Справа № 369/6744/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/6047/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 вересня 2014 року
у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Довіра та Гарантія» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

У липні 2014 року позивач ТОВ «Фінансова
компанія «Довіра та Гарантія»
звернувся до суду із позовом про
стягнення заборгованості, який
обґрунтовував тим, що 30 травня 2006 року
між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого відповідачка отримала
кредит в розмірі 150000 доларів США, який
зобов'язалась повернути до 26 травня 2013
року зі сплатою 16 % річних за
користування кредитом. Відповідачка
зазначені кошти отримала, що
підтверджується заявою на видачу
готівки № 761 від 30.05.2006 року.

На забезпечення своєчасного виконання
своїх зобов'язань, вчасного та повного
повернення кредитних коштів, процентів
за їх використання, пені (неустойки)
відповідачка передала ВАТ «Банк «БІГ
Енергія» в іпотеку належне їй
домоволодіння, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку,
на якій воно розташоване площею 0,1305 га,
кадастровий № :01:034:0024.

27 грудня 2013 року між ВАТ «Банк «БІГ
Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія
«Довіра та Гарантія» укладено договір
купівлі-продажу права вимоги № 3-233,
згідно умов якого до останнього
перейшло в тому числі і право вимоги по
кредитному договору № 11/07-05-2006 від
30.05.2006 року, а 21 січня 2014 року між цими
сторонами укладено договір про
відступлення прав за договором іпотеки
від 30 травня 2006 року.

Відповідно до вимог п. 4.1 кредитного
договору в разі несвоєчасного
повернення кредиту (частини або
повністю) і (або) несвоєчасної сплати
процентів за його використання, тобто
прострочення виконання зобов'язань за
цим договором, позичальник
зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 1,5
процентів від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення
зобов'язань.

Всупереч умов кредитного договору від
30.05.2006 року та договору купівлі-продажу
права вимоги від 27 грудня 2013 року
ОСОБА_1 не здійснює своєчасних
платежів, внаслідок чого з 28.12.2013 року
по 18.04.2014 року утворилася
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 539019,06 грн. та заборгованість
по пені в розмірі 913627,31 грн.

Тому позивач ТОВ «Фінансова компанія
«Довіра та Гарантія» просить суд
стягнути з відповідачки
заборгованість у розмірі 1452656,37 грн. та
3654,00 грн. судового збору.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
11 вересня 2014 року позов
задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1
на користь ТОВ «Фінансова компанія
«Довіра та Гарантія» 1444580,42 грн.
заборгованості, 3654 грн. судового збору,
а всього 1448234,42 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
дане рішення скасувати і ухвалити нове
рішення, яким стягнути з неї на користь
позивача суму основної заборгованості
в розмірі 539019,06 грн., а в частині
стягнення пені в розмірі 913627,31 грн.
відмовити, посилається на неповне
з`ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права, яке полягає в
тому, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 516 ЦК
України кредитор не повідомив її
письмово про заміну кредитора у даному
зобов'язанні.

Крім того, згідно п. 2 акту
прийому-передачі права вимоги перейшло
до позивача лише з 6 лютого 2014 року, що
свідчить про відсутність права
нарахування пені з 28.12.2013 року по 06.02.2014
року за 41 день, та про
необґрунтованість розрахунку
заборгованості та її розміру. Отже,
право вимоги у позивача виникає з 6.02.2014
року по 18.04.2014 року, період прострочення
складає 71 день, що значно зменшує
розмір пені.

Також судом не взято до уваги того, що з
моменту укладання кредитного договору
нею своєчасно та в повному обсязі
сплачувалась сума кредиту та плата за
користування кредитними коштами.
Заборгованість утворилась внаслідок
раптового, тяжкого онкологічного
захворювання, що потребувало значних
коштів на лікування та унеможливлювало
отримання нею доходу, про що
неодноразово вона повідомляла
кредитора. Тому вважає, що свої
зобов'язання за кредитним договором
вона не виконувала лише частково та не
навмисно.

Просить відмовити позивачу в позові в
частині стягнення неустойки (пені) в
розмірі 913627,31 грн., враховуючи, що
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
розміру збитків, завданих неналежним
виконанням відповідачем його
зобов'язань, не навів розрахунків на
підтвердження отримання позивачем
прибутку, який в сотні разів перевищує
затрати. Також, просить врахувати не
навмисний характер невиконання нею
своїх зобов'язань перед позивачем.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
дійшов висновку про часткову
обґрунтованість та доведеність вимог
позивача, оскільки вони частково
відповідають вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК
України.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Проте, стягуючи в резолютивній частині
рішення заборгованість за кредитним
договором у розмірі 1444580,42 грн., суд в
порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК
України у мотивувальній частині не
навів мотивів, з яких вважав
встановленою заборгованість у такому
розмірі.

За правилами частин першої та другої
статті 11 ЦК України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини;
створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має грунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Встановлено, що 30 травня 2006 року між ВАТ
Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого відповідачка отримала кредит в
розмірі 150000 доларів США, який
зобов'язалась повернути до 26 травня 2013
року зі сплатою 16 % річних за
користування кредитом. Відповідачка
зазначені кошти отримала, що
підтверджується заявою на видачу
готівки № 761 від 30.05.2006 року.

Згідно п. 4.1 даного кредитного договору
в разі несвоєчасного повернення
кредиту (частини або повністю) і (або)
несвоєчасної сплати процентів за його
використання, тобто прострочення
виконання зобов'язань за цим договором,
позичальник зобов'язаний сплатити пеню
в розмірі 1,5 процентів від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення зобов'язань.

Встановлено, що 27 грудня 2013 року між ВАТ
«Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Фінансова
компанія «Довіра та Гарантія» укладено
договір купівлі-продажу права вимоги №
3-233, згідно п. 2.7 умов якого до нового
кредитора переходить право вимоги в
обсязі і на умовах, що існувало на дату
відступлення, в тому числі перейшло і
право вимоги про кредитному договору №
11/07-05-2006 від 30.05.2006 року. (а. с. 12-18)

Встановлено, що станом на 27.12.2013 року за
відповідачкою утворилася
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 539019,06 грн. та відповідно до п.
1.4 даного договору пеня у розмірі 913627,31
грн.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно роз'яснень п. 27 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні
частини третьої статті 551 ЦК можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення статті 616 ЦК передбачають
право суду за певних умов зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Встановлено, що позивач всупереч
вимогам ст. 60 ЦПК України не надав суду
доказів на підтвердження того, що
боржник був письмово повідомлений про
заміну кредитора у кредитному
зобов'язанні від 30 травня 2006 року.

Крім того, позивач не надав суду
доказів на підтвердження розміру
збитків, завданих неналежним
виконанням відповідачкою її
зобов'язань за кредитним договором, та
наявності негативних наслідків для
нього через прострочення
відповідачкою виконання зобов'язання.

З урахуванням наведеного та враховуючи
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан боржника та
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання відповідачкою, колегія
суддів дійшла висновку про зменшення
розміру пені до 100000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову відповідно до вимог
ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
11 вересня 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю ТОВ «Фінансова
компанія «Довіра та Гарантія» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Довіра та гарантія» заборгованість за
кредитним договором від 30 травня 2006
року у розмірі 539019,06 грн. (п'ятсот
тридцять дев'ять тисяч дев'ятнадцять
грн. 06 коп.) та 100000 грн. (сто тисяч грн.)
пені, а всього стягнути 639019,06 грн.
(шістсот тридцять дев'ять тисяч
дев'ятнадцять грн. 06 коп.)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Довіра та гарантія» судовий збір у
розмірі 3654 грн. (три тисячі шістсот
п'ятдесят чотири грн.)

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді