22-ц/772/3061/2014Головуючий в суді першої
інстанції Венгрин О. О.Категорія 46
Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого:
Медвецького С.К.,

суддів:
Чорного В.І., Чуприни В.О.,

при
секретарі: Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 05
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: орган
опіки та піклування Вінницької міської
ради, про визнання осіб такими, що
втратили право на користування жилим
приміщенням, -

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з указаним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що 05 грудня 2000 року виконавчим
комітетом Вінницької міської ради йому
був виданий ордер № 0197 на квартиру
АДРЕСА_1 на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4
виїхала з квартири, і 31 березня 2010 року
її було знято з реєстрації місця
проживання.

ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу
також виїхала з квартири. Фактично з 2000
року відповідач у квартирі не проживає,
забрала всі свої речі та квартирою не
цікавиться.

Разом із тим, 16 вересня 2005 року,
без його згоди та відома, у квартирі був
зареєстрований син відповідача ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що відповідач без
поважних причин не проживає у квартирі
понад шість місяців, ОСОБА_3 просив
визнати відповідача та її малолітнього
сина такими, що втратили право
користування жилим приміщенням.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 05 лютого 2014 року
позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 разом з її малолітнім
сином ОСОБА_6 такими, що втратили право
на користування квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

У судове засідання сторони не
з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи.

Разом з тим на адресу суду надійшла
письмова заява позивача про визнання
апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає, що
вона підлягає задоволенню з таких
міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідач та її син без
поважних причин не проживають в
квартирі понад шість місяців.

Однак повністю погодитись з такими
висновками районного суду не можна,
оскільки суд неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права та належним чином не дослідив
обставини справи, що є підставою для
скасування рішення суду.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Установлено, що 05 грудня 2000 року
виконавчим комітетом Вінницької
міської ради ОСОБА_3 був виданий ордер
№ 0197 на квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з
трьох осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.5).

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4
виїхала з квартири, і 31 березня 2010 року
її було знято з реєстрації місця
проживання.

ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу
виїхала з квартири. Фактично з 2000 року
ОСОБА_2 у квартирі не проживає, забрала
всі свої речі та квартирою не
цікавиться.

ОСОБА_3 зареєстрований і проживає в
АДРЕСА_1, є квартиронаймачем, квартира
не приватизована (а.с.5).

ОСОБА_2 та її малолітній син також
зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно акту № 235 від 04 грудня 2013 року
ОСОБА_2 та її син у спірній квартирі не
проживають (а.с.8).

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Статтею 72 ЖК України визначено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, проводиться в
судовому порядку.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснено, що у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Тимчасова відсутність особи може бути
безперервною, але не повинна
перевищувати шести місяців. Початок
відліку часу відсутності визначається
від дня, коли особа залишила
приміщення. Повернення особи до
житлового приміщення, яке вона займала,
перериває строк тимчасової
відсутності. Таким чином, у разі
встановлення судом факту лише
тимчасової відсутності наймача за
місцем мешкання, строк якого не
перевищує шести місяців, підстав для
визнання його таким, що втратив право
користування житловим приміщення
немає.

При цьому під тимчасовою відсутністю
розуміються такі випадки, коли особа
протягом певного часу не проживає в
жилому приміщенні, але інтересу щодо
користування ним не втрачає в силу
закону. Тимчасова відсутність повинна
нести безперервний характер. Якщо
особа повертається на місце
проживання, вважається, що
переривається і строк тимчасової
відсутності.

Надані позивачем докази на
обґрунтування своїх вимог не
підтверджують безперервну відсутність
відповідача понад шість місяців без
поважних причин у спірній квартирі.
Позивачем не доведено, що ОСОБА_2
втратила інтерес до житлового
приміщення, а також не спростовано
доводів відповідача, що вона має на
праві власності інше житло.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Такої згоди позивачем отримано не було.

Також при розгляді апеляційної скарги,
судовою колегією враховується заява
позивача про визнання апеляційної
скарги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
зазначених вимог закону не врахував, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не з'ясував належним чином фактичні
обставини справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, про відмову
в задоволенні позову.

Вирішуючи питання про судові
витрати, колегія суддів вважає, що з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно
стягнути сплачений судовий збір у
розмірі 121, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 05 лютого 2014
року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 сплачений судовий збір у
розмірі 121, 80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/
С.К. Медвецький

Судді: /підпис/
В.І. Чорний

/підпис/
В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: