АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач: Корчевний Г.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської
О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Меєчко Д.П.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 03 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та
піклування Солом'янської районної в м.
Києві державної адміністрації за
участю прокурора Солом'янського району
м. Києва Гузиря Д.В., про позбавлення
батьківських прав та стягнення
аліментів, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів та позбавлення батьківських
прав відносно їх спільного
неповнолітнього сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
них з Відповідачем, з яким вони не були
одружені, є спільний син ОСОБА_4. З 2010
року вони з батьком дитини не
спілкуються, син постійно проживає з
нею, саме вона займається його
вихованням та навчанням, піклується
про його здоров'я, фізичний та духовний
розвиток, а Відповідач протягом
останніх кількох років участі у
вихованні сина не брав, його життям не
цікавився, матеріально не допомагав,
просила суд позбавити ОСОБА_1
батьківських прав щодо сина ОСОБА_4.

Крім того, Позивач просила стягнути з
Відповідача аліменти на утримання їх
сина в розмірі 1/3 частини від усіх його
доходів, оскільки позбавлення
Відповідача батьківських прав не
звільняє його від обов'язку утримувати
дитину.

Рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 03 липня 2014
року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських
прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_2 на утримання сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі
1/4 частини від усіх видів його доходів,
але не менше 30 % прожиткового мінімуму
для дитини відповідно до віку
щомісячно, починаючи з 09.12.2013 року і до
повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 114,70
гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
держави судовий збір в розмірі 229,40
гривень.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, відповідач ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції в
частині позбавлення його батьківських
прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
- скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Вказує, що рішення суду першої
інстанції винесено при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим є неправосудним
та підлягає скасуванню.

Зазначає, що він на підтвердження
турботи про подальшу долю свого сина в
судовому засіданні не заперечував
проти стягнення з нього аліментів на
утримання дитини, та був присутній на
усіх засіданнях суду, на яких кожного
разу заперечував проти позбавлення
його батьківських прав. В свою чергу,
позивачка двічі без поважної причини
не з'явилася до судового засідання
03.02.20014 року та 03.04.2014 року, однак
всупереч п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд не
постановив ухвалу про залишення справи
без розгляду в зв'язку з повторною
неявкою позивачки до судового
засідання.

Вважає, що судом не було жодним
чином перевірено та не отримано
пояснень позивачки на про те, що
відповідачем зазначалось про
наявність певних перешкод у
спілкуванні з дитиною.

Посилається, що судом не
приділено достатньої уваги на те, що
висновок органу опіки та піклування
було складено без участі батька.

Колегія суддів, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає задоволенню,
з огляду на таке.

Судом першої інстанції
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4.

Встановлено, що у 2010 році між Сторонами
стався конфлікт, після якого вони
припинили спілкування, а ОСОБА_4
залишився проживати разом з матір'ю.

Зі слів Позивача вбачається, що
Відповідач протягом останніх років
починаючи з 2010 року самоусунувся від
участі у вихованні сина, ним не
цікавиться, матеріальної допомоги не
надає.

З огляду на такі обставини Позивач
звернулась до органу опіки та
піклування для надання висновку про
доцільність позбавлення ОСОБА_1
батьківських прав відносно сина.

Згідноз висновком Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 02.04.2014р. було визнано
за доцільне позбавити ОСОБА_1
батьківських прав щодо ОСОБА_4, 2006 року
народження, (а.с. 42-43).

Як вбачається зі змісту вказаного
висновку, орган опіки та піклування
вважав за доцільне позбавити ОСОБА_1
батьківських прав на підставі
характеристики, наданої Медичною
гімназією №33 м. Києва; інформації,
наданої Дитячим навчальним закладом
№651; інформації, наданою практичним
психологом медичної гімназії №33 м.
Києва; та бесіди Богдана з працівниками
служби у справах дітей.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в
частині позбавлення ОСОБА_1
батьківських прав, суд першої
інстанції керувався доводами,
зазначеними у вказаному висновку, та
вказав у мотивувальній частині
рішення, що копії зазначених
документів досліджені судом, містяться
в матеріалах справи, і суд погоджується
з оцінкою, яка надана ним органом опіки
та піклування.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму
Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»,
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач протягом розгляду справи
заперечував проти позбавлення його
батьківських справ, пояснюючи
невиконання ним батьківських
обов'язків тим, що позивач чинить йому
та його рідним, зокрема бабусі ОСОБА_4,
перешкоди у спілкуванні з дитиною.
Водночас, районний суд вказані
обставини не перевірив, та поставив під
сумнів відсутність можливості у батька
спілкуватись з сином у школі, дитячому
садку, виявлення інтересу до його
успіхів у навчанні, до здоров'я дитини,
лише через заборону ОСОБА_2

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів
справи, апелянтом 03.07.2014 р. було подано
клопотання про виклик та допит в
судовому засіданні у якості свідків
бабусю ОСОБА_4, його хрещеного батька та
спільного знайомого батьків, які могли
дати свідчення щодо неодноразової
відмови матір'ю ОСОБА_4 - позивачем
ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_4 батька -
відповідача ОСОБА_1 та вказаних осіб.

Крім того, судом не прийнято до
уваги, що апелянт звертався до ОСОБА_2 з
письмовою заявою, в якій просив
повідомити його, як він може зустрітися
з сином, та те, що відповіді на вказану
заяву позивач не надала.

Колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції на вказане уваги не звернув,
не дослідив повною мірою матеріали
справи та доводи сторін, а керувався
при ухваленні рішення виключно
доводами позивача.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні
наступні документи, зазначені як
підстави висновку органу опіки та
піклування, та вказані судом першої
інстанції, як досліджені: інформації,
наданої Дитячим навчальним закладом
№651; інформації, наданою практичним
психологом медичної гімназії №33 м.
Києва; та документу щодо бесіди Богдана
з працівниками служби у справах дітей.

Зважаючи, що у висновку органу опіки та
піклування помилково зазначено ім'я
дитини - ОСОБА_4, в той час як має бути
вказано - ОСОБА_4, та те, що висновок було
складено без участі батька, колегія
суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги, що розгляд питання
про позбавлення батьківських прав та
складання висновку, як ключового
документу у справі, було недостатньо
уваги надано доводам ОСОБА_1про його
бажання виконувати батьківські
обов'язки.

Крім того, на думку колегії суддів,
органом опіки та піклування не було
використано заходів роз'яснювальної
роботи з батьками, а саме: не надано
можливості заохочення батька в
спілкуванні з сином, не роз'яснено
батькам про необхідність дитини
зростати в обстановці любові та
піклування не тільки матері, а й батька,
не примирено позивача та відповідача
для недопущення подальших конфліктів,
пов'язаних з необхідністю спілкування
батька та сина.

Також колегія суддів зазначає, що в
матеріалах справи наявні докази щодо
надання матеріальної допомоги
Позивачу на утримання дитини, які
надані Відповідачем, які суд першої
інстанції необґрунтовано відхилив як
доказ.

Враховуючи те, що належних та
допустимих доказів, в розумінні ст. ст.
58, 59 ЦПК України, на підтвердження того,
що ОСОБА_1 ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків щодо
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, та що
відповідач не мав наміру виконувати
батьківські обов'язки відносно сина,
суду не надано, як і не надано доказів
звернення позивача до відповідача для
досудового врегулювання надання ним
матеріальної допомоги та узгодження
його участі у вихованні сина, тому
колегія суддів вважає необґрунтованим
висновок суду першої інстанції в
частині позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного
кодексу України одночасно з
позбавленням батьківських прав суд
може на вимогу Позивача вирішити
питання про стягнення аліментів на
дитину.

З огляду на те, що відповідачем не
заперечувалися позовні вимоги в
частині про стягнення аліментів,
питання про скасування позову у цій
частині в апеляційній скарзі не
ставилося, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про доцільністьвстановити
розмір аліментів, які підлягають
стягненню, на рівні 1/4 частини від усіх
доходів відповідача.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги ОСОБА_1 про
скасування рішення суду першої
інстанції в частині позбавлення його
батьківських прав та ухвалення в цій
частині нового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
Апеляційний суд задовольняє
апеляційну скаргу і скасовує рішення,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 липня 2014 року в частині
позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав
відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 -
скасувати,

та ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту: в задоволенні
позовних вимог в частині позбавлення
ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає чинності
негайно, проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: