Справа № 367/3810/13-ц Головуючий у І
інстанції Мікулін А.В.Провадження №
22-ц/780/5868/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 17 липня 2013 року у
справі за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа Комунальне
підприємство "Святошинське
лісопаркове господарство" про визнання
недійсними рішення, державних актів на
право власності на земельну ділянку,
визнання права власності на земельну
ділянку,

встановила:

У лютому 2013 року Прокурор міста Ірпеня
звернувся до суду із даним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2243/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,15 га для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 26.02.2009 року
одержала державний акт серії ЯЗ № 449606
на право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га із кадастровим номером
:01:043:0042 для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки № 1339
ОСОБА_1 30.12.2010 року придбав зазначену
земельну ділянку та одержав державний
акт серії ЯЛ № 426292 на право власності
на земельну ділянку.

Позивач вважає, що спірна земельна
ділянка знаходиться за межами селища
Коцюбинське і її було передано у
приватну власність за рахунок земель,
що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», оскільки
вказану земельну ділянку було надано у
користування останньому на підставі
постанови Ради Міністрів УРСР від
20.06.1956 року № 673 без виключення її з
Держлісфонду України та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство».

Крім того, при прийнятті рішення
Коцюбинською селищною радою не було
дотримано вимог ст. ст. 20, 21 ЗК України,
ст. 57 ЛК України, оскільки зміна
цільового призначення спірної
земельної ділянки з лісового фонду на
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд не проводилась,
будь-яких рішень щодо такої зміни не
приймалось.

Також зазначає, що у порушення вимог ст.
9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», якою передбачено
обов'язковість проведення вказаної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, державна експертиза
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не
проводилась.

Вказує, що відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже,
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст. 39 ЗК України, ст. ст.
3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Вважає, що рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 2243/25-5
вимогам закону не відповідає, порушує
право держави на спірну земельну
ділянку, а тому підлягає визнанню
недійсним. З цих же підстав підлягають
визнанню недійсними видані ОСОБА_2 на
підставі вказаного рішення та ОСОБА_1
на підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки державні акти на
право власності на земельну ділянку.

Зазначає, що, оскільки уповноваженим
державою органом рішення про передачу
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_2 не приймалось, відповідно до ст.
346 ЦК України право державної власності
на спірну земельну ділянку не
припинено, тому право власності
відповідача на неї на законних
підставах не виникло.

У зв'язку із викладеними обставинами
прокурор просив визнати недійсними
рішення Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 року № 2243/25-5 "Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1, державний акт серії ЯЗ № 449604
на право власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:043:0042, виданий
26.02.2009 року на ім'я ОСОБА_2, державний акт
серії ЯЛ № 426292 на право власності на
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:043:0042, виданий 23.05.2011 року на ім'я
ОСОБА_1, скасувати його державну
реєстрацію та визнати право власності
держави на спірну земельну ділянку
площею 0,15 га, судові витрати покласти
на відповідачів.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 17 липня 2013
року позов задоволено частково,
визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2243/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1". Визнано недійсним державний
акт серії ЯЗ № 449604 на право власності
на земельну ділянку площею 0,1500 га із
кадастровим номером :01:041:0042 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд в АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2
Визнано недійсним державний акт серії
ЯЛ № 426292 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1500 га із кадастровим
номером :01:043:0042 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_1 та
скасовано його державну реєстрацію. В
іншій частині позову відмовлено,
стягнуто з відповідачів на користь
держави судовий збір в розмірі 114,7 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати заочне рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого на його ім'я,
і скасування його державної
реєстрації, та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким в задоволенні позову
до нього відмовити, посилаючись на
неповне з"ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання державного акту на право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_1, та скасування його державної
реєстрації, суд першої інстанції
обґрунтовував свої вимоги тим, що є
правові підстави до задоволення позову
в цій частині.

Такі висновки суду не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Суд першої інстанції не звернув уваги,
що державний акт серії ЯЛ № 426292 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га, кадастровий номер
:01:043:0042, виданий на ім'я ОСОБА_1 вже
є правовстановлюючим документом, а
правовою підставою реєстрації за ним
права власності на земельну ділянку є
договір купівлі-продажу від 30 грудня 2010
року. Відповідно без вирішення питання
щодо правомірності набуття ОСОБА_1
права на спірну земельну ділянку за
цивільно-правовою угодою, як це
передбачає п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту, виданого на підставі
цієї угоди, відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту і скасування його
державної реєстрації, ухвалене з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки в тому числі на
підставі придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку є
необгрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, з яким колегія суддів
погоджується, зазначивши в рішенні, що
укладений між відповідачами договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 30 грудня 2010 року не є таким,
що порушує публічний порядок, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
ОСОБА_1 набув права власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року,
який не визнаний судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), є добросовісним
набувачем, оскільки придбав спірне
майно за відплатним договором у особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що ОСОБА_1 не знав і не міг знати, а також
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів вважає, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЛ
№ 426292, кадастровий номер :01:043:0042,
виданий на ім'я ОСОБА_1, з підстав,
вказаних прокурором у позові.

Посилання прокурора на те, що визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку
вважається окремим способом захисту
порушених прав і не пов'язане із
вирішенням питання про правомірність
набуття особою права власності на
земельну ділянку, необгрунтовані. Такі
посилання суперечать вимогам закону,
зокрема ст. 328 ЦК України, згідно якої
право власності набувається на
підставах, не заборонених законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Отже, вирішення
питання про правомірність видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянку безпосередньо
залежить від законності правочину, на
підставі якого такий акт виданий.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги спростовують
висновки суду першої інстанції в
частині задоволення позову до ОСОБА_1

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах вимог,
заявлених в суді першої інстанції та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що висновки суду в
частині задоволення позову до ОСОБА_1
не в повній мірі відповідають
установленим обставинам справи та
нормам матеріального права, а тому
рішення суду слід скасувати в частині
визнання недійсним державного акту,
який виданий на ім'я ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації,
та ухвалити нове про відмову у
задоволенні цих позовних вимог за їх
безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 17 липня 2013
року скасувати в частині визнання
недійсним державного акту серії ЯЛ №
426292 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:043:0042, виданий на ім'я ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації і
в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову прокурора м.
Ірпеня Київської області до ОСОБА_1 про
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_1, та скасування
його державної реєстрації відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді