Справа № 367/716/13-ц Головуючий у І
інстанції Оладько С.І.Провадження №
22-ц/780/5156/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 46
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 27
червня 2014 року у справі за позовом
прокурора міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання незаконним рішення, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на земельну
ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2013 року прокурор міста Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з уточненим в
подальшому позовом, в якому просив
визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року №1793/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1», визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№449647, виданий на ім'я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_3, та скасувати його державну
реєстрацію, а також визнати право
власності держави на земельну ділянку
площею 0,15 га.

Вимоги позову обґрунтував тим, що
згідно з рішенням Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року №
1793/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ №449647. В
подальшому ОСОБА_2 відчужила належну їй
на праві власності земельну ділянку
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу
від 30 квітня 2009 року, у зв'язку з чим в
державному акті на ім'я ОСОБА_2 зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на спірну земельну ділянку
до ОСОБА_3

Вказував, що рішення Коцюбинської
селищної ради та виданий на його
підставі державний акт є незаконними,
оскільки суперечать чинному
законодавству. Зокрема, зазначена
земельна ділянка знаходиться за межами
смт. Коцюбинське, що підтверджується
висновком судово-землевпорядної
експертизи, та перебуває у постійному
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство». Крім того,
було змінено цільове призначення
спірної земельної ділянки, державна
експертиза проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
не проводилася. Зважаючи на зазначене
прокурор вважає, що договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 є нікчемним, а тому державний
акт, виданий на ім'я ОСОБА_2 з відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_3
підлягає визнанню недійсним зі
скасування його державної реєстрації.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2014 року
позов прокурора задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року № 1793/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
прокурор Київської області просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог прокурора
та ухвалити нове рішення в цій частині
про задоволення позову, а також змінити
мотивувальну частину рішення,
виключивши положення про те, що договір
купівлі - продажу спірної земельної
ділянки не є нікчемним, замінивши
положеннями про нікчемність вказаного
договору, посилаючись на неправильне
застосування судом матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному
обсязі відповідає вказаним вимогам
закону.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року
№1793/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1 Київської
області.

На підставі вказаного рішення
Коцюбинської селищної ради ОСОБА_2
одержав державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 449647.

Встановлено, що згідно з договором
купівлі-продажу земельної ділянки від
30 квітня 2009 року ОСОБА_2 відчужила
належну їй на праві власності вказану
земельну ділянку ОСОБА_3, у зв'язку з чим
на державному акті на право власності
на земельну ділянку серії ЯЗ № 449647 було
зроблено відповідну відмітку про
перехід права власності до ОСОБА_3

Указом Президії Верховної Ради УРСР
від 11 лютого 1941 року смт. Берковець
перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі.
Будь-які графічні додатки до
зазначеного Указу, що підтверджують
межі смт. Коцюбинське, не
збереглися.

З постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 грудня 2011 року, яка залишена в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
міста Києва від 09 жовтня 2012 року,
вбачається, що рішення відносно
адміністративно-територіального
устрою смт. Коцюбинське не видавались,
землевпорядна документація щодо
встановлення меж не збереглась,
проекти рішень про встановлення меж
міста Києва та меж селища Коцюбинське
не затверджувалися.

При прийнятті рішення щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_2 Коцюбинська
селищна рада керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
«Про перспективний план розвитку
селища Коцюбинське» від 25 вересня 2008
року.

Рішенням Коцюбинської селищної ради
від 15 серпня 2010 року № 153 затверджено
Генеральний план селища Коцюбинське
Київської області, відповідно до якого
загальна площа становить 4065 га.

З листа землевпорядної організації ПП
«Геополісся» від 08 квітня 2013 року
вбачається, що 501 земельна ділянка,
надана у власність громадян, зокрема,
ОСОБА_2, знаходяться в межах смт.
Коцюбинське.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у
задоволенні позову прокурора про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,
суд першої інстанції виходив з того, що
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу не порушує публічний
порядок, оскільки укладений між
фізичними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності. ОСОБА_3 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 30 квітня 2009 року, який не визнаний
судом недійсним і не є нікчемним. Тому
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання недійсним
державного акту серії ЯЗ № 449647,
виданого на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_3 та
скасування його державної реєстрації.

Також суд зазначав, що згідно з
правовою позицією Верховного Суду
України від 23 жовтня 2013 року
(справа № 6-93цс13) держаний акт на право
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог прокурора про визнання права
власності держави на земельну ділянку,
суд виходив із того, що вони є
неконкретизовані, безпідставні та
такі, що не відповідають вимогам
чинного законодавства.

Однак повністю погодитись з такими
висновками суду першої інстанції не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16 вересня 2008
року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку виникло з моменту одержання
нею державного акта та його державної
реєстрації.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому суд
безпідставно відмовив у визнанні
недійсним державного акта, виданого
ОСОБА_2 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року
(цивільна справа № 6-67цс14).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
і скасування його державної реєстрації
є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

При вирішенні спору суд першої
інстанції в порушення вимог ст.ст.213-214
ЦПК України на зазначені обставини
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в цій частині не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду в цій частині
та ухвалення нового рішення про
задоволення позовної вимоги прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації, з наведених вище підстав.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що способом захисту
порушеного права власності держави на
земельну ділянку прокурором обрано
позов про визнання права власності на
це майно (ст. 392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (ст.ст. 387,
388 ЦК України).

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

У той же час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
задоволені бути не можуть з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК України -
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом, прокурор не зазначив закон,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою,
висновків суду не спростовують, а
відтак вимоги апеляційної скарги в цій
частині задоволені бути не можуть.

Рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову прокурора
не оскаржується, тому відповідно до
положень ст. 303 ЦПК України апеляційним
судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київській області
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
скасувати та ухвалити нове рішення в
цій частині.

Позов прокурора міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним державного акту на
право власності задовольнити.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЗ № 449647 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:042:0054, виданий на ім'я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_3 та скасувати його державну
реєстрацію.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді