Справа № 167/927/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Сіліч І.І. Провадження №
22-ц/773/1562/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Подолюка В.А.

при секретарі Янко О.А.

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення
Рожищенського районного суду
Волинської області від 17 вересня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рожищенського районного суду
Волинської області від 17 вересня 2014
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики
задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_1 69972 (шістдесят дев'ять тисяч
дев'ятсот сімдесят дві) гривні 97
копійок боргу за договором позики.

Вирішено питання щодо стягнення
судового збору.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просив рішення скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин справи.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав, позивач ОСОБА_1 апеляційну
скаргу заперечив.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
доведеності факту надання позивачем у
позику грошових коштів та неповернення
відповідачем отриманої суми позики, а
тому дійшов висновку про наявність
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу та процентів від суми позики.

Висновки суду є правильними і
ґрунтуються на встановлених судом
обставинах справи та нормах
матеріального права.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
ЦК України).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Судом першої інстанції правильно
встановлено і це відповідає матеріалам
справи, що 28 січня 2012 року ОСОБА_3 надав
ОСОБА_1 розписку, згідно якої ОСОБА_3
зобов'язувався повернути 5000 доларів
США строком до 15 квітня 2012 року.

Системний аналіз наведених норм закону
в сукупності зі встановленими
обставинами справи дає підстави для
висновку, що між сторонами даної справи
виникли договірні зобов'язання, що
випливають із договору позики.

Будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що під
час написання боргової розписки 28
січня 2012 року грошові кошти позивачем
насправді не були передані
відповідачу, в матеріалах справи немає
та в ході апеляційного розгляду справи
відповідач таких не надав.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно визначив
характер спірних правовідносин між
сторонами та підставно й обґрунтовано
з дотриманням вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК
України дійшов висновку про наявність
передбачених законом підстав для
задоволення позову, оскільки
відповідач, як позичальник, належним
чином взяті на себе зобов'язання не
виконав і відповідно до наданої ним
розписки не повернув позивачеві
отриману суму позики на його вимогу, як
це передбачено ст.ст. 526, 1046, 1049 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

З огляду на вказане та враховуючи, що
між сторонами при укладенні договору
позики не було встановлено розмір і
порядок виплати позичальником
процентів, на отримання яких
позикодавець має право відповідно до
положень ст. 1048 ЦК України, то колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
підставно та обґрунтовано стягнув із
відповідача на користь позивача
проценти від суми позики, розмір яких
правильно визначений на рівні
облікової ставки Національного банку
України із врахуванням періоду
користування відповідачем позиченими
грошовими коштами.

Покликання відповідача на відсутність
у розписці інформації щодо
позичальника не заслуговує на увагу,
оскільки дана розписка не є договором,
а є лише доказом того, що між сторонами
мав місце договір позики, а наявність
цієї розписки у позивача підтверджує
його доводи.

Інші доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження під час розгляду
даної справи і суд дав їм правильну
правову оцінку.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування ухваленого в
даній справі судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Рожищенського районного суду
Волинської області від 17 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді