місцевий
суд обґрунтовано виходив з того, що
позивач звільнена з роботи незаконно.

Такі висновки місцевого суду
відповідають встановленим по справі
обставинам та ґрунтуються на законі,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України, не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму
ВСУ № 9 від 06.11.92 Правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як
передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так
й інших випадків, коли розірвання
трудового договору відповідно до
чинного законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також
інші відпустки, що надаються
працівникам як із збереженням, так і
без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обгрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника (ст. 47 КЗпП).

Звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести років - частина шоста статті 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору (ч. 3 ст. 184 КЗпП).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 367 КЗпП України, суд
допускає негайне виконання рішень у
справах про: присудження працівникові
виплати заробітної плати, але не більше
ніж за один місяць; поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р.
роз'яснено, що Розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. У випадках, коли межі
відшкодування моральної шкоди
визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити
з такого розміру мінімальної
заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви.

Встановивши зазначені обставини
справи, провівши системний аналіз
правових норм, що регулюють спірні
відносини, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову в частині
поновлення позивача на роботі з 05.02.2014
р., стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, розрахунок якого
проведено у відповідності з нормами
чинного законодавства та розмір якого
не викликає сумнівів у колегії суддів;
а також обґрунтовано стягнув з
відповідача на користь позивача 3000,00
грн. моральної шкоди, врахувавши при
цьому роз'яснення, що містяться у
Постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р.,
характер правопорушення, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, наявність вини відповідача, а
також враховано вимоги розумності та
справедливості.

Посилання апеляційної скарги на
порушення позивачем трудової
дисципліни, не надання позивачем
листка непрацездатності та доказів
щодо звернень позивача до лікаря та
завдання моральної шкоди, - не
спростовують вірних висновків суду про
незаконність звільнення позивача, яка
перебувала у стані вагітності, з роботи
за прогул, наявність якого
відповідачем не доведена, натомість
спростована наявними у справі
доказами, яким суд першої інстанції
надав належну правову оцінку.

Суд першої інстанції повно та
об'єктивно встановив фактичні
обставини справи і дав їм належну
правову оцінку, дослідив надані
сторонами докази, на підставі яких
дійшов вірного висновку про наявність
підстав для задоволення позову про
позбавлення батьківських прав та
відмови у задоволенні зустрічних
позовних вимог за недоведеністю.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВІОЛА
МЕДТЕХНІКА», - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 24 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/
П.М.Карнаух

Судді: /підпис/
Ю.В.Дряниця

/підпис/
Т.О.Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області
П.М. Карнаух