Справа № 465/6603/13
Головуючий у 1 інстанції: Лозинський
Провадження № 22-ц/783/3013/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Шандра
М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської
Н.Л.

секретаря Бадівської О.О.

з участю представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пластфарма» на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 23 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Пластфарма» про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористані
відпустки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд
з позовом до ТзОВ «Пластфарма» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі та компенсації за
невикористані відпустки. З посиланням
на ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України просила
стягнути з ТзОВ «Пластфарма»
заборгованість по заробітній платі в
сумі 6 109, 50 грн., та компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 10 211, 11
грн., а всього 16 320 грн. 61 коп.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 23 грудня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Пластфарма» на користь ОСОБА_2
заборгованість по заробітній платі в
сумі 6 109 грн. 50 коп. та компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 10 211 грн.
11 коп., а всього 16 320 грн. 61 коп.

Рішення оскаржив генеральний директор
ТОВ «Пластфарма» - Якубенко О.М. Вважає
його незаконним, прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Вказує на те, що місцевий суд не взяв до
уваги ряд доказів, що мають істотне
значення для вирішення спору, зокрема
наявність заборгованості із
заробітної плати повністю
спростовується копією відповіді ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова від
03.10.2013 року. З означеного документа
вбачається, що колишнім керівником
відповідача - ОСОБА_5 у серпні 2013 року
подано до відповідних органів звіт, в
якому задекларована відсутність
заборгованості зі сплати заробітної
плати. Суд безпідставно відмовив у
задоволенні клопотання про допит
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які володіють
певною інформацією, що має вирішальне
значення в розумінні ст. 94 КЗпП. Як було
встановлено в ході розгляду даної
справи, позивач не з'являлась на роботу
з лютого 2013 року, тобто не виконувала
роботу і як наслідок не заслуговує на
винагороду. Додає, що ОСОБА_2 звільнена
з роботи за прогул з 2 лютого 2013 року
наказом від 30 липня 2013 року. За таких
обставин суд безпідставно стягнув
заборгованість по заробітній платі з
березня по червень 2013 року, хоча
позивач в цей час не перебувала у
трудових відносинах з позивачем.

Щодо компенсації за невикористану
відпустку позивачем, то матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження цих обставин. Немає
інформації про період, за який
нараховувалася відпустка та
відповідно компенсація за її
невикористання.

За наведених підстав просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

При розгляді справи в апеляційній
інстанції представник позивача проти
доводів апеляційної скарги заперечив,
вважає рішення законним та
обґрунтованим. Просить його залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України, рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає , що
рішення суду таким вимогам
відповідає.

Матеріалами справи встановлено,
що ОСОБА_2 згідно наказу №62 від 31 травня
2005 року прийнята на посаду головного
бухгалтера за сумісництвом з окладом
згідно штатного розкладу з 1 червня 2005
року.

Згідно наказу №59 від 31 грудня 2010
року ОСОБА_2, у зв'язку з введенням у
адміністративний підрозділ посади
директора фінансового, з 1 січня 2011 року
переведена з посади головного
бухгалтера по посаду директора
фінансового з виконанням обов'язків
головного бухгалтера.

Наказом №10 від 3 червня 2013 року
ОСОБА_2 звільнена з посади директор
фінансовий за власним бажанням.
Зазначене підтверджується записом у
трудовій книжці, де зазначено про
звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням
згідно наказу №10 від 03.06.2013 року. З
наказом остання ознайомилась 03.06.2013
року, про що свідчить її особистий
підпис.

Відповідно до довідки №12 від
19.06.2013 року заборгованість перед ОСОБА_2
станом на 19.06.2013 року по невиплаченій
заробітній платі та компенсації за
невикористану відпустку склала 16 320
грн. 61 коп. З них заборгованість по
заробітній платі становить 6 109,50 грн.,
по компенсації відпустки - 10 211,11 грн.

Згідно зведеної відомості сум для
зарахування заробітної плати на картки
№11 від 29.05.2013 року, в останнє ОСОБА_2
проведено зарахування зарплати за
лютий 2013 року в сумі 1 999 грн. 34 коп.

Судом встановлено, що позивач не
отримала заробітної плати за березень
2013 року - 20 робочих днів, квітень 2013 року
- 22 робочих дні, травень 2013 року -19
робочих днів, червень 2013 року -1 робочий
день в сумі 6 109 грн. 50 коп. та не
використано 124 дні відпустки за період
з 01.04.2008 року по 03.06.2013 року, компенсація
якої складає 10 211 грн. 11 коп. Зазначене
підтверджується розрахунковими
листками ТОВ «Пластфарма» за вказаний
період. Доказів, які б свідчили про
отримання зазначених коштів позивачем
в ході судового розгляду не здобуто.

Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України,
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України,
при звільненні працівника виплата усіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи. організації проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховану суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства установи,
організації, у строки, зазначені в ст. 116
КЗпП України.

Статтею 83 КЗпП України передбачено, що
у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

У відповідності до вимог ст. 24 Закону
України «Про відпустки» у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також відпустки
працівникам, які мають дітей.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про
оплату праці» при кожній виплаті
заробітної плати роботодавець повинен
повідомити працівника про такі дані, що
належать до періоду, за який
провадиться оплата праці: а)загальна
сума заробітної плати з розшифровкою
за видами виплат; б) розміри і підстави
утримань із заробітної плати; в) сума
заробітної плати, що належить до
виплати.

Саме такі дані зазначені в
розрахункових листа, наданих
представником позивача.

Задовольняючи вимоги про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
компенсацію за невикористану
відпустку, суд першої інстанції
виходив з того, що інших розрахунків,
які б ґрунтувались на належних та
допустимих доказах відносно виплати
позивачці заробітної плати протягом
спірного періоду, відповідач не надав.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки такий ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону.
Колегія судді враховує ту обставину, що
відсутність заборгованості по
заробітній платі позивача та
компенсація за невикористану
відпустку не спростована.
Невідповідність виданої довідки про
заборгованість підприємства перед
позивачем не підтверджена. Матеріали
справи не містять доказів про
виконання вимог ст. 116 КЗпП України про
письмове повідомлення працівника
перед виплатою належних позивачу сум
при звільненні.

З посиланням на приписи ст. 60 ЦПК
України суд правильно оцінив надані
позивачем докази щодо невиплати
позивачу відповідно до розрахункових
листів за березень, квітень, травень,
червень 2013 року нарахованих коштів по
заробітній платі, який сторонами не
оспорений.

Надаючи правову оцінку іншим доказам у
справі, зокрема наказу №07 від 30 липня
2013 року про звільнення ОСОБА_2 з посади
директор фінансовий з 2 лютого 2013 року
у зв'язку з прогулом без поважних
причин, п.4 ст. 40 КЗпП України та те, що
остаточний розрахунок з ОСОБА_2
необхідно провести з врахуванням її
останнього робочого дня, яким є 01.02.2014
року, то колегія суддів до уваги його не
приймає, оскільки первинний наказ, за
яким звільнено ОСОБА_2 з посади за
власним бажанням є чинним та сторонами
не оспорювався. Службове розслідування
від 30 липня 2013 року, що стало підставою
для винесення Наказу №07 від 30.07.2013 року
було проведено після того, як позивач
не перебувала у трудових відносинах з
відповідачем та на час винесення
наказу вже була звільнена.

Отже доводи апеляційної скарги проте,
що судом першої інстанції порушено
норми матеріального права є
безпідставними.

Рішення суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи, ухвалене
у відповідності з вимогами
процесуального та матеріального права,
а тому колегія судів не вбачає підстав
для його скасувати та відмови у
задоволенні позову, як проте вимагає
відповідач.

Керуючись ст. п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1
ст.314, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Пластфарма» відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 23 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
М.М.Шандра

Судді:
Л.Б.Струс

Н.Л.Шумська