АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8481/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Тананайська Ю.А. Доповідач -
Демченко Е.Л.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко
Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р.,
Волошина М.П.

при секретарі - Видюковій
Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 10
вересня 2013 року по справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про звернення стягнення на
предмет іпотеки та за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль», приватного
нотаріуса Марганецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7, третя
особа - виконавчий комітет
Марганецької міської ради про визнання
договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, мотивуючи тим, що згідно
договору №014/129170/3141/74 від 08 травня 2007
року відповідачу надано кредит у сумі
50.500 грн. на придбання будинку зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 18% на рік строком до
07 травня 2017 року.

Зазначали, що з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між ОСОБА_2 та банком 10 травня
2007 року укладено договір іпотеки
№014/129170/3141-18, відповідно до якого банку
в іпотеку передано нерухоме майно, а
саме: житловий будинок АДРЕСА_1. У
порушення умов договору відповідач
погашення заборгованості за кредитом,
у встановленні договором строки, не
здійснювала. Рішенням Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 18 листопада 2009 року
заборгованість станом на 01 жовтня 2009
року стягнута з ОСОБА_2, проте кошти
банку не сплачувалися та відділ
державної виконавчої служби повернув
виконавчий лист без виконання.

Посилаючись на те, що станом на 05 липня
2012 року у відповідача наявна
непогашена заборгованість, яка
становить 135.077 грн.15 коп., просили в
рахунок погашення заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження;
виселити з житлового будинку всіх
зареєстрованих осіб; зобов'язати
сектор громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб
Марганецького МВ ГУМВС України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстраційного обліку всіх
зареєстрованих осіб у спірному
житловому будинку.

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», приватного нотаріуса
Марганецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що на
момент посвідчення договору іпотеки
кредитний договір не був укладений, що
підтверджується системною датою на
кожній сторінці примірника договору.

Зазначала, що в будинку зареєстровані
неповнолітні діти, а договір іпотеки
укладено без згоди органу опіки та
піклування.

Посилаючись на викладене вище, просила
суд визнати недійсним договір іпотеки
№014/129170/3141-18 від 10 травня 2007 року,
укладений між нею та банком.

Рішенням Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 10
вересня 2013 року позовні вимоги ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено
частково. У рахунок погашення
заборгованості перед банком звернуто
стягнення, згідно іпотечного договору
№014/129170/3141-18 від 10 травня 2007 року, на
предмет іпотеки, а саме житловий
будинок АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку,
посвідченого приватним нотаріусом
Марганецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 10 травня 2007 року, який
зареєстрований у бюро технічної
інвентаризації за ОСОБА_5, ОСОБА_6,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження., для задоволення грошових
зобов'язань за кредитним договором
№014/129170/3141/74 від 08 травня 2007 року у сумі
135.077 грн.15 коп. В іншій частині позову
відмовлено. У задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання
стосовно судових витрат.

Додатковим рішенням Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 20 вересня 2013 року виселено
з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Додатковим рішенням Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 19 листопада 2013 року
встановлена початкова ціна предмету
іпотеки, а саме будинку АДРЕСА_1 на
рівні не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/належним експертом на
стадії оцінки майна від час проведення
виконавчих дій.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 10
вересня 2013 року та ухвалити нове
рішення.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 06 лютого
2014 року рішення Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 10
вересня 2013 року скасовано в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
- житловий будинок, в частині стягнення
з ОСОБА_2 судового збору. Скасовано
додаткове рішення Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 20 вересня 2013 року про
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 Ухвалено нове рішення, яким у
позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення відмолено. В іншій частині
рішення місцевого суду залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 серпня 2014 року
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 06 лютого
2014 року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
находить, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямованих на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст.625 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти)
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
08 травня 2007 року між ОСОБА_2 та
відкритим акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», укладено
кредитний договір №014/129170/3141/74, за
умовами якого відповідач отримала
кредит у сумі 50.500 грн. на придбання
будинку зі сплатою 18% річних строком до
07 травня 2017 року (том 1 а.с.6-9).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 10 травня 2007 року
між сторонами укладено договір іпотеки
№014/129170/3141-18, за умовами якого
відповідач надала в іпотеку нерухоме
майно, а саме, житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований на земельній ділянці
площею 0,0592 га, по АДРЕСА_1 та
складається з: А - житлового будинку,
площею 66,9 кв.м, Б - літньої кухні, бпд -
підвалу, Е - гаражу, Г - сараю, Д -
вбиральні, та належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
10 травня 2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Марганецького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим №2077256 (том 1 а.с.12-13,18).

Відповідно до п.1.3 договору іпотеки
№014/129170/3141-18 заставна вартість
іпотечного майна сторонами визначена в
сумі 73.900 грн.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 належним
чином зобов'язання за кредитним
договором не виконала, станом на 01
жовтня 2009 року виникла заборгованість
в розмірі 49.705 грн. 43 коп., яка була
стягнута з неї за рішенням
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 18
листопада 2009 року, про що 07 грудня 2009
року видано виконавчий лист №2-845/09 (том
1 а.с.70).

Виконавчий лист повернуто стягувачу
без виконання на підставі п.3 ст.47
Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки стягувач
відмовився залишити за собою майно
боржника не реалізоване під час
виконання рішення (том 1 а.с.161).

Станом на 05 липня 2012 року, за
розрахунком банку, заборгованість
ОСОБА_2, з яким погодився місцевий суд
при постановленні рішення, становить
135.077 грн.15 коп., яка складається з
заборгованості за кредитом в розмірі
41.662 грн. 17 коп., заборгованості за
процентами в розмірі 26.129 грн. 32 коп.,
пені за несвоєчасне погашення кредиту
та процентів в розмірі 67.285 грн.66 коп.
(том 1 а.с.16-17).

Відповідно до вимог ст.ст.525,526,530 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і в термін
передбачений договором, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, боржник не звільняється
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України).

Як зазначено в ст.572 ЦК України, в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України визначено, що
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом.

Пунктом 5.5.2. договору іпотеки
визначено, що реалізація предмету
іпотеки, на який звертається стягнення
за рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження. Початкова ціна продажу
предмету іпотеки прилюдних торгів
встановлюється за рішенням суду або за
згодою між іпотекодавцем та іпотеко
держателем, якщо така згода не
досягнута - спеціальною організацією,
що проводить прилюдні торги на
підставі оцінки предмета іпотеки. При
цьому початкова ціна не може бути
нижчою зі 90 відсотків вартості
предмета іпотеки, визначеної шляхом
його оцінки (том 1 а.с.12-13).

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням
підлягає виконанню у грошовій формі,
розмір цієї вимоги визначається на
підставі іпотечного договору або
договору, що обумовлює основне
зобов'язання, у чітко встановленій сумі
чи шляхом надання критеріїв, які
дозволяють встановити розмір цієї
вимоги на конкретний час протягом
строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України
«Про іпотеку» майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.9 постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» №5 від 30
березня 2012 року, право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом або договором (дострокове
стягнення кредиту, стягнення
заборгованості, у тому числі шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст.3,4
ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що 07
липня 2012 року банком на адресу ОСОБА_2
було надіслано рекомендованою поштою
повідомлення-вимогу, яку вона отримала
13 липня 2012 року (том 1 а.с.22).

Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з роз'ясненням пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.41 постанови №5 від 30 березня
2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спору про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд має дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що з'ясувавши в
достатньо повному об'ємі права та
обов'язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм правову
оцінку, місцевий суд постановив
рішення, що відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а
приведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Крім того, відповідно до абз.1,2 п.17
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30 березня 2012 року №5, зобов'язання
припиняється з підстав, передбачених
договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК
України). Такі підстави, зокрема,
зазначені у ст.ст.599-601,604-609 ЦК України.
Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526,599
ЦК України.

Відповідно до ст.258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з розрахунку суми
заборгованості, наданої ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» до позовної
заяви, пеня за порушення строків
погашення кредитної заборгованості та
пеня за порушення терміну погашення
відсотків нарахована ними за один рік,
тобто з дотриманням вимог ст.258 ЦК
України.

У зв'язку з тим, що рішенням
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 18
листопада 2009 року з ОСОБА_2 стягнута
заборгованість за кредитом в розмірі
41.662 грн.17 коп. та заборгованість за
відсотками станом на 01 жовтня 2009 року,
тому колегія суддів вважає можливим
звернути стягнення на предмет іпотеки
для задоволення грошових зобов'язань
за кредитним договором від 08 травня 2007
року без врахування 41.662 грн.17 коп.,
заборгованості за кредитом, та
заборгованість за відсотками
розраховувати з 01 жовтня 2009 року, а саме
в розмірі 20.617 грн.74 коп.

Таким чином, необхідно звернути
стягнення на предмет іпотеки для
задоволення грошових зобов'язань за
кредитним договором від 08 травня 2007
року в сумі 87.903 грн.41 коп. (26.720 грн. 60
коп./пеня за порушення строків
погашення кредитної заборгованості/ +
20.617 грн.75 коп. /заборгованість за
відсотками з 01 жовтня 2009 року/ + 40.565
грн.06 коп./пеня за порушення строків
погашення відсотків).

Посилання апелянта на те, що рішення
суду в частині визначення розміру
стягнення за кредитним договором
повинно бути скасовано і на підставі
ст.205 ЦПК України закрити провадження є
хибним, оскільки предмет і підстави
даного спору відрізняються від спору
за рішенням Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 18
листопада 2009 року.

Доводи апелянта, що право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, о тому вона не могла
передати цей будинок в іпотеку, колегія
суддів вважає безпідставними.

Згідно зі ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення; якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
на майно виникає з моменту такої
реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий
порядок виникнення права власності за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.
При цьому, за змістом даних норм,
державна реєстрація договору та
державна реєстрація майна (прав
власності на майно), яка здійснюється
на підставі Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", не є
тотожними поняттями. Реєстрація
речових прав, на відміну від державної
реєстрації договору, не має
правовстановлюючого значення.

Договір купівлі-продажу, укладений 10
травня 2007 року між ОСОБА_6, яка діяла в
своїх інтересах і в інтересах ОСОБА_5,
та ОСОБА_2 був нотаріально посвідчений
та зареєстрований відповідно до
чинного законодавства в Державному
реєстрі правочинів (том 1 а.с.18).

Відповідно до Інструкції про ведення
Державного реєстру правочинів,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 18 серпня 2004 року
N86/5, який діяв на момент укладення
зазначеного вище договору
купівлі-продажу, державна реєстрація
правочину проводиться нотаріусом
шляхом унесення відповідної
інформації до Державного реєстру
правочинів одночасно з його
нотаріальним посвідченням.

Таким чином, право власності ОСОБА_2 на
житловий будинок, що є предметом
іпотеки, виникло в момент посвідчення
та державної реєстрації в Державному
реєстрі правочинів договору
купівлі-продажу житлового будинку,
укладеного 10 травня 2007 року між нею та
ОСОБА_6, ОСОБА_5

В іншій частині рішення Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області не оскаржувалося.

Що стосується додаткового рішення
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 20
вересня 2013 року, яким були виселені
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з
житлового будинку АДРЕСА_1, та
додаткового рішення Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 19 листопада 2013 року, яким
встановлена початкова ціна предмету
іпотеки, то вони апеляційним судом не
переглядались, оскільки ОСОБА_2, в
контексті розглядаємої апеляційної
скарги, їх не оскаржувала.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 10
вересня 2013 року в частині суми 135.077 грн.
15 коп. змінити на 87.903 грн.41 коп.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Демченко Е.Л.

Судді:
Волошин М.П.

Куценко Т.Р.