Справа № 346/1973/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1633/2014
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Шалаути Г.І.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Коломийської міської ради,
виконачого комітету Коломийської
міської ради, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог: управління
Держземагенства у Коломийському
районі про визнання частково
незаконним і скасування пункту 2
рішення виконавчого комітету
Коломийської міської ради за №186 від 18
травня 1999 року, пункту 1 рішення
Коломийської міської ради за №2018 від 25
жовтня 2005 року, визнання недійсними
державних актів на право власності на
землю за апеляційними скаргами
представника Коломийської міської
ради та ОСОБА_4 на рішення
Коломийського міськрайонного суду від
29 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 29 травня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_2 до Коломийської міської
ради, виконачого комітету Коломийської
міської ради, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог: управління
Держземагенства у Коломийському
районі про визнання частково
незаконним і скасування п.2 рішення
виконавчого комітету Коломийської
міської ради за №186 від 18.05.1999 року, п.1
рішення Коломийської міської ради за
№2018 від 25.10.2005 року, визнання
недійсними державних актів на право
власності на землю.

Визнано частково незаконним та
скасовано п.2 рішення виконавчого
комітету Коломийської міської ради за
№186 від 18.05.1999 року "Про передачу
землекористування по АДРЕСА_1" в
частині передачі ОСОБА_4 у приватну
власність земельної ділянки площею 26,45
кв.м. по АДРЕСА_1.

Визнано частково незаконним та
скасовано п.1 рішення виконавчого
комітету Коломийської міської ради за
№2018 від 25.10.2005 року "Про передачу
земельних ділянок у власність для
ведення садівництва" в частині
передачі ОСОБА_4 у приватну власність
земельної ділянки площею 77,10 кв.м. по
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 29.09.2005
року державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,10 га по АДРЕСА_1, серія ІФ №085473, який
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №35,
кадастровий номер земельної ділянки
23003001.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 08.08.2006
року державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0723 га по АДРЕСА_1, серія ЯГ №308547, який
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №85,
кадастровий номер земельної ділянки
230030023.

В апеляційній скарзі представник
Коломийської міської ради посилається
на незаконність та необґрунтованість
судового рішення, неповне з'ясування
судом обставин справи, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що при ухваленні
рішення судом порушено норми ст.59 ЗУ
"Про місцеве самоврядування в Україні",
в якій передбачено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування можуть бути визнані
незаконними в судовому порядку лише з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України. В той
час, як спірні рішення міської ради
прийняті в межах повноважень,
передбачених ст.26 зазначеного закону.
Як суб'єкт права власності міська рада
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися землями комунальної
власності в повному обсязі. Однак, у
рішенні суду не зазначено, які норми
чинного законодавства були порушені
виконавчим комітетом та Коломийською
міською радою при винесенні рішень.
Рішення виконавчого комітету та
міської ради приймались на підставі
технічної документації, яка містить
всі необхідні документи, передбачені
ЗУ "Про землеустрій".

Суд першої інстанції ухвалив рішення
на підставі висновку експертизи, а
відповідно до ст.147 ЦПК України,
висновок експерта не є обов'язковим і
оцінюється судом за правилами ст.212 ЦПК
України.

Суд не дав жодної оцінки технічній
документації по встановленню
зовнішніх меж землекористування для
підготовки і видачі державного акту, на
підставі чого було винесено рішення
виконавчого комітету міської ради №186
від 18.05.1999 року, в матеріалах якої
міститься акт погодження суміжних
землекористувачів із
землекористувачами по АДРЕСА_1 у м.
Коломия, в якому із позивачем погоджено
межі земельної ділянки, що
посвідчується її підписом.

Що стосується технічної документації
по встановленню зовнішніх меж
землекористування для видачі
державного акту на право власності на
землю ОСОБА_4 для ведення садівництва,
що стало підставою для винесення
рішення міської ради від 25.10.2005 року
№2018, то відповідно до плану погодження
меж земельної ділянки позивач не
являється суміжним землекористувачем
спірної земельної ділянки. Більше того,
в матеріалах вказаної технічної
документації наявні позитивні
висновки відділу архітектури та
містобудування міської ради і
Коломийського міського відділу
земельних ресурсів щодо передачі
земельної ділянки у власність
відповідачу. А тому, ОСОБА_4 видавались
державні акти на земельні ділянки, що
перебували в його користуванні і
підстав для визнання державних актів
недійсними не має.

ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу
на рішення суду першої інстанції в якій
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин
справи, порушення та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
згідно рішення виконавчого комітету
Коломийської міської ради №221 від
25.06.1981 року за попереднім
землекористувачем ОСОБА_5 було
закріплено земельну ділянку площею 754
кв.м. В той же час, позивачем не було
надано жодних доказів на підтвердження
збільшення розмірів земельної ділянки,
яка перебуває в її користуванні.

Суд не взяв до уваги, що виконавці
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
підробили в актах його підпис і вказали
невірні дані паспорту та
ідентифікаційного коду.

Крім того, експертиза, яку врахував суд,
була проведена без обміру площі його
земельної ділянки (дані взяті із
державних актів) та без його участі.
Також, експертом у відповідному
висновку вказано, що площа земельної
ділянки, яка перебуває у фактичному
користуванні позивача, збігається з
розмірами, що зазначені в державному
акті, однак в додатку - таблиці №1
вказано зовсім інші розміри ділянки.
Таким чином, незважаючи на різні
розміри сторін земельної ділянки,
площа земельної ділянки та її
накладення вказуються експертом
однаково.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
ОСОБА_4, заперечення позивача та її
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що оскільки попередньо до
постановлення відповідачем
Коломийською міською радою і її
виконавчим комітетом рішень про
передачу у приватну власність
відповідачу ОСОБА_4 земельних ділянок
частина цих земельних ділянок
відповідно площею 26,45 кв.м. і 77,1 кв.м.
обліковувалися за будинком ОСОБА_2,
були у її фактичному користуванні та на
момент постановлення вказаних
оспорюваних рішень вже були передані у
приватну власність позивача, не
знаходились у користуванні ОСОБА_4, не
обліковувались за його будинком, то
виконавчий комітет Коломийської
міської ради 18.05.1999 року в порушення
вимог ст.ст. 6, 17, 31, 32 ЗК України (в
редакції від 13.03.1992 року, яка діяла
станом на 18.05.1999 року), а міська рада
25.10.2005 року в порушення вимог п.5 ст.116, 118,
149 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року,
яка діяла станом на 25.10.2005 року)
незаконно передали у власність
відповідачу спірні земельні ділянки
площею 26,45 кв.м. і 77,1 кв.м.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 на підставі договору довічного
утримання від 13.06.1989 року є власником
будинку, господарських будівель та
споруд, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_2. Право власності на дане
нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2
в Коломийському МБТІ 19.10.1989 року, а
14.09.1994 року у зв'язку зі смертю
відчужувача по даному договору
обтяження з вказаного нерухомого майна
знято.

Згідно рішення Коломийської
міської ради №368 від 29.12.1994 року
позивачу для обслуговування її
будинку, господарських будівель та
споруд передано у приватну власність
земельна ділянка площею 0,0878 га і на
дану земельну ділянку 26.05.1994 року їй
видано державний акт на право
приватної власності на землю серії
ІФ-17-2-002-437, який зареєстрований в книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №3240.

А тому, ОСОБА_2 з 26.05.1994 року являється
законним власником земельної ділянки
площею 0,0878 га, яка розташована по
АДРЕСА_1 у м. Коломия.

ОСОБА_4 є суміжним з позивачем
землекористувачем і за його житловим
будинком в АДРЕСА_1 пунктом 2 рішення
виконавчого комітету Коломийської
міської ради за №186 від 18.05.1999 року "Про
передачу землекористування по
АДРЕСА_1", зареєстрована земельна
ділянка площею 1650 кв.м. Частина даної
земельної ділянки площею 0,10 га пунктом
2 вказаного рішення виконавчого
комітету передана відповідачу у
приватну власність для обслуговування
вказаного будинку. 29 вересня 2005 року на
дану земельну ділянку ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності за
земельну ділянку серія ІФ №085473, який
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №35,
кадастровий номер 230030013. Також,
пунктом 1 рішення Коломийської міської
ради №2018 від 25.10.2005 року "Про передачу
земельних ділянок у власність для
ведення садівництва" відповідачу
передана у приватну власність для
ведення садівництва земельна ділянка
площею 722,86 кв.м., що знаходиться за
адресою: м. Коломия, АДРЕСА_1 і на дану
земельну ділянку 08.08.2006 року ОСОБА_4
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯГ
№308547, який зареєстрований в книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за №85,
кадастровий номер земельної ділянки
:23:003:0023.

Між сторонами немає спору щодо меж і
фактичного користування земельними
ділянками, а спір виник лише стосовно
виданих правовстановлюючих документів
на земельні ділянки.

Таким чином, як вбачається з
вищенаведеного, існують декілька
ненормативних правових акта
одноразового застосування органу
місцевого самоврядування, які
суперечать один одному в частині меж
між земельними ділянками ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, які належать їм на праві
приватної власності, що по суті
призвело до зменшення площі земельної
ділянки, яка належить позивачу.

У висновку №3637 судової
земельно-технічної експертизи,
складеної 31.01.2014 року, чітко зазначено,
що земельна ділянка, яка належить
ОСОБА_2 (державний акт серія ІФ-17-2-002-437)
частково накладається із земельною
ділянкою, належною ОСОБА_4 (державний
акт серія ІФ №085473 від 29.09.2005 року). Площа
накладення даних земельних ділянок
становить 77,1 кв.м. Також, земельна
ділянка, яка належить ОСОБА_2 (державний
акт серія ІФ-17-2-002-437) частково
накладається із земельною ділянкою,
належною ОСОБА_4 (державний акт серія ЯГ
№308547 від 08.08.2006 року). Площа накладення
даних земельних ділянок становить 26,45
кв.м. Такі накладення чітко відображені
в таблиці до висновку експерта №3637
(а.с.117).

В судовому засіданні експерт,
який проводив земельно-технічну
експертизу, підтвердив свій висновок
та зазначив, що земельна ділянка, яка є
у фактичному користуванні ОСОБА_2
відповідає по площі та конфігурації
земельній ділянці, відображеній на
план-схемі у виданому їй державному
акті на право власності, а дві земельні
ділянки, які належать ОСОБА_4, не
відповідають план-схемам земельних
ділянок у виданих йому державних актах.
При цьому, експерт пояснив, що таку
помилку було допущено при виготовленні
технічної документації по передачі
ОСОБА_4 у власність земельних ділянок.

На думку колегії суддів, даний
висновок експерта в сукупності з
іншими доказами по справі є належним
доказом, який не викликає сумнівів у
своїй обґрунтованості та підтверджує
доводи позивача. При цьому, сторони не
просили, згідно ст.150 ЦПК України,
проводити додаткову чи повторну
експертизу.

Згідно ч.2 ст.144 Конституції
України та ч.10 ст.59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні", рішення
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб з мотивів
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст.78 ЗК України,
право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельною ділянкою.

Відповідно до ст.3 Земельного
кодексу України (в редакції закону від
13.03.1992р.), розпоряджаються землею Ради
народних депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

У зв'язку з цим питання припинення
права користування, вилучення (викуп) з
метою їх передачі у власність
громадянам, віднесення до земель
запасу, зміни цільового призначення
землі, вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відносяться
виключно до компетенції Рад народних
депутатів, що прямо зазначено в ст.ст.10,
27,29, 31,80,81 ЗК України.

Згідно ст.ст. 6, 17 ЗК України (в
редакції закону від 13.03.1992 року, яка
діяла на час постановлення
оскаржуваного рішення виконавчого
комітет Коломийської міської ради №186
від 18.05.1999 року), безоплатна передача
земельних ділянок у власність
громадянам України провадиться
місцевими радами із земель запасу і
також земельних ділянок, які раніше
були надані громадянину в
користування. Надання в користування
земельної ділянки, що перебуває у
власності або у користуванні інших
громадян провадиться місцевими радами
лише після вилучення (викупу) її у
порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно вимог ст.31, 32 ЗК України (в
редакції закону від 13.03.1992 року),
вилучення земельних ділянок з метою
передачі їх у власність або надання у
користування громадянам провадиться
за згодою власників землі і
землекористувачів на підставі рішення
місцевих рад народних депутатів.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України,
земельні ділянки, які перебувають у
власності чи користуванні громадян або
юридичних осіб, передаються у
власність чи користування за рішенням
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування лише після
припинення права власності чи
користування ними в порядку,
визначеному законом.

Такий порядок встановлений ст.ст.
140-149 цього Кодексу, відповідно до яких
однією із підстав припинення права
користування земельною ділянкою є
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.149 ЗК України, земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади, Ради міністрів АРК та органів
місцевого самоврядування на підставі
та в порядку, передбачених цим
Кодексом, вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень. У разі
незгоди землекористувача з вилученням
земельної ділянки питання вирішується
в судовому порядку.

Крім того, згідно до ч.1, 9, 10 ст.59 ЗУ
"Про місцеве самоврядування в Україні",
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до абз.7 п.4.1 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19,
ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46,
ч.1 та 10 ст. 59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) від 16.04.2009 року №7-рп/2009.
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що органи місцевого
самоврядування мають право приймати
рішення, вносити до них зміни та
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

В той же час, в абз.5, 6
Конституційний Суд України зазначає,
що в Конституції України закріплено
принцип за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці 2 пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13.05.1997
року №1-зп у справі щодо несумісності
депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, а
тому вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Таку ж позицію займає і Верховний
Суд України, який у своїй постанові від
06.06.2011 року стосовно перегляду ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 05.10.2010 року з підстав неоднакового
застосування ст.59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" у подібних
правовідносинах. В даній постанові
Верховний Суд України зазначає, що
оскаржуване розпорядження, яке є
ненормативним правовим актом
одноразового застосування і вичерпало
свою дію фактом його використання, не
може бути в подальшому скасоване.

Також, відповідно п.8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", вирішуючи спори про
припинення права власності на земельну
ділянку чи права користування нею, суди
повинні враховувати, що органи
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування має право прийняти
рішення про це лише в порядку, з підстав
і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК
України. У випадках, визначених цими
нормами, припинення права власності на
землю чи права землекористування
провадиться за позовом відповідного
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування в судовому
порядку, недодержання якого є
підставою для визнання рішення цього
органу та виданих державних актів
недійсними. У разі пред'явлення до
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування позову про
незаконність припинення права
землекористування через відсутність
судового рішення про вилучення
земельної ділянки відповідач вправі
пред'явити зустрічний позов про таке
вилучення, а суд має розглянути його
разом із первинним позовом.

Рішення органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
після встановлення меж земельних
ділянок у натурі (на місцевості),
одержання власником або
землекористувачем документів, що
посвідчують право на них, та державної
реєстрації, не може бути підставою для
припинення права власності на земельну
ділянку або права користування
земельною ділянкою як повністю, так і
частково, оскільки визначений статтями
140, 141 ЗК України перелік підстав для
цього є вичерпним.

Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення.

А тому, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про те, що Коломийська міська
рада та виконавчий комітет даної ради,
приймаючи рішення про виділення
земельних ділянок ОСОБА_4, не отримавши
згоди ОСОБА_2 на вилучення у неї частини
земельної ділянки, фактично своїм
рішенням вилучили її частину з
законного володіння позивача чим
допустили порушення вимог закону,
оскільки позивач отримала право
власності на спірну земельну ділянку
значно раніше за ОСОБА_4

Одночасно не заслуговують на
увагу доводи представника апелянта з
приводу того, що Коломийська міська
рада, як суб'єкт права власності має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися землями комунальної
власності в повному обсязі, оскільки
спірна земельна ділянка вже перебувала
у приватній власності фізичної особи і
орган місцевого самоврядування не міг
повторно виділяти її іншій особі.

При цьому, на думку колегії
суддів, для правильного вирішення
справи не має значення, що в матеріалах
технічної документації наявні
позитивні висновки відділу
архітектури та містобудування міської
ради і Коломийського міського відділу
земельних ресурсів щодо передачі
земельної ділянки у власність ОСОБА_4,
тому що, право власності позивача
беззаперечно було порушено і не має
значення, що призвело до таких
наслідків (видача необґрунтованих
державних актів) і провини позивача у
цьому не має.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційних скарг не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника
Коломийської міської ради та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 29 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.І. Шалаута