Справа № 751/2810/14 Провадження №
22-ц/795/1604/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Маслюк Н. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.,суддів:Лакізи Г.П., Онищенко
О.І.,при секретарі:Позняк О.О.,за
участю:представника відповідача-
адвоката ОСОБА_5, позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою фізичної особи -
підприємця ОСОБА_7 на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 03 липня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_7 про усунення
перешкод у користуванні нежитловим
приміщенням та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
оскаржуване рішення Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 03 липня
2014 року скасувати у повному обсязі та
постановити ухвалу про закриття
провадження у частині вимог про
усунення перешкод у користуванні
належним позивачеві на праві власності
майном шляхом зобов»язання звільнити
7/9 частин нежилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 - на підставі п.2 ч.1
ст.205 ЦПК України; у частині стягнення
на користь позивача неустойки в
розмірі подвійної плати за
користування нежилим приміщенням за
період прострочення з жовтня 2013 року по
квітень, травень 2014 року в розмірі 58200
грн. Та вартості комунальних послуг з
жовтня 2013 року по травень 2014 року,
коштів за оренду земельної ділянки - на
підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.
Вирішити питання про перерозподіл між
сторонами судового збору.

Рішенням Новозаводського районного
суду м.Чернігова від 03 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6,задоволені
частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_6 в
користуванні належним їй майном шляхом
зобов'язання ФОП ОСОБА_7 звільнити 7/9
частини нежитлового приміщення, площею
58,2 кв.м., що розташоване за адресою
АДРЕСА_1. Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 58 200 грн. 00 коп неустойки
за період з жовтня 2013 року по травень 2014
року, 7 176 грн. 24 коп. вартості
комунальних платежів за період з
жовтня 2013 року по травень 2014 року. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 243 грн. 60 коп. судового
збору за вимоги немайнового характеру
та 626 грн. 68 коп. судового збору за
вимоги майнового характеру. Стягнуто з
ФОП ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 27 грн.
07 коп. на користь УК у м.
Чернігові/Новозаводський район .
Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір у
розмірі 07 (сім) грн.. 42 коп. на користь УК
у м. Чернігові/Новозаводський/ район.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що рішення суду є незаконним і
необґрунтованим, висновки суду не
відповідають обставинам справи, судом
з»ясовано не всі обставини, які мають
значення для вирішення справи,
неправильно застосовано норми
матеріального і процесуального права.
Так, апелянт вказує на те, що справа з
позовом за аналогічними вимогами вже
розглядалась в суді, і ухвалою
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 26.11.2013 року, було закрито
провадження у справі та повідомлено
позивача , що розгляд таких справ
віднесено до юрисдикції
господарського суду . Однак, суд першої
інстанції безпідставно проігнорував
неодноразові клопотання апелянта про
закриття провадження у справі, хоча в
даному випадку обов»язковому
застосуванню підлягали імперативні
положення ч.2ст.206 ЦПК України за якими
не допускається повторне звернення до
суду з приводу спору між тими самими
сторонами про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Також апелянт наполягає на тому, що
договір із ОСОБА_6 він укладав як із
суб»єктом господарювання, а не як із
фізичною особою, тому є хибним висновок
суду про те що ОСОБА_6 при укладенні та
виконанні вказаного договору від 01.10.2010
року не діяла як суб»єкт
господарювання, та про відсутність
між ним та позивачкою господарсько -
правових відносин, у зв»язку з
наведеним, суддя повинен був відмовити
у відкритті провадження у справі.

Апелянт також заперечує проти
стягнення з нього вартості комунальних
послуг. Зазначає що співвласник
повинен нести витрати на утримання
спільного майна пропорційно своїй
частині, але суд не з»ясував скільки
особових рахунків обліковується за
нежилим приміщенням АДРЕСА_1, яким
чином співвласники несуть витрати на
утримання цього майна, скільки
рахунків виписується на цю адресу.
Позивач не надавала відповідачу після
01.10.2013 року жодного рахунку, а тому він
(ОСОБА_7), не міг сплачувати ці витрати
не зі своєї вини, адже не було відомо
про розмір сум які необхідно йому
сплатити. Крім того, відповідач
заперечує проти того, що йому
направлялись вимоги про звільнення
нежитлового приміщення у встановлений
ст.764 ЦК України строк, а навпаки
позивач приймала від нього -
відповідача до травня 2014 року включно,
орендну плату що є свідченням її згоди
на продовження строку дії договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача та позивача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
власності є власником 7/9 частин
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

01.10.2010 року між орендодавцем - ОСОБА_6 та
орендарем ФОП ОСОБА_7 був укладений
договір оренди нежитлових приміщень,
згідно якого орендодавець
зобов'язується передати, а орендар
прийняти в платне, строкове володіння
та користування нерухоме майно 58, 2 кв.м.
- сім дев'ятих від загальної площі 74,8
кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1.

Згідно п.3.1 орендна плата за
користування орендарем предметом
договору встановлюється в розмірі за 1
кв.м 125 грн в місяць та становить 7 275 грн.

Згідно до п.3.3 та 3.4 в орендну плату не
входить вартість послуг з охорони
приміщень та вартість комунальних
платежів. Орендна плата сплачується не
пізніше 5 - го числа наступного місяця
за попередній.

Договір підписаний обома сторонами, що
свідчить про те, що вони погодились з
його умовами.

Відповідно до п.9.1 договору оренди,
даний договір діє з моменту його
підписання до 01.10.2013 року, а в частині
розрахунків - до їхнього завершення.
Строк дії цього договору може бути
продовжено за взаємною згодою сторін
на узгоджений сторонами термін.

Апеляційний суд вважає безпідставними
доводи апеляційної скарги про те що
справа не підлягала розгляду в порядку
цивільного судочинства, оскільки
розгляд таких справ віднесений до
юрисдикції господарських судів з таких
підстав.

Частиною 1статті 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порущених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦПК України визначена
компетенція судів щодо розгляду
цивільних справ.

Аналізуючи зазначений договір оренди
від 01 жовтня 2010 року встановивши що,
орендодавцем є ОСОБА_6 і відсутні в
цьому договорі посилання на визначення
правового статусу орендодавця як
фізичної особи - підприємця, та
відсутні дані що орендодавець є
суб»єкт підприємницької діяльності,
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку що спір
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства. При цьому суд правильно
зазначив що внесення орендної плати на
банківській рахунок фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6 стосується порядку
виконання умов договору, і не свідчить
що орендодавець є суб»єкт
підприємницької діяльності. Таким
чином, враховуючи характер цивільних
відносин між сторонами, що суб»єкт
звернення позивач - фізична особа,
справа повинна розглядатися у порядку
цивільного судочинства.

Апеляційний суд вражає безпідставними
посилання апелянта на необхідність
закриття судом провадження у справі з
підстав передбачених ч.2ст.206 ЦПК
України у зв»язку із наявністю ухвали
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 26 листопада 2013 року, яким
закрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_7 про
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
нежитловим приміщенням та стягнення
коштів. Оскільки правовий спір судом
між сторонами не розглянутий і
остаточно не вирішений по суті, тому
зазначена ухвала суду якою спір
остаточно не розв»язаний не є
перешкодою для звернення позивача до
суду за захистом своїх порушених прав,
і позовна вимога ОСОБА_6 підлягає
розгляду у порядку цивільного
судочинства.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник
володіє,користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчинити щодо свого майна
будь-які дії які не суперечать закону.

Виходячи із змісту ст.759 ЦК України
орендодавець передає майно орендарю в
тимчасове володіння і користування за
плату на певний строк.

Відповідно до частини 1ст.631 ЦК України
час, протягом якого сторони можуть
здійснити передбачені договором права
і виконати обов»язки складає строк дії
договору.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, строк дії
зазначеного договору оренди
нежитлових приміщень встановлений
договором, закінчився 01.10.2013 року.

Про своє небажання щодо продовження
відповідачу строку користування
належним позивачу майном - нежитловим
приміщенням, остання неодноразово
попереджала ОСОБА_7 Даний факт, що по
закінченню строку дії договору
нежитлових приміщень, ОСОБА_6 вимагала
повернення їй нежитлового приміщення,
площею 58,2 кв.м., що розташоване в
АДРЕСА_1 судом першої інстанції
встановлений з дотриманням правил
стст.57-59,212 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, та що виходячи із
змісту даного договору що він є
реальним, оскільки після його
підписання відповідачу було передано
нежитлове приміщення площею 58,2 кв.м.,
доводи апеляційної скарги про те що
договір оренди не припинив свою дію у
зв»язку з бажанням орендаря продовжити
строк дії цього договору на новий
строк як і відсутність акту передачі
нежитлової будівлі є безпідставними.

Встановивши що строк дії договору
оренди 79 частин нежитлового приміщення
закінчився, і позивач не погоджується
на продовження дії строку вказаного
договору, а відповідач всупереч п.2.4
договору не звільнив спірну частину
нежитлового приміщення протягом трьох
днів з моменту закінчення строку дії
договору, суд першої інстанції
захистив порушене право позивача,
шляхом зобов»язання відповідача
звільнити 7/9 частин нежитлового
приміщення, площею 58,2 кв.м., що
розташоване в АДРЕСА_1., такий спосіб
захисту припиняє цивільне
правопорушення, яке продовжує тривати
і впливає на суб»єктивні права ОСОБА_6

Встановивши, що всупереч п.6.6 договору
оренди нежитлових приміщень від 01.10.2010
року, відповідач як орендар не виконує
обов»язку щодо звільнення предмету
договору по закінченню строку оренди,
і що позивач як орендодавець має право
вимагати від орендаря сплати
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування предметом договору за час
прострочення, суд першої інстанції
враховуючи винну поведінку
відповідача, правильно стягнув із
нього на користь позивача 58200 грн.
неустойки за період з жовтня 2013 року по
травень 2014 року.

Враховуючи визнання відповідачем
факту несплати ним комунальних послуг
процесуальним наслідком якого
відповідно до п.1ст.61 ЦПК України є
набуття цього факту безспірного
характеру і враховуючи п.3.3 та п.3.4
договору якими визначені види оплати
комунальних послуг; суд першої
інстанції на підставі наданих
сторонами належних доказів та
враховуючи положення ст.ст.10.11 ЦПК
України прийшов до обґрунтованого
висновку щодо необхідності стягнення з
відповідача вартості комунальних
послуг які надавалися в нежитлове
приміщення яким останній продовжував
користуватися після закінчення строку
договору, а позивач на підставі
рахунків лише сплачувала надані в
дане приміщення комунальні послуги.

При цьому виходячи з наданих ОСОБА_6
Договору оренди земельної ділянки від
27 листопада 2012 року, Договору №1130 на
постачання теплової енергії в гарячій
воді від 19 березня 2007 року додаткову
угоду від 22 вересня 2008 року про зміну
Договору №1130 від 19 березня 2007 року,
Договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд від17.07.2007
та угоду від 01.10.2008 року про зміну умов
договору №164 які були укладені між нею
як власником нежитлового приміщення
яка є споживачем наданих виконавцями
послуг і повинна щомісячно такі
оплачувати в т.ч. і орендну плату за
довгострокове платне користування
земельною ділянкою необхідну для
експлуатації приміщення магазину, суд
першої інстанції у відповідності із
правилами п.3ст.215 ЦПК України навівши в
мотивувальній частині відповідні
розрахунки, обґрунтовано стягнув із
відповідача на користь позивача 1081,56
грн. в рахунок сплаченої нею орендної
плати за землю, 474,48 грн. сплаченого
позивачем боргу по оплаті послуг з
утримання будинків і споруд, а також
5620,20 грн. сплачених позивачем послуг на
постачання теплової енергії в гарячій
воді.

Оскільки відповідно до договору оренди
земельної ділянки №3197 ОСОБА_6 як
орендар повинна вносити орендну плату
за користування земельною ділянкою на
якій знаходиться приміщення
нежитлового приміщення(магазину), яким
продовжує користуватися після
закінчення строку договору ФОП ОСОБА_7
і згідно наданих ОСОБА_6 квитанцій нею
сплачена орендна плата за землю:
17.01.2014р.-500 грн., 19.03.2014р.- 406,28 грн. - та
15.04.2014 р.-175,28 грн., суд обґрунтовано
стягнув зазначені витрати на її
користь з відповідача. Тому доводи
апеляційної скарги щодо можливості
невідшкодування апелянтом зазначених
платежів за землю позивачці, є
необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те що
судом не враховано того факту що
позивачка є одним із співвласників
нежитлового приміщення(7/9), однак суд
стягнув на її користь як одного із
співвласників 100% вартості комунальних
послуг за період з жовтня 2013 року по
травень 2014 року, є безпідставними.
Оскільки як вбачається із зазначених
договорів, обчислення розміру
щомісячної плати за надані послуги
відбувалося відповідно до умов
договору в яких платежі за послуги за
встановленими тарифами як споживач
повинна здійснювати ОСОБА_6, з
врахуванням при цьому її частки у
спільному майні.

Висновок суду про те що позовні вимоги
ОСОБА_6 підлягають частковому
задоволенню, підтверджені наявними в
матеріалах справи доказами й
обґрунтовані згідно зі ст.212 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, рішення суду
першої інстанції необхідно залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 03 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: