У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 17 вересня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П., Євтушенко
О.І.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«БМ Банк» про повернення списаних
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 19 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у
якому просив стягнути з Публічного
акціонерного товариства «БМ Банк»
(далі - ПАТ «БМ Банк») грошові кошти в
розмірі 39 950 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13
квітня 2007 року між ТзОВ «БМ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк»,
та ТзОВ «Трансбуд-сервіс» був
укладений кредитний договір, згідно з
яким останньому відкрито
невідновлювальну кредитну лінію №
2007-36/DC.

13 квітня 2007 року між ним (позивачем),
ТзОВ «БМ Банк» та ТзОВ
«Трансбуд-сервіс» було підписано
тристоронній договір поруки
№ 36-2007/DC-ІІ, за умовами якого він
поручився за виконання позичальником
кредитних зобов'язань.

У зв'язку з неналежним виконанням ТзОВ
«Трансбуд-сервіс» зобов'язань за
кредитним договором, 05 червня 2009 року
банком без попередження та його
(позивача) згоди було списано 5000 дол.
США з банківського рахунку.

Вважає, що одностороннє списання
відповідачем грошових коштів є
незаконним, оскільки на момент їх
списання правовідносини поруки
припинилися.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28
березня 2014 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 19 червня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 06 травня 2014 року вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивач пропустив строк
позовної давності, встановлений ст. 257
ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частинами третьою і четвертою статті 267
ЦК України визначено, що позовна
давність застосовується лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, виходячи з установлених
обставин справи та з урахуванням того,
що позивач звернувся з даним позовом
лише 12 листопада 2013 року, тобто з
пропуском трирічного терміну позовної
давності, суди попередніх інстанцій
правильно застосували норми
матеріального права у спірних
правовідносинах та ухвалили судові
рішення, які відповідають вимогам
закону.

За змістом п.2 ч. 1 ст. 268 ЦК України, на
яку у скарзі посилається позивач,
позовна давність не поширюється лише
на вимогу вкладника до банку
(фінансової установи) про видачу
вкладу, а не на вимогу про повернення
списаних коштів.

Що стосується доводів про припинення
поруки на момент списання коштів, тобто
05 червня 2009 року, то колегія суддів їх
також відхиляє, оскільки рішення
Луцького міськрайонного суду від 17
січня 2013 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 20 березня 2013 року
та яким в позові ПАТ «БМ Банк» до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором
невідновлювальної кредитної лінії
№2007-36/DC від 13 квітня 2007 року було
відмовлено у зв'язку з припиненням
правовідносин поруки, набрало чинності
лише 20 березня 2013 року.

Інші доводи скарги та матеріали
витребуваної справи також не дають
підстав вважати, що судами при розгляді
даної справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 19 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко