Номер провадження: 22-ц/785/8827/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Виноградової Л.Є.,
Сегеди С.М.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товаритсва «Райффайзен
Банк Аваль» за участю третьої особи:
ОСОБА_4 про захист прав споживача, та
визнання недійсним кредитного
договору, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 09
вересня 2014 року, -

встановила:

27 лютого 2014 року ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» за участю
третьої особи: ОСОБА_4 про захист прав
споживача, та визнання недійсним
кредитного договору, свої вимоги
мотивувала тим, що кредитний договір №
014/6024/82/80293 від 20 серпня 2007 року з
додатковими угодами до нього № 1 від
11.03.2009 року та № 2 від 12.05.2010 року,
укладений між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та позивачкою, обмежує права
позичальника, як споживача послуг
банку та посилаючись на відсутність у
спірному кредитному договорі чіткої
дати видачі кредиту, покладення на
позичальника обов»язку здійснювати
при його укладанні та у подальшому
щорічно страхування іпотеки та
особистого страхування лише у
визначеній банком страховій компанії,
встановлення непропорційно великої
суми компенсації у разі невиконання
позичальником зобов'язань за спірним
договором, просить суд визнати
недійсним зазначений кредитний
договір.

17 квітня 2014 року позивачка збільшила
позовні вимоги і просила визнати
недійсною також додаткову угоду до
кредитного договору від 11 жовтня 2011
року.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 09 вересня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товаритсва «Райффайзен Банк Аваль» за
участю третьої особи: ОСОБА_4 про захист
прав споживача, та визнання недійсним
кредитного договору було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій
просить рішення суду скасувати,
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що при
судовому розгляді справи не
встановлено передбачених законом
підстав для визнання оспорюваного
кредитного договору недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що 20 серпня 2007 року
між відкритим акціонерним товариством
«Райфайзен Банк Аваль»
правонаступником якого є ПАТ
«Райфайзен Банк Аваль» та позивачкою
було укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого банк відкрив
позичальнику невідновлювальну
кредитну лінію з лімітом 196860 доларів
США, а позичальник зобов'язався
належним чином використати надані
кошти та повернути кредитору суму
отриманого кредиту згідно умов
договору та тарифів банку, сплатити
проценти за користування кредитом,
комісії, та виконати всі інші
зобов'язання в порядку та у строки,
визначені договором.

У подальшому з ініціативи банку було
укладені додаткові угоди від 11 березня
2009 року - № 1; 12 травня 2010 року - № 2; 11
жовтня 2011 року - № 3.

Ставлячи питання про визнання
недійсним кредитного договору та
додаткових угод до нього, позивачка
посилалась на те, що кредитний договір
та додаткові угоди порушують її права
як споживача, зокрема вона вважає
дискримінаційною щодо неї вимогу банку
про необхідність укладання договору
страхування кредиту зі страховою
компанією, визначеною банком.

Згідно до абзацу 1 п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
викладені у ст. 203 ЦК України. Вимоги про
обмеження права вибору страхової
компанії для страхування кредиту у
перелік підстав для визнання правочину
недійсним не входить.

А отже таке обмеження не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним.

Із п. 3. 7 Кредитного договору
вбачається, що страхування предмету
іпотеки, застави, життя або страхування
від нещасного випадку, передбачене
договором здійснюється Позичальником
в страховій компанії, обраній
самостійно зі страхових компаній, які
співпрацюють з Кредитором, з переліком
та розміром тарифів яких Позичальник
ознайомлений до укладання Договору.

З умовами кредитного договору
позивачка погодилась і підписала його,
а значить їй була відома вимога банку
про страхування, викладена у п. 3.7
Договору вона була ознайомлена з
переліком страхових компаній і їхніми
тарифами та могла обрати на власний
розсуд ту, з якою вважала за можливе
укласти договір страхування.

Інших підстав, передбачений законом
для визнання договору недійсним,
позивачка не висуває.

Судова колегія вважає обґрунтованими
висновки суду першої інстанції щодо
безпідставності вимог позивачки про
визнання правочину - договору
кредитування від 20 серпня 2007 року -
недійсним, а оскільки вимоги про
визнання додаткових угод до
оспорюваного договору є похідними від
договору кредитування, то і висновок
районного суду про відмову у визнанні
цих додаткових угод недійсними,
незалежно від їхньої кількості
відповідає вимогам діючого
законодавства.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319
ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 9 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області:

Н.А. Кононенко

Л.Є. Виноградова

С.М. Сегеда