АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача
Стрижеуса А.М.,

суддів:
Антоненко Н.О, Шкоріної О.І.

при
секретарі: Басюк Ю.В.

розглянувши цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Гагарінського
районного суду м. Севастополя від 12
квітня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
інфляційних витрат та відсотків за
користування грошовими коштами, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 у якому просив на
підставі положень ст. 625 ЦК України,
стягнути з відповідача інфляційні
втрати в розмірі 29375 гривень та три
проценти річних від простроченої суми
в розмірі 4992 гривні 95 копійок та судові
витрати по справі в розмірі 343 гривні 67
копійок.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідач невчасно
виконала грошове зобов'язання перед
ним.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 12 квітня 2013 року
позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну
скаргу в якій просить рішення суду
скасувати, як таке, що постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В судове засідання сторони не
з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином
(а.с.158,159), а тому колегія суддів вважає
можливим розглянути справу за їх
відсутності у відповідності до вимог
ч.2 ст.305 ЦПК України.

Справа №2/763/373/2013 № апеляційного
провадження:22-ц-796/12710/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Батурін
А.С.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М. Відповідно
до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши обґрунтованість та
законність оскаржуваного рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам в повній мірі
судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, виходив з
того, що відповідач зобов'язалась
повернути позику в строк до 16 грудня 2004
року, зобов'язання виконано 16 січня 2012
року, тому на підставі ст. 625 ЦК України
з відповідача на користь позивача
підлягають стягненню інфляційні
втрати та три проценти річних від
простроченої суми за період з 17 січня
2004 року по 16 січня 2012 року.

Проте з таким висновком суду повністю
погодитись не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 16 грудня 2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, на підставі якого остання
отримала позику в розмірі 23 500 гривень в
строк до 16 грудня 2004 року.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики,
рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 09 червня 2006 року
стягнуто з останньої на користь ОСОБА_4
заборгованість за договором позики в
розмірі 23 500 гривень.

Вказане рішення суду примусово
виконано 16 січня 2012 року шляхом
реалізації нерухомого майна
відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду з розгляд
цивільних і кримінальних справ в п. 18
постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
за змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК України інфляційне
нарахування на суму боргу за порушення
боржником грошового зобов'язання,
вираженого в національній валюті, та
три проценти річних від простроченої
суми полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що відповідач
прострочила виконання зобов'язання,
тому з неї на користь позивача
підлягають стягненню інфляційні
витрати та три проценти річних від
простроченої суми.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
задоволення позову суд дійшов
помилкового висновку про стягнення
інфляційних витрат та трьох процентів
річних від простроченої суми за період
з 17 січня 2004 року по 16 січня 2012 року без
урахування клопотання відповідача про
відмову в позові у зв'язку з пропуском
строку позовної давності та положень
ст. 256, 257, 259 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Строк виконання зобов'язання за
договором позики закінчився 16 грудня
2004 року, з цього ж часу розпочався
перебіг строку позовної давності для
пред'явлення позову до суду з метою
захисту своїх цивільних прав та
інтересів щодо стягнення з боржника
інфляційних витрат та трьох процентів
річних від простроченої суми.

Згідно матеріалів справи, в судовому
засіданні ОСОБА_3, заперечуючи проти
позову, заявила клопотання про відмову
в позові, у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, на вищевказані
обставини справи та норми закону уваги
не звернув, належним чином не перевірив
доводи та заперечення сторін; не
визначившись з характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню до даних
правовідносин; залишив поза увагою те,
що з боржника на користь позивача
підлягають стягненню інфляційні
витрати та три процентів річних від
простроченої суми в межах строку
позовної давності з моменту звернення
до суду з позовом за останні три роки.

Позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до
суду 14 лютого 2012 року

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку що рішення суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 підлягає
скасування з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, а саме до стягнення підлягає
інфляційні витрати за період часу 14
лютого 2009 року по 14 лютого 2012 року в
розмірі 13395 гривень, проценти за
невиконання зобов'язання за цей же
період в розмірі 2115 гривень.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 324,
325ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 12 квітня 2013 року
скасувати та ухвалити нове, наступного
змісту.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу, інфляційних витрат та відсотків
за користування грошовими коштами -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
інфляційні витрати та проценти за
невиконання зобов'язання в розмірі 15510
гривень, судові витрати в розмірі 155
гривень 10 копійок а всього 15665 гривень 10
копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Суддя-доповідач:

Судді: