Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4787/14 Головуючий у 1
інстанції: Стоматов Е.Г.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 29» жовтня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Савченко О.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року
по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: Приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Шоста Запорізька
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою, яку в процесі
розгляду справи уточнював, до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Шоста Запорізька
державна нотаріальна контора, про
визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 04.10.2006 року між ним - ОСОБА_3
та ОСОБА_5, яка діяла в інтересах свого
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
було укладено договір дарування 7/50
частин домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1, що складається: у житловому
будинку літ. А житлова кімната №2-3
площею 13,3кв.м., у житлової прибудові
літ. А2 житлова кімната №2-2 площею
15,9кв.м., службова прибудова а, ґанок до
службової прибудови а, піддашок до
службової прибудови а.

Вказаний договір було посвідчено
державним нотаріусом шостої
Запорізької державної нотаріальної
контори Масловець Л.С. та зареєстровано
в реєстрі за №1-2185.

Після смерті сина ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, до нього звернулась
ОСОБА_5 з проханням подарувати її
малолітньому сину ОСОБА_4 вказану
частину домоволодіння та запевнила, що
батьком її малолітнього сина ОСОБА_4 є
саме померлий ОСОБА_8

Позивач звернувся до Комунарської
районної адміністрації Запорізької
міської ради як органу опіки та
піклування із заявою про намір
дарування частини домоволодіння у
власність малолітньої дитини онука
ОСОБА_4 та надання згоди, яка надана
розпорядженням голови Комунарської
районної адміністрації Запорізької
міської ради №2215р від 26.09.2006 року.

Через деякий час після укладення
договору дарування у позивача виникли
сумніви щодо наявності родинних
відносин між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_5
будь-які документи про наявність
родинних відносин не надала та
пояснила, що документи знаходяться в
стадії оформлення.

Дізнавшись у вересні 2013 року про
встановлення факту батьківства
померлого ОСОБА_8 стосовно ОСОБА_4
рішенням Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 07.11.2007 року, позивач
зрозумів, що ОСОБА_5 при укладенні
договору дарування частини
домоволодіння від 04.10.2006 року ввела
його в оману з приводу наявності
родинних відносин між ним та ОСОБА_4, і
що відсутні будь-які документи на
підтвердження цього факту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05.03.2014 року
рішення Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 07.11.2007 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 06.11.2013 року скасовано, справу
направлено до суду першої інстанції.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 16.05.2014 року заяву
ОСОБА_5 про встановлення факту
батьківства залишено без розгляду.

Позивач просив на підставі ст.230 ЦК
України визнати договір дарування
частини домоволодіння від 04.10.2006 року
недійсним, оскільки він подарував
належне йому нерухоме майно сторонній
для нього особі ОСОБА_4, причиною чого
став обман з боку ОСОБА_5, яка при
укладенні договору дарування діяла як
законний представник малолітнього
ОСОБА_4, з приводу наявності родинних
відносин між ним та ОСОБА_4

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 липня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, Шосту Запорізьку
державну нотаріальну контору.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції вимог ст. 213 ЦПК України,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 належало 16/25 часток
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1

4 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
укладено договір дарування,
посвідчений державним нотаріусом
Шостої Запорізької державної
нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за № -2185 (
а.с.12-14). Відповідно до умов вказаного
договору позивач подарував
малолітньому ОСОБА_4 7/50 частин
домоволодіння, прийняття дарунку
підтверджено одержанням документів на
7/50 частин домоволодіння та ключів від
них (п.п.1,8 договору дарування). Вартість
дарунку складає 19542 грн.

18.10.2006 р. право власності на 7/50 части
будинку зареєстровано за ОСОБА_4 ( а.с.15).

У відповідності до положень ст.ст. 717, 719
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Статтею 230 ЦК України передбачено
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, а саме, якщо одна зі
сторін правочину навмисне ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення.

З роз'яснень, викладених у п.20 постанови
пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 6 листопада 2009 року №9,
вбачається, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач звернувся з позовом на
підставі ст. 230 ЦК України, проте не
довів, що при укладенні оспорюваного
договору дарування мав місце обман
щодо обставин, які мають істотне
значення.

Такі висновки суду є обґрунтованими та
узгоджуються з матеріалами справи, при
встановленні зазначених фактів було
дотримано норми цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи ОСОБА_8 про навмисні дії ОСОБА_5
направлені на введення його в оману при
укладенні договору дарування не
знайшли свого підтвердження. Зміст
позовної заяви та встановлені судом
при розгляді справи фактичні обставини
свідчать про те, що на момент укладення
договору дарування нерухомого майна
ОСОБА_3 усвідомлював, що укладався саме
договір дарування, він розумів природу
цього правочину, добровільно
розпорядився 750 частин домоволодіння і
сам був ініціатором його укладення та
визначив, що обдарованою особою
повинен виступати малолітній ОСОБА_4

Доводам позивача про скасування
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 07листопада 2007 року про
встановлення факту батьківства та про
те, що він зі слів ОСОБА_5 сприймав
ОСОБА_4 сином померлого ОСОБА_8, суд дав
правильну правову оцінку. У свідоцтві
про народження ОСОБА_4 батьком
записаний ОСОБА_4 ( а.с. 30). Договір
дарування був укладений 04.10.2006 року,
тому рішення Комунарського районного
суду м.Запоріжжя від 07 листопада 2007
року не могло вплинути на
волевиявлення ОСОБА_3

В будь-якому випадку, обман щодо
мотивів, тобто внутрішнього спонукання
особи до здійснення правочину, не має
істотного значення, і суд обґрунтовано
визнав, що відсутні підстави для
застосування ст.230 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.229
ЦК України є неприйнятним.

Згідно встановленого ст. 11 ЦПК України
принципу диспозитивності цивільного
судочинства суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Позов пред'явлено на підставі ст.230 ЦК
України і суд на підставі цієї норми
вирішив спір. Ст.229 та ст.230 ЦК України є
різними за своєю правовою природою й
кожна з них є окремою підставою для
пред'явлення позову.

Разом з тим, встановивши, що позов є
безпідставним і недоведеним, суд
помилково відмовив у задоволенні
позову і за необґрунтованістю позову, і
за пропуском строку звернення до суду з
цим позовом, що є взаємовиключними
підставами.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Судом першої інстанції не враховано, що
виходячи зі змісту ст.ст. ст.256, 257, 267 ЦК,
їх положення про правові наслідки
спливу позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання. Якщо ж
при розгляді справи буде встановлено,
що у позивача немає суб'єктивного
права, про захист якого він просить, або
ж воно не порушувалось чи не
оспорювалось, суд повинен відмовити в
позові не через пропуск позовної
давності, а за безпідставністю
матеріально-правової вимоги.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі» встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленого до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином, застосування позовної
даності є підставою для відмови в
позові в разі доведеності позовних
вимог.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, рішення суду у
відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України
підлягає зміні і така підстава відмови
в задоволенні позову як пропуск
позивачем позовної давності підлягає
виключенню з мотивувальної частини
судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року
змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання як на підставу
відмови у задоволенні позову на
пропуск позивачем при зверненні до
суду позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: