Номер провадження: 22-ц/785/3024/14
Головуючий у першій інстанції Гудіна
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Черевка П.М., Сватаненка
В.І.,

з участю секретаря Орлової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, РЕВ-2 відділу державної
автоінспекції ГУМВС України в Одеській
області, треті особи приватні
нотаріуси Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та ОСОБА_9
про визнання правочинів недійсними та
витребування майна за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 03 грудня 2013 року, -

встановила:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, РЕВ -2 Відділу державної
автоінспекції ГУМВС України в Одеській
області, посилаючись на те, що 29 вересня
2006 року між ними зареєстрований шлюб та
в період шлюбу придбано два вантажних
сідлових тягача та напівпричіп
контейнеровоз, які зареєстровані на
ім'я ОСОБА_3

15.03.2008 року ОСОБА_3 надала довіреності
на ім'я ОСОБА_10 на право представляти її
інтереси з усіх питань, пов'язаних з
розпорядженням, експлуатацією та
користуванні вантажними сідловими
тягачами, який в свою чергу зняв їх з
обліку та продав.

Оскільки, як зазначає ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
на той час вони перебували у шлюбі та
своєї згоди на видачу таких
довіреностей ОСОБА_2 не давав, просять
визнати зазначені правочини
недійсними та витребувати майно з
чужого незаконного володіння.

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 03 грудня 2013 року позов
задоволено.

ОСОБА_5, вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
29.01.2014 року надала до суду апеляційну
скаргу про його скасування з
постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на неї,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість рішення
суду першої iнстанцiї та доводiв
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за необхідне її задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення наведеним
вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції
ОСОБА_11 та ОСОБА_3 шлюб зареєстрували 29
вересня 2006 року.

В період шлюбу ними придбано вантажний
сідловий тягач-Е марки MAN 26.414, 2000 року
випуску, шасі № НОМЕР_9, обє'м двигуна
11967, реєстраційний № НОМЕР_1,
зареєстрований РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси УДАІУ
у Одеській області 28.07.2007 p., належний
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_10, виданого РЕВ - 2 ДАІ
м. Одеси УДАІУ у Одеській області 28.07.2007
року; напівпричіп контейнеровоз марки
PNO, 1985 року випуску, шасі НОМЕР_11,
реєстраційний № НОМЕР_12,
зареєстрований РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси УДАІУ
у Одеській області 28.07.2007 p., належний
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_13, виданого РЕВ - 2 ДАІ
м. Одеси УДАІУ у Одеській області 28.07.2007
року; вантажний сідловий тягач - Е марки
MAN 19.403, 1998 року випуску, шасі Ne НОМЕР_14,
реєстраційний № НОМЕР_2,
зареєстрований РЕВ - 2 ДАІ м Одеси УДАІУ
у Одеській області 28.07.2007, належний
ОСОБА_3 свідоцтва пре реєстрацію
НОМЕР_15, виданого РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси
УДАІУ у Одеській облает 28.07.2007 року.

15.03.2008 р. ОСОБА_3 видала дві довіреності
на ім'я ОСОБА_10 з повноваженнями
представляти її інтереси з усіх питань,
пов'язаних з розпорядженням,
експлуатацією та користуванням
вантажним сідловим тягачем -Е марки MAN
26.414, 2000 року випуску, реєстраційний N
НОМЕР_1 та напівпричепом
контейнеровозом марки PNO, 1985 року
випуску, реєстраційний № НОМЕР_16.

20.03.2008 р. ОСОБА_3 також видала
довіреність на ім'я ОСОБА_10 із
повноваженнями представляти її
інтереси з усіх питань пов'язаних з
розпорядженням, експлуатацією та
користуванням вантажним сідловим
тягачем - Е марки MAN 19.403, 1998 року випуску,
реєстраційний № НОМЕР_2. На підставі
цих довіреностей 07.08.2008 р. ОСОБА_10 зняв з
обліку вантажний сідловий тягач - Е
марки MAN 26.414, 2000 року випуску,
реєстраційний N НОМЕР_1, та напівпричіп
контейнеровоз марки PNO, 1985 року випуску,
реєстраційний № НОМЕР_12 для подальшого
відчуження.

08.08.2008 pоку ОСОБА_5 придбала за
відплатним договором вказаний
вантажний сідловий тягач - E марки MAN
26.414, 2000 року випуску, шасі № НОМЕР_9,
об'єм двигуна 11967, поставила його на
облік за реєстраційним № НОМЕР_19 , та в
той же день отримала свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_17, видане РЕВ-2 ДАІ м.
Одеси УДАІУ у Одеській області.

08.08.2008 р. ОСОБА_5 придбала за відплатним
договором вказаний напівпричіп
контейнеровоз марки PNO, 1985 року випуску,
шасі № НОМЕР_20, реєстраційний № НОМЕР_3
поставила його на облік за
реєстраційним № НОМЕР_4, та в той же
день отримала свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_18, видане РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси УДАІУ
у Одеській області.

11.11.2008 р. ОСОБА_10 зняв з обліку вантажний
сідловий тягач-Е марки MAN 19.403, 1998 року
випуску, реєстраційний № НОМЕР_5, з для
подальшого відчуження.

11.11.2008 р. вантажний сідловий тягач - Е
марки MAN 19.403, 1998 року випуску, шасі №
НОМЕР_14 також за відплатним договором
придбала ОСОБА_5, в той же день
поставила його на облік за
реєстраційним № НОМЕР_6 та отримала
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_21,
видане РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси УДАІУ у
Одеській області.

Пізніше, ОСОБА_5 вищезазначені
транспортні засоби були продані
ОСОБА_6, який в свою чергу також за
відплатним договором передав ці
транспортні засоби у власність ОСОБА_7

31 березня 2011 року у РЕВ-2 ДАІ в м. Одеси
УДАІ України в Одеській області на ім'я
ОСОБА_7 зареєстровані вантажний
сідловий тягач-Е марки MAN 26.414, 2000 року
випуску, шасі № НОМЕР_22, об'єм двигуна
11967, державний номер НОМЕР_7 та
напівпричіп контейнеровоз марки PNO, 1985
року випуску, шасі НОМЕР_11, державний
номер НОМЕР_23.

24 березня 2011 року у РЕВ - 2 ДАІ м. Одеси
УДАІУ у Одеській області на ім'я ОСОБА_6,
зареєстровано вантажний сідловий
тягач - Е марки MAN 19.403, 1998 року випуску,
шасі № НОМЕР_14, державний номер НОМЕР_8.

При розгляді цієї справи суд першої
інстанції дійшов до висновку, що
посвідчуючи довіреності на
розпорядження вищевказаними
транспортними засобами, видані ОСОБА_12
ОСОБА_4, згоду на їх відчуження ОСОБА_11
не надавав та, застосував до даних
правовідносин положення ч. 2 ст. 65 СК
України, ч.ч. 1,2,4 ст. 369, ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Колегія суддів з висновками суду
першої інстанції не погоджується та
вважає їх помилковими з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦК
України представництво, яке
грунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю. За
правилом, встановленим ч.1 ст. 239 ЦК
України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Укладаючи зі ОСОБА_5 договори на
відчуження вищевказаних транспортних
засобів, ОСОБА_4, діючи на підставі
виданих йому ОСОБА_12 довіреностей,
вчиняв цей правочин як повірений від її
імені. Цивільні права та обов'язки за
цими договорами, як у сторони правочину
виникли саме у ОСОБА_12

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року дано роз'яснення, що особами,
які беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Зазначена норма закону встановлює
обов'язок отримання такої згоди лише
подружжя від іншого із подружжя саме як
від сторони договору. Отримання такої
згоди представником, який діє на
підставі довіреності від подружжя,
чинним законодавством України не
передбачено.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про необхідність отримання
ОСОБА_4 від ОСОБА_11 згоду на відчуження
вказаних автомобілів також є
помилковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного
кодексу України, при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Цією нормою закону законодавець
встановив право на пред'явлення позову
один до одного, як стороні правочину
лише подружжям.

Пред'явлення у таких випадках позову до
інших осіб законодавством України не
передбачено.

Згідно з ч.2 ст. 368 ЦК України суб'єктами
права спільної сумісної власності
можуть бути фізичні особи, юридичні
особи, а також держава, територіальні
громади, якщо інше не встановлено
законом.

Застосування судом першої інстанції до
даних правовідносин положень ч.ч.1,2,4 ст.
369 ЦК України також є помилковим,
оскільки здійснення права спільної
сумісної власності за цією статтею
розповсюджується на інших,
передбачених вищезазначеною ч.2 ст. 368
ЦК України суб'єктів права спільної
сумісної власності.

Право розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя за їх взаємною
згодою, врегульовані спеціальною
нормою ч. 1 ст. 65 СК України.

Як встановлено судом першої інстанції,
29 вересня 2006 року зареєстровано шлюб
між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 В період шлюбу
ними придбані вищевказані транспортні
засоби.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

В обов'язок ОСОБА_5, як набувача
автотранспортних засобів, входило
перевірка повноважень представника за
довіреністю ОСОБА_4 про наявність у
нього права розпорядження від імені
ОСОБА_3 транспортними засобами, проте
перевіряти наявність письмової згоди
іншого із подружжя на розпорядження
спільним сумісним майном набувач не
зобов'язаний.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_11
та ОСОБА_3, не з'ясувавши природи
спірних правовідносин між сторонами
спору, суд першої інстанції також
помилково застосував приписи ч. 1 ст. 388
ЦК України, зобов'язавши відповідачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 повернути
позивачу вищевказані транспортні
засоби.

Частина 1 ст. 388 ЦК України містить
вичерпний перелік випадків, коли
власник майна має право на його
витребування від добросовісного
набувача.

Правилом зазначеної норми закону
передбачено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння, було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння, вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Позивачі не надали до суду жодного
доказу тих обставин, що ними або іншою
особою якій вони передали транспортні
засоби, останні були загублені, або
викрадені у них або інших осіб, яким він
їх передав, або вибуло з їх володіння
або іншої особи, який вони передали
транспортні засоби у володіння, не з їх
волі.

У випадку застосування до спірних
відносин ч. 1 ст. 388 ЦК України, способом
захисту цивільного права є реституція,
передбачена ч.1 ст. 216 ЦК України, в якій
закріплено, що у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року дано роз'яснення, що реституція
як спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним.

У зв'язку з цим вимога про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, за правилами
реституції може бути пред'явлена
тільки стороні недійсного правочину.

Як встановила колегія суддів,
відповідач ОСОБА_4 не є стороною
оскаржуваного правочину, має статус
повіреної особи за довіреністю, яка
вчиняла юридично значимі дії від імені
позивача ОСОБА_3, тому заявлена до нього
позивачами вимога щодо повернення
транспортних засобів задоволенню не
підлягає.

Крім того, не підлягають задоволенню
також позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

Таким чином, позовні вимоги до
відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання недійсними укладених між ними
та відповідачкою ОСОБА_5 договорів
купівлі -продажу транспортних засобів
також задоволенню не підлягають,
оскільки позовної вимоги про визнання
недійсним основного договору купівлі -
продажу транспортних засобів,
укладеного між позивачем ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_5 позивач не
заявляв.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов передчасного висновку про
визнання зазначених договорів
купівлі-продажу недійсними.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.

Як передбачено ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
достатньому обсязі не перевірив
вказаних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
наданим доказам не дав належної
правової оцінки в сукупності та їх
взаємному зв»язку, належним чином не
перевірив протиріччя та суперечності
наданих сторонами доказів у справі, у
зв'язку з чим судове рішення підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2
ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 03 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, РЕВ-2
відділу державної автоінспекції ГУМВС
України в Одеській області про
визнання правочинів недійсними
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий

В.М.Гончаренко

Судді
П.М.Черевко

В.І. Сватаненко