інстанції: Плахтій І.Б. Провадження №
22-ц/773/250/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Завидовської-Марчук О.Г.,
Свистун О.В.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю представника позивача Мірчука
В.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України",
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
поруки за апеляційними скаргами
позивача публічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" та
відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 грудня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23
грудня 2013 року первісний позов ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в
користь ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" в
особі філії АТ "Укрексімбанк" у
м. Луцьку заборгованість:

- за кредитним договором № 86708С5 від 25
квітня 2008 року в розмірі 14386,76 доларів
США, що в еквіваленті складає 114993,37 грн.;

- за кредитним договором № 86707С22 від 30
серпня 2007 року в розмірі 93466,63
швейцарських франків, що в еквіваленті
складає 820749,82 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" в особі філії АТ "Укрексімбанк"
у м. Луцьку 3219 грн. судового збору. В
решті первісного позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки №
86712Р1 від 29 лютого 2012 року, укладений між
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України", ОСОБА_2, ОСОБА_4

Стягнути з ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України",
ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 по 53,65 грн.
судового збору з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення заборгованості з ОСОБА_4
та задоволення зустрічного позову про
визнання недійним договору поруки
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що судом першої інстанції при
постановленні рішення неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, порушено норми
процесуального права та неправильно
застосовано норми матеріального права.
Просить скасувати рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 грудня 2013 року в частині
відмови в стягненні заборгованості з
ОСОБА_4 на користь ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" та
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
про визнання недійсним договору поруки
і ухвалити в цій частині нове рішення,
яким первісний позов задовольнити
повністю, а в задоволенні зустрічного
позову відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
зазначає, що вищезазначене рішення в
частині стягнення з нього
заборгованості постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 грудня 2013 року в частині
задоволення первісного позову та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в позові.

Заслухавши пояснення представника
позивача Мірчука В.В. та представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги позивача ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" та відповідача ОСОБА_2 слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов
частково та повністю зустрічний позов
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 не підписувала договір поруки, а
відповідач ОСОБА_2 не виконав належним
чином умов кредитних договорів,
укладених з ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" 30
серпня 2007 року та 25 квітня 2008 року, в
результаті чого станом на 3 грудня 2013
року утворилась заборгованість за
кредитним договором № 86707С22 від
30 серпня 2007 року в розмірі 93466,63
швейцарських франків та за кредитним
договором № 86708С5 від 25 квітня 2008 року в
розмірі 14386,76 доларів США.

Судом встановлено, що 30 серпня 2007 року
між ВАТ "Державний експортно-імпортний
банк України", правонаступником якого є
ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № 86707С22, відповідно
до умов якого останньому надано кредит
в сумі 135000 швейцарських франків з
кінцевою датою погашення кредиту 29
серпня 2013 року, зі сплатою процентів за
користування кредитом у валюті кредиту
в розмірі річної процентної ставки, яка
визначається наступним чином: (LIBOR
(12m)+5,15 %, але не менше 8,24 % річних (т. 1 а.с.
6-9).

25 квітня 2008 року між ВАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № 86708С5,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит в сумі 32800 доларів
США з кінцевою датою погашення кредиту
24 квітня 2014 року, зі сплатою процентів
за користування кредитом у валюті
кредиту в розмірі річної процентної
ставки 12,00 % річних (т. 1 а.с. 17-21).

Згідно наявного в матеріалах справи
договору поруки № 86712Р1 від 29
лютого 2012 року, укладеного між ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" та відповідачами, відповідач
ОСОБА_4 зобов'язалася солідарно
відповідати перед банком за своєчасне
та повне виконання ОСОБА_2 зобов'язань
за кредитним договором № 86707С22 від
30 серпня 2007 року та кредитним
договором № 86708С5 від 25 квітня
2008 року, укладеними між ВАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" та
ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 28, 29).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як вбачається з висновку експерта № 723
від 10 січня 2013 року підписи в графах
"Поручитель" у договорі поруки № 86712Р1
від 29 лютого 2012 року виконані не ОСОБА_4,
а іншою особою з наслідуванням підпису
ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 128-132).

Судом першої інстанції зроблено
правильний висновок щодо визнання
договору поруки № 86712Р1 від 29 лютого 2012
року, укладеного між ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України", ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним на
підставі вищезазначених норм виходячи
із обставин, викладених у висновку
експерта.

Про кримінальну відповідальність за
ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо
неправдивий висновок та відмову без
поважних причин від виконання
обов'язків у суді експерта попереджено
ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 6 листопада 2012
року про призначення судової
почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 123),
також у вступній частині висновку
міститься підпис експерта під
попередженням про кримінальну
відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК
України (т. 1 а.с. 128).

На думку колегії суддів позивач не
навів доказів, які б свідчили про
необґрунтованість висновку судової
почеркознавчої експертизи та не навів
обставин, які б могли викликати сумнів
у правильності вказаного висновку.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, у встановлений строк
(термін).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що банк
виконав умови кредитних договорів, а
позичальник в свою чергу отримав кошти,
що підтверджується меморіальним
ордером № 1 від 30 серпня 2007 року (т. 1 а.с.
31) та заявою на видачу готівки № 533 від 25
квітня 2008 року (т. 1 а.с. 30).

У зв'язку з невиконанням позичальником
умов кредитних договорів та з
урахуванням поданої в суді першої
інстанції заяви про збільшення
позовних вимог від 3 грудня 2013 року (т. 2
а.с. 23, 24) станом на 3 грудня 2013 року
утворилась заборгованість:

- за кредитним договором № 86707С22 від 30
серпня 2007 року в розмірі 93466,63
швейцарських франків, що в гривневому
еквіваленті за курсом Національного
банку України станом на 3 грудня 2013 року
становить 820749,82 грн., з яких основний
борг 51696,63 швейцарських франків (453958,81
грн.), нараховані відсотки 6519,26
швейцарських франків (57246,97 грн.),
пеня по простроченому основному боргу
12184,52 швейцарських
франків (106994,79 грн.), пеня по відсотках
656,22 швейцарських франків (5762,40
грн.), штрафна санкція 22410,00
швейцарських франків (196786,85 грн.) (т. 2
а.с. 25-28);

- за кредитним договором № 86708С5 від 25
квітня 2008 року в розмірі 14386,76 доларів
США, що в гривневому еквіваленті за
курсом Національного банку України
станом на 3 грудня 2013 року становить
114993,38 грн., з яких основний борг 6733,21
доларів США (53818,55 грн.), нараховані
відсотки 911,64 доларів США (7286,74 грн.),
пеня по простроченому основному боргу
2293,04 доларів США (18328,27 грн.), пеня по
відсотках 111,07 доларів США (887,78 грн.),
штрафна санкція 4337,80 доларів США (34672,04
грн.) (т. 2 а.с. 29-32).

15 червня 2012 року банк направив
позичальнику вимогу про дострокове
погашення заборгованості за
кредитними договорами, яку ОСОБА_2
отримав 20 червня 2012 року (т. 1 а.с. 32, 33).
Тому посилання відповідача ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі на ту обставину, що
вимоги, котрі направлялися банком не
містять попереджень про дострокове
повернення всієї суми є
безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 11 березня 2014 року за
клопотанням представника відповідача
ОСОБА_3 призначено в даній справі
судову економічну експертизу з
покладенням обов'язку щодо її оплати на
відповідача ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 213), однак 18
вересня 2014 року матеріали справи
повернуті в суд у зв'язку з неоплатою
вищезазначеної експертизи.

Доводи відповідача ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі про неправильність
розрахунку заборгованості до уваги не
беруться, оскільки, належними доказами
не підтверджені всупереч вимог ст.ст. 10,
11, 60 ЦПК України, а висновок незалежного
аудитора ОСОБА_6 від 19 грудня 2013 року
щодо правильності нарахування
відсотків по кредитному договору №
86707С22 від 30 серпня 2007 року (т. 2 а.с. 47-53)
суд першої інстанції правильно не взяв
до уваги, оскільки банк нараховував
відсотки у мінімальному розмірі,
визначеному у п. 2.2.1 кредитного
договору - 8,24% річних, а зменшення
базової ставки LIBOR для швейцарських
франків не призводило до зменшення
мінімальної ставки процентів річних за
користування кредитними коштами, тобто
у висновку незалежного аудитора не
враховано положення п. 2.2.1
кредитного договору № 86707С22 від 30
серпня 2007 року.

Договорами про внесення змін № 86707С22-2
та № 86708С5-2 від 29 лютого 2012 року
доповнено основні договори умовами про
застосування до позичальника штрафних
санкцій за невиконання умов кредитних
договорів щодо страхування предметів
застави (т. 1 а.с. 13, 14, 25, 26).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 27 постанови "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" істотними
обставинами в розумінні частини
третьої статті 551 ЦК можна вважати,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Суд першої інстанції зробив правильний
висновок про відсутність підстав для
зменшення розміру неустойки на
підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки
відповідач ОСОБА_2 не довів наявність
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Порушення норм процесуального права
щодо направлення копії судового
рішення, на які посилається відповідач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, не можуть
бути підставою для скасування
законного і обґрунтованого,
правильного по суті рішення.

Вимога апеляційної скарги ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" про виключення з
мотивувальної частини рішення абз. 8 на
стор. 3 щодо недійсності кредитного
договору не підлягає до задоволення,
оскільки вказана описка в рішенні суду
виправлена ухвалою Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 22 січня 2014 року.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду та не є
підставою для скасування правильного
по суті і справедливого рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
відповідають обставинам справи.
Підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" та
відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 грудня 2013 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді