Справа №583/3051/14 Головуючий у суді у 1
інстанції - МовчанНомер провадження
22-ц/788/1873/14 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_2

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 18 вересня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного підприємства «Рось», третя
особа: філія «Охтирський сиркомбінат»
Приватного підприємства «Рось», про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,-

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 18 вересня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Приватного підприємства
«Рось», третя особа: філія «Охтирський
сиркомбінат» Приватного підприємства
«Рось», про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Вказане рішення суду позивач ОСОБА_2
оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити його позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги позивач
стверджує, що наказ від 05 травня 2014 року
про звільнення його з роботи є
фіктивним, так як був виданий на
підставі протоколу № 2 засідання
комісії з проведення службового
розслідування від 06 травня 2014 року,
тобто підстави для його звільнення
були встановлені пізніше, ніж був
виданий наказ про його звільнення.

Крім того, позивач посилається на те, що
не був обізнаний з наказом про
відпустку, тому йому не було відомо
коли стати до роботи.

Також позивач ставиться критично до
наданих відповідачем в суді першої
інстанції документів, а саме, до табеля
обліку робочого часу, посилаючись на
те, що він вівся й на інших працівників
філії, однак в судове засідання
відповідач надав табелі обліку
робочого часу лише щодо нього одного.

Позивач також вказує на незаконність
його звільнення через відсутність на
це згоди профспілкового комітету.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 і його представника
ОСОБА_4 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення представника
відповідача Приватного підприємства
«Рось» Авдєєнко Т.В. про залишення
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
05 липня 2013 року позивач ОСОБА_2 був
прийнятий на роботу у філію
«Охтирський сиркомбінат» Приватного
підприємства «Рось» сироваром з
дозрівання сиру цеху дозрівання сиру
згідно з наказом № 256-К від 04 липня 2013
року (а.с.3).

За період з 11 квітня 2014 року по 29 квітня
2014 року ОСОБА_2 перебував у щорічній
основній відпустці тривалістю 18
календарних днів на підставі наказу
від 11 квітня 2014 року за № 393-в
відповідно до поданої ним заяви від 11
квітня 2014 року (а.с.47, 48).

Згідно з графіком робочого часу на
квітень 2014 року та травень 2014 року
позивач мав приступити до роботи 30
квітня 2014 року та 05 травня 2014 року
(а.с.28-29, 30).

Як вказали в службових записках
начальник відділу кадрів Авдєєнко Т.В.
та старший майстер цеху дозрівання
сирів Масло Л.Н. від 05 травня 2014 року,
ОСОБА_2 з 30 квітня 2014 року і по день
складання цих службових записок, тобто
до 05 травня 2014 року, був відсутній на
робочому місці без поважних причин, що
підтверджується також табелями обліку
використання робочого часу за
квітень-травень 2014 року (а.с.26, 27, 34, 35).

З метою перевірки фактів, викладених у
вказаних службових записках, наказом
директора філії «Охтирський
сиркомбінат» ПП Рось від 05 травня 2014
року № 212 була створена комісія з
проведення службового розслідування
(а.с.23). За результатами службового
розслідування комісія встановила, що
позивач ОСОБА_2 здійснив прогул без
поважних причин 30 квітня 2014 року та 05
травня 2014 року, що відображено у
відповідному протоколі за № 2 від 06
травня 2014 року (а.с.24).

Також в пояснювальній записці від 06
травня 2014 року ОСОБА_2 пояснив, що не
зміг приступити до роботи після
чергової відпустки з 30 квітня 2014 року,
оскільки ще 11 квітня 2014 року
керівництво йому повідомило про те, що
підприємство перебуває у простої і
роботи для нього немає (а.с.8, 46).

Наказом керівника підприємства від 05
травня 2014 року № 304-к ОСОБА_2 було
звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40
КЗпП України (за прогул без поважних
причин) на підставі протоколу № 2 від 06
травня 2014 року засідання комісії з
проведення службового розслідування
(а.с.4). Від ознайомлення з наказом
позивач відмовився, про що складено
відповідний акт від 12 травня 2014 року
(а.с.25).

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 без
поважних причин був відсутній на
роботі 30 квітня 2014 року та 05 травня 2014
року, тобто в час роботи, визначеної
графіком робочого часу, тому, як вказав
суд першої інстанції, відповідач
правомірно розірвав з ним трудовий
договір у зв'язку з вчиненням прогулу.

Щодо інших позовних вимог, місцевий суд
також вважав їх необґрунтованими, тому
відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони є законними і
обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випаду
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

У ч.1 ст.43 КЗпП України йдеться про те, що
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

В той же час, у ч.1 ст.43-1 КЗпП України
зазначено, що розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадках, зокрема,
звільнення працівника, який не є членом
первинної профспілкової організації,
що діє на підприємстві, в установі,
організації; а також звільнення з
підприємства, установи, організації, де
немає первинної профспілкової
організації.

Виходячи з вимог ч.ч.1, 3, 4 ст.149 КЗпП
України до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п.22, 24 Постанови № 9 від 06
листопада 1992 року, з послідуючими
змінами «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

При розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Виходячи з матеріалів справи, 30 квітня
2014 року та 05 травня 2014 року ОСОБА_2 не
вийшов на роботу, що відображено в
табелі обліку використання робочого
часу за квітень-травень 2014 року, хоча
повинен був працювати в зазначені дні
відповідно до графіка робочого часу на
квітень та травень 2014 року, враховуючи,
що останній день його щорічної
відпустки, в якій він перебував згідно
поданої ним заяви, припадав саме на 29
квітня 2014 року.

Більше того, в поясненнях на ім'я
керівника відповідача з приводу
невиходу на роботу від 06 травня 2014 року
та в судовому засіданні суду першої
інстанції від 09 вересня 2014 року позивач
не заперечував, що йому було відомо про
те, що після відпустки він повинен був
стати до роботи 30 квітня 2014 року
(а.с.38-39).

Однак, вважаючи, що підприємство
призупинило свою роботу, тобто
перебуває у стані простою, позивач,
знаходячись у відпустці, не мав наміру
після її закінчення виходити на роботу,
про що він написав відповідачу у
письмовій заяві від 24 квітня 2014 року
(а.с.8), в якій просив повідомити його про
те, коли закінчиться простій, щоб
приступити до роботи.

В той же час, як позивачем, так і
матеріалами справи не доведено, що у
квітні 2014 року, тобто на момент виходу
ОСОБА_2 з відпустки на роботу,
підприємство простоювало, про що також
зазначено і у відповіді територіальної
державної інспекції з питань праці у
Сумській області на ім'я позивача від 27
травня 2014 року за № 18-к-0246/05 (а.с.10).

Таким належним і допустимим доказом
щодо простою відповідача не може
виступати стаття в місцевій газеті
«Роксолана-максі» від 16 квітня 2014 року
«За ворота без вихідної допомоги»
(а.с.5), так як не містить інформації щодо
предмета доказування.

До того ж, яка б ситуація з роботою не
склалася на підприємстві, після
закінчення відпустки позивач повинен
був вийти на роботу.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач без
поважних причин був відсутній на
роботі 30 квітня та 05 травня 2014 року, у
зв'язку з чим вчинив прогул, за що, з
урахуванням ступеня тяжкості
вчиненого проступку, обставин, за яких
вчинив проступок, обґрунтовано був
звільнений з роботи на підставі п.4 ч.1
ст.40 КЗпП України, тобто, за наявності
прогулу відповідач з власної
ініціативи розірвав з ним трудовий
договір.

У зв'язку із зазначеним, не
заслуговують на увагу колегії суддів
доводи апеляційної скарги про те, що
позивач не знав, коли він після
відпустки повинен був стати до роботи,
так як обставини щодо цього
спростовуються наявними в матеріалах
справи належними і допустимими
доказами, про що вказано вище, що не
заперечується і фактом відсутності
підпису позивача на наказі про
відпустку від 11 квітня 2014 року, так як у
своїх поясненнях ще до застосування до
нього дисциплінарного стягнення та в
суді першої інстанції позивач
визнавав, що йому було відомо, коли
виходити на роботу після відпустки,
тобто 30 квітня 2014 року, однак невихід на
роботу він пов'язував із простоєм
підприємства.

Крім того, колегія суддів критично
відноситься до доводів апеляційної
скарги про фіктивність самого наказу
про звільнення позивача, так як
вказаний наказ зареєстрований в книзі
реєстрації наказів відповідача під
порядковим номером 307, що вбачається з
оглянутої апеляційним судом
відповідної книги наказів.

Також вказаному посиланню, а йдеться
про те, що наказ про звільнення
позивача датований 05 травня 2014 року з
посиланням на підстави для цього,
зазначені у протоколі комісії про
службове розслідування від 06 травня 2014
року, суд першої інстанції дав належну
оцінку, вказавши, що обставини щодо
прогулу позивача мали місце, вони
підтверджені належними і допустимими
доказами, тому застосоване до нього
стягнення є адекватним стосовно
вчиненого ним прогулу.

Колегія суддів також не погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
надані відповідачем табелі обліку
використання позивачем робочого часу
не є належними доказами щодо його
відсутності на робочому місці 30 квітня
та 05 травня 2014 року, так як факт прогулу
підтверджений і іншими доказами,
зокрема, службовими записками
посадових осіб підприємства, а також і
ним самим у пояснювальній записці.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивача було звільнено без
попередньої згоди профспілкового
комітету також не заслуговують на
увагу колегії суддів, так як судом
першої інстанції встановлено, що на
підприємстві, де працював позивач,
немає первинної профспілкової
організації, у зв'язку з чим відповідно
до вимог ст.43-1 КЗпП України
допускається розірвання трудового
договору з працівником за ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
без згоди виборного органу
профспілкової організації.

До того ж, позивач не довів, що був
членом первинної профспілкової
організації на підприємстві і що з
цього приводу писав заяву про вступ до
профсоюзної організації, хоча і не
заперечував, що профсоюзних внесків
він не платив, що також підтверджується
і довідкою про його доходи та
відрахування за місцем роботи (а.с.58).

Інші доводи апеляційної скарги, в тому
числі і щодо неналежного ведення
журналу реєстрації наказів по
підприємству, щодо легітимності
колективного договору на підприємстві,
висновків місцевого суду не
спростовують і не містять посилань на
такі порушення, які б слугували
підставою для зміни чи скасування
рішення суду.

З огляду на те, що відсутні підстави для
поновлення позивача на роботі, тому
необґрунтованими є його вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 18 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -