Справа №639/7183/14-ц
№2 /639/1769/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді -
Іванової І.В.,

за участю секретаря
- Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
Державного підприємства "Харківський
приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка"
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, суд -

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2014 року до Жовтневого районного
суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з
позовом до Державного підприємства
"Харківський приладобудівний завод ім.
Т.Г.Шевченка (далі -ДП ХПЗ ім.
Т.Г.Шевченка) про стягнення на його
користь заборгованості із заробітної
плати у розмірі 5 681 грн. 89 коп.,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку у розмірі 53 345 грн. 75 коп.,
моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00
коп..

17 вересня 2014 року позивач надав
уточнений позов , в якому збільшив
позовні вимоги та просив стягнути на
його користь середній заробіток за
час затримки розрахунку в розмірі 53
345,75 грн..

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилався на те, що він був прийнятий на
підприємство відповідача на посаду
заступника начальника
соціально-побутового відділу №101
(згідно до Наказу №518к від 16.07.2009 року). 6
вересня 2010 року його було звільнено з
ДП ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка за власним
бажанням, у зв'язку з невиконанням
роботодавцем умов колективного та
трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП
України (згідно до Наказу №463к від
06.09.2010 року). Однак, при звільненні
заробітна плата за останні шість
місяців та середня заробітна плата за
весь час затримки відповідачем
виплачена ОСОБА_1 не була. Таким чином,
станом на 19.09.2014 року, заборгованість
відповідача зі сплати заробітної плати
складає 5 681,89 грн., заборгованість
середнього заробітку за час затримки
складає 53 345,75 грн. Крім того, як вказує
позивач, зазначеною невиплатою
зарплати, що є порушенням його трудових
прав, йому були завдані значні моральні
страждання та потягнуло суттєві зміни
у його житті. Тому він просить стягнути
з відповідача моральну шкоду у розмірі
10 000 грн.

У судовому засіданні позивач
підтримав свої позовні вимоги у
повному обсязі та надав пояснення
аналогічні вищенаведеному.

Представник відповідача
Приходько З.Г., яка діє на підставі
довіреності від 04.06.2014 року, у судовому
засіданні позов визнала частково , не
заперечувала проти стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі
21274,26 грн., у задоволені позовних вимог у
іншій частині заперечувала. .

Суд, заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
надані та долучені до справи письмові
докази, приходить до висновку про
обґрунтованість позову, але
необхідність його часткового
задоволення, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом, згідно копії
трудової книжки, ОСОБА_1 з 15 липня 2009
року працював в ДП ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка
на посаді заступника начальника
соціально-побутового відділу
відповідно до наказу від 16.07.2009 року №
518 к. (а.с.4).

6 вересня 2010 року ОСОБА_1 було звільнено
з роботи за власним бажанням на
підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України
відповідно до наказу від 06.09.2010 року №
463 к. (а.с.4).

Починаючи з березня-місяця 2010 року
роботодавець перестав виплачувати
позивачу заробітну плату, у зв'язку з
чим за період часу березень, квітень,
травень, липень, серпень, вересень 2010
року заборгував останньому 5 681 гривень
89 копійки.

Зазначені обставини були повністю
підтверджені відповідною довідкою
бухгалтерії відповідача по справі від
13 травня 2014 року (а.с.5).

Згідно ст.115 КЗпП України заробітна
плата повинна виплачуватися
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів.

Зважаючи ж на ту обставину, що
відповідач по даній справі фактично не
виплачував ОСОБА_1 заробітну плату на
протязі зазначених місяців, що знайшло
своє беззаперечне підтвердження в
судовому засіданні, та при звільненні
не зробив остаточного розрахунку, суд
вважає вимоги позивача щодо стягнення
заборгованості по зарплатні за цей час
такими, що ґрунтуються за Законі, а тому
підлягаючими безумовному задоволенню.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Як зазначив позивач ,проти чого не
заперечувала представник відповідача ,
до теперішнього часу позивачу не
виплачена сума компенсації за
несвоєчасну виплату заробітної плати
у розмірі 576,04 грн..

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховному суду України від 24.12.1999 року
№13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено , що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні ,
що працівникові не були виплачені
належним йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підстав ст. 117
КПпП України стягує на користь
правника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку ,а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Абз. 2 п. 8 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року №100 передбачено ,
що після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику , здійснюються нарахування
загальної суми середнього заробітку ,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочх днів у
розрахунковому періоді.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України №100 від 8 лютого 1995
року та довідки відповідача від 15
жовтня 2014 року № п-125/176, середньодобова
заробітна плата ОСОБА_1 складає 61 грн.
65 коп.

Таким чином відповідач повинен
виплатити позивачу середній заробіток
за час затримки остаточного розрахунку
станом на 19.09.2014 року в сумі 53 345 грн. 75
коп., що підтверджується довідкою
відповідача по справі.

Абз. 3 п. 8 Порядку встановлено, що
середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числі робочих днів за останні два
календарних місяця згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства.

Станом на 19 вересня 2014 року ,
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді буде становить
1018 днів .

Сума середнього заробітку за час
затримки кінцевого розрахунку при
звільненні становм на 29.01.2014 року
складає 62759,70 грн. . Після утримання
податку з доходів фізичних осіб до
виплати складає 53 345,75 грн. .

Таким чином , вимога позивача про
стягнення з відповідача на його
користь середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільнені
до 19 вересня 20124 року відповідають
вимогам чинного законодавства України
,а тому підлягають задоволенню.

При цьому суд не може погодитися з
позицією представника відповідача в
той частині, що при визначенні розміру
середнього заробітку за час затримки
кінцевого розрахунку при звільненні
береться до уваги графік роботи
підприємства, оскільки даний графік
був установлений на підприємстві після
звільнення позивача з роботи, а дія
наказів підприємства на звільненого
працівника не поширюється.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в
частині стягнення на його користь
компенсації за заподіяну моральну
шкоду, то відмовляючи у задоволенні
позову в даній частині суд виходить з
наступного.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст.
60 ЦПК України позивач не надав суду
належних доказів, якими він
обґрунтовує свої позовні вимоги в
частині відшкодування моральної шкоди,
суд вважає необхідним у його
задоволенні відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд
вважає необхідним покласти на
відповідача і судові витрати по даній
справі у вигляді судового збору в сумі
243,60 грн.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.
ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.24 Закону
України "Про оплату праці", п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 року №13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці», суд -

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Харківський приладобудівний завод ім.
Т.Г. Шевченка" на користь ОСОБА_1
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 5 681,89 грн. (п'ять тисяч шістсот
вісімдесят одна гривня 89 копійок).

Стягнути з Державного підприємства
"Харківський приладобудівний завод ім.
Т.Г. Шевченка" на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку у розмірі 53 345,75 грн.
(п'ятдесят три тисячі триста сорок п'ять
гривень 75 копійок).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Стягнути з Державного підприємства
"Харківський приладобудівний завод ім.
Т.Г. Шевченка" на користь держави
судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області протягом 10
днів з дня проголошення, особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
І.В.
Іванова