АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 622/391/13-ц
Головуючий 1-ї інстанції -
Провадження № 22-ц/790/6494/14
Доповідач - Піддубний Р.М.
Категорія: "договірні правовідносини"
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року

м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
Л.А., Бровченка І.О.,

при секретарі:
Новокщоновій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Золочівського районного суду
Харківської області від 11 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору позики
недійсним, -

встановила:

У квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що з жовтня 2010 року
працював у відповідача ОСОБА_2 за усною
домовленістю експедитором. 01 березня
2011 року з метою виконання чергового
доручення відповідача, яке було
пов'язане з закупівлею
сільськогосподарської продукції та її
подальшої реалізації на території
Російської Федерації, він отримав від
ОСОБА_2 50 000 грн., про що на вимогу
останнього власноручно написав
розписку, зазначивши в ній про те, що
грошові кошти отримує для власних нужд
та зобов'язується повернути їх у строк
до 07 березня 2011 року. При цьому ОСОБА_2
запевнив його в тому, що після
виконання всіх його доручень він
поверне розписку, а також виплатить
грошову винагороду за виконану роботу.
Посилаючись на те, що вказану розписку
було написано ним під впливом обману з
боку відповідача, крім того укладений
договір не відповідав його внутрішній
волі щодо правової природи й змісту
правочину, ОСОБА_1 просив визнати
укладений 01 березня 2011 року між ним та
ОСОБА_2 договір позики недійсним.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, посилаючись на його
безпідставність.

Рішенням Золочвського районного суду
Харківської області від 11 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
заявлений ним позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не доведено, що під час
укладення оспорюваного договору
позики мала місце помилка стосовно
правової природи правочину, а також
наявності передбачених ст. 230 ЦК
України обставин, які зумовлюють
визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи, 01
березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було укладено договір позики, за
умовами якого останній отримав 50 000
грн. та зобов'язався повернути вказану
суму у строк до 07 березня 2011 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом
(частина перша статті 229 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст.
230 ЦК).

З роз'яснень, які викладені в пунктах 19
та 20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним. Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, які передбачають
рівність прав сторін щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Належних та допустимих доказів того, що
оспорюваний договір позики було
вчинено під впливом помилки щодо
обставин, які мають істотне значення,
зокрема, щодо природи правочину, а
також того, що іншою стороною правочину
було навмисно введено його в оману щодо
таких обставин, позивачем не надано і
матеріали справи не містять.

Оскільки судом першої інстанції не
було порушено норм процесуального
права, рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Золочівського районного суду
Харківської області від 11 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді