Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2014 Справа №607/11754/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого - судді - Стельмащука П.Я.

при секретарі - Гапій В.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому
- майору міліції на виконання наказу
МВС України за рішенням керівництва та
житлово-побутової комісії УМВС В
Тернопільській області у 2009 році було
виділено вищевказане службове жиле
приміщення. Разом із позивачем у
квартиру вселились члени його сімї:
відповідач - ОСОБА_2 і син ОСОБА_5.
Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 17.02.2014р. шлюб
між сторонами розірвано. Даним
рішенням суду встановлено, що з грудня
2013 року сторони проживають окремо,
подружніх відносин не підтримують,
спільного господарства не ведуть.
Позивач зазначає, що відповідач
добровільно, без примусу переїхала
жити до своїх батьків у с. Смиківці. За
час з грудня 2013 року і до цього часу
відповідач жодного разу не була в
квартирі, і всі обов'язки, що випливають
із договору найму житлового
приміщення, покладені на позивача. У
зв'язку із тим, що відповідач більше ніж
6 місяців не проживає у квартирі,
просить визнати її такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги з підстав наведених у
позовній заяві та наданих суду усних
поясненнях.

Відповідач та його представник
заперечили щодо задоволення позову.
Надали суду письмові заперечення та
усні пояснення. Вказали на те, що
наведені позивачем підстави для
задоволення його позовних вимог є не
обґрунтованими. Посилаються на те, що
відповідач не проживає у вищевказаній
квартирі не з власної волі, а у зв'язку
із тим, що позивач чинить їй перешкоди у
цьому, зокрема забрав у неї ключі від
квартири. З метою усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням,
відповідач у березні 2014р. звернулась із
відповідним позовом до
Тернопільського міськрайонного суду.
Відкрито провадження у цивільній
справі №607/3692/14-ц. Просять відмовити у
задоволенні позову.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено наступне.

28.10.2006р. сторони уклали шлюб. Від даного
шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився
син ОСОБА_5. З грудня 2013 року відповідач
разом із сином ОСОБА_5 проживає у
житловому будинку по АДРЕСА_2. ОСОБА_5
навчається в 1-А класі Тернопільської
спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів
№3.

Дані обставини встановлені рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 17.02.2014р. по справі №607/910/14-ц, яким
розірвано шлюб між сторонами та
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
аліменти на утримання сина ОСОБА_5.

В силу ч. 3 статті 61 ЦПК України ці
обставини доказувати не потрібно.

Також судом встановлено, що 15 жовтня 2009
року, під час перебування сторін у
шлюбі, виконавчий комітет
Тернопільської міської ради видав
ОСОБА_1 ордер на службове житлове
приміщення - квартиру житловою площею
28,8 кв.м., яка складається із двох кімнат
за адресою АДРЕСА_1. Ордер виданий
позивачу на склад сім'ї разом із
дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_5.

Згідно довідки ТзОВ
«Коменерго-Тернопіль» від 05.02.2014р. за
№214, у квартирі за адресою м. Тернопіль,
АДРЕСА_1 з 24.10.2009р. зареєстровані
сторони та їх син ОСОБА_5. Квартира не
приватизована, тип власності -
державна. Особовий рахунок відкритий
на позивача.

Реєстрація сторін за вищевказаною
адресою підтверджується також
інформацією, яка міститься у паспортах
сторін.

З кінця грудня 2013р. по день розгляду
справи відповідач разом із сином
ОСОБА_5 не проживає у квартирі АДРЕСА_1.
Дана обставина визнається сторонами та
не потребує доказування, в силу ч. 1
статті 61 ЦПК України.

13.03.2014р. відповідач ОСОБА_2 звернулась
до Тернопільського міськрайонного
суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням - вищевказаною квартирою.
Посилається на те, що ОСОБА_1
протиправно позбавив її можливості
користуватись квартирою, відібрав у
неї ключі від квартири, відмовився
впускати її до квартири. Ухвалою
Тернопільського міськрайонного суду
від 01.04.2014р. відкрито провадження по
цивільній справі №607/3692/14-ц. На даний
час рішення суду за результатами
розгляду позову немає.

Свідок ОСОБА_6, яка є співробітницею
відповідача ОСОБА_2, пояснила, що
бачила, як позивач приходив 31.12.2013р. на
роботу до відповідача та в
наполегливій формі вимагав віддати
йому ключі від квартири, позивач без
дозволу відповідача оглянув вміст її
особистої сумки. Також повідомила, що
відповідач їй жалілась, що не може
потрапити до квартири, так як позивач
їй перешкоджає у цьому.

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8
(сусіди по будинку АДРЕСА_1) та акти
складені ТзОВ «Коменерго-Тернопіль», і
видані на підставі них довідки, судом
не оцінювались, так як обставини, з
приводу яких допитували свідків та
були подані згадані письмові докази, а
саме не проживання відповідача у
вищевказаній квартирі, не
заперечуються відповідачем, визнані
сторонами, і як було зазначено вище, не
підлягають доказуванню.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про не обґрунтованість
позовних вимог, не підтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
відмовити у задоволенні позовних вимог
з наступних мотивів.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Конституція України у ст. 47 проголошує,
що кожен має право на житло.

Згідно статті 64 Житлового кодексу
України, члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Статтею 71 Житлового кодексу України
визначено, що при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно статті 72 Житлового кодексу
України, визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р.
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст.71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що відповідач, яка
разом із позивачем і їх спільним
малолітнім сином ОСОБА_5 зареєстрована
у квартирі за адресою м. Тернопіль,
АДРЕСА_1, з кінця грудня 2013р. по день
розгляду справи не проживає у цій
квартирі, тобто більше шести місяців.

Однак, аналізом зібраних по справі
доказів в сукупності, зокрема показів
свідка ОСОБА_6, наявності спору між
сторонами в суді про усунення перешкод
в користуванні квартирою (при цьому суд
бере до уваги, що позов про усунення
перешкод пред'явлений раніше, ніж позов
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням, а також до спливу
шестимісячного терміну), суд прийшов до
висновку, що відсутність відповідача у
квартирі понад шість місяців є
вимушеною, пов'язаною з несприятливими
умовами проживання відповідача і
дитини із позивачем в спірній квартирі,
а саме наявності конфлікту між
сторонами.

Беручи до уваги рівність сторін щодо
прав на спірну квартиру (ст. 64 ЖК
України), не встановлення судом
добровільності (невимушеності) зміни
місця проживання відповідачем, суд
вважає, що відповідач не проживала в
спірній квартирі понад шість місяців з
поважних причин, а відтак суд не вправі
в порядку статті 71 ЖК України визнати
відповідача такою, що втратила право на
користування спірною квартирою.

Також судом при розгляді даної справи
беруться до уваги інтереси дитини -
сина сторін ОСОБА_5.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої
Постановою Верховної Ради України від
27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи те, що малолітній ОСОБА_5
навчається у школі, яка знаходиться в м.
Тернополі, а на даний час проживає
разом із матір'ю за межами міста
Тернополя, позбавлення відповідача -
матері ОСОБА_5 права на користування
спірною квартирою безумовно погіршує
становище дитини.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У зв'язку із тим, що рішення ухвалено не
на користь позивача, відповідно до
статті 88 ЦПК України, понесені ним
судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. 47 Конституції України,
Конвенцією про права дитини від
20.11.1989р., ратифікованою Постановою
Верховної Ради України від 27.02.1991р.,
ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом .

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук