АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Поливач Л.Д., Саліхова В.В.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючої в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 23 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа:
акціонерне товариство «ОТП Банк», про
поділ майна подружжя; за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/8641/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Сербіна Н.Г. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в
с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 23 січня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа:
акціонерне товариство «ОТП Банк», про
поділ майна подружжя задоволено
частково.

У порядку поділу майна подружжя
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 55
500,00 грн. грошової компенсації 1/2 її
частки у спільному майні та судові
витрати у розмірі 555,00 грн.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна
подружжя відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2
Зазначає, що відповідно до договору
№0807-4003 (К) від 24 липня 2008 року вартість
автомобіля марки Mitsubishi Lancer становить 110
000,00 грн. При цьому, за рахунок спільних
коштів подружжя за період з 01 серпня 2008
року по 18 травня 2010 року було сплачено 34
669,90 грн., після розірвання шлюбу ОСОБА_2
була оплачена остаточна вартість
автомобіля у розмірі 76 330,10 грн. А тому,
на думку апелянта, ОСОБА_2 належить 84,4%,
а ОСОБА_3 15,6% вказаного автомобіля.
Також, звертає увагу на те, що
звертаючись до суду, ОСОБА_3 просила
визнати за нею у порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
право власності на 7/12 часток
автомобіля Mitsubishi Lancer, за ОСОБА_2 - право
власності на 5/12 часток вказаного
автомобіля. Стягнувши з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 55 500,00 грн. у вигляді
грошової компенсації 1/2 її частки у
спільному майні, суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримала та просила її задовольнити
з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, вважала, що спір
вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також
представник АТ «ОТП Банк» в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 забезпечили явку в судове
засідання своїх уповноважених
представників, а тому, колегія суддів
відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України вважала за можливе слухати
справу їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 03
листопада 2006 року по 18 травня 2010
року(т.1, а.с.26-28).

Під час шлюбу придбали в кредит
автомобіль марки MITSUBISHI Lancer 1,5 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, вартістю 111 000,00 грн., оформивши
право власності на ОСОБА_2 (т.1, а.с.10-14).

Як встановлено судом першої інстанції,
автомобіль був реалізований ОСОБА_2 без
згоди ОСОБА_3, що також не
заперечувалось і представником
відповідача.

Так, відповідно до листа управління
державної автомобільної інспекції
Головного управління МВС України в м.
Києві від 04 травня 2012 року згідно
автоматизованої
інформаційно-пошукової системи УДАІ
міста Києва, станом на 05 травня 2012 року,
автомобіль MITSUBISHI Lancer 1,5 2008 року випуску,
колір-чорний, кузов № НОМЕР_2, двигун №
НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1,
був зареєстрований у ВРЕВ-11 м. Києва 29
липня 2008 року та 10 березня 2012 року
знятий з обліку для реалізації. В
подальшому автомобіль зареєстрований
у Надвірнянському ВРЕР
Івано-Франківської області.

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом ОСОБА_2, третя особа: АТ «ОТП
Банк», в якому, ураховуючи уточнення
від 28 лютого 2013 року, просила поділити
майно подружжя шляхом визнання за нею
права власності на 7/12 часток
автомобіля MITSUBISHI Lancer 1,5, 2008 року
випуску, колір чорний, кузов № НОМЕР_3
та 5/12 часток вказаного автомобіля
визнати за ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в
період з 03 листопада 2006 року по 18 травня
2010 року вони з ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, під час якого за
фінансовою допомогою її батьків, які
подарували їй гроші в розмірі 16 500,00 грн.
на купівлю власного автомобіля, було
придбано в кредит автомобіль марки
MITSUBISHI Lancer 1,5 вартістю 111 000,00 грн. згідно
договору купівлі-продажу від 24 липня 2008
року № 0807-24003(К), укладеного між
відповідачем в інтересах сім'ї та ТОВ
«Автомир Вінниця». Оскільки грошей, що
подарували позивачу батьки, для
придбання автомобіля було не
достатньо, 01 серпня 2008 року між нею та
ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний
договір № СL-008/232/24003, відповідно до умов
якого позивачу було надано 20 334,05
доларів США під 12,99 % річних для оплати
по договору № 0807-24003(К) від 24 липня 2008
року купівлі-продажу автомобіля марки
MITSUBISHI Lancer 1,5. Також, зазначила, що 18
травня 2010 року після розірвання шлюбу
вона сплатила по кредитному договору 16
064,00 доларів США та 2 726,46 грн., що
дорівнює 131 076, 85 грн., а тому вважала, що
її частка у праві власності на
автомобіль пропорційно внеску
становить 7/12 (63 750,00 грн.), частка
відповідача у праві власності на
автомобіль відповідно складає 5/12 (47 250,00
грн.).

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя, зазначав, в період
шлюбу подружжям було відкрито
депозитний рахунок в АТ «ОТП Банк» у
доларах США, на який внесено 2 000,00
доларів США та враховані відсотки,
також за спільні кошти було придбано
пральну машину В0SН вартістю 4 000,00 грн.,
на придбання якої був оформлений
кредитний договір із АТ «Дельта Банк»,
комп'ютер з монітором SAMSUNG білого
кольору, діагональ 19, вартістю 6 000,00
грн., нетбук ASUS вартістю 3 000,00 грн.,
земельна ділянка за адресою:
Чернігівська область Чернігівський
с.Веснянка, вартістю 8 000,00 грн.,
фотоапарат Nikon №55 вартістю 1 000 грн.,
Загальна вартість майна становить 22
000,00 гривень. Відповідно до курсу НБУ
станом на 20 липня 2012 року розмір
грошових коштів на депозитному рахунку
становить 15 986,00 грн., вищеперераховане
майно вважав спільною сумісною
власністю сторін та просив його
розділити наступним чином: визнати за
ним право власності на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1; нетбук ASUS;
1/2 частину депозитного рахунку в АТ
«ОТП Банк» у розмірі 7 993 грн.; за ОСОБА_3
визнати право власності на комп'ютер з
монітором SAMSUNG білого кольору,
діагональ 19, пральну машину В0SН,
фотоапарат Nikon №55, 1/2 частину
депозитного вкладу в АТ «ОТП Банк» у
розмірі 7 933 грн.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, стягнувши з
ОСОБА_2 на її користь 55 500,00 грн.
грошової компенсації 1/2 частки у
спільному майні, а також про відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, статтею 60 СК України встановлено
презумпцію, за якою майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 57 СК України
визначено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка, зокрема, є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто; 4) житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду»; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Відповідно до вимог статті 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, викладених у п. 22
постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної вартості на час
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 64 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи,
автомобіль MITSUBISHI Lancer 1,5, 2008 року
випуску, колір чорний, кузов № НОМЕР_3,
було придбано за рахунок кредитних
коштів, отриманих на підставі
кредитного договору від 01 серпня 2008
року № CL-008/232/2008 року, укладеного між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3

Тому, на вказаний автомобіль
поширюється правовий режим спільної
сумісної власності подружжя, а,
враховуючи те, що кредитний договір
було укладено в інтересах сім'ї,
обов'язки по погашенню заборгованості
за кредитом та сплаті процентів згідно
з ч. 4 ст. 64 СК України покладаються на
обох із подружжя.

Будь-яких вимог щодо стягнення
відповідних сум, сплачених у рахунок
погашення заборгованості за кредитом
після розірвання шлюбу, сторонами
пред'явлено не було.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, кошти у погашення
заборгованості за кредитним договором
від 01 серпня 2008 року № CL-008/232/2008 року,
оформленим на ім'я ОСОБА_3, вносилися
ОСОБА_2 від її імені на підставі виданої
позивачкою довіреності від 01 квітня 2009
року (т.1, а.с.117).

Враховуючи викладене, колегія суддів
відхиляє посилання апелянта на те, що
за рахунок спільних коштів подружжя за
період з 01 серпня 2008 року по 18 травня 2010
року було сплачено 34 669,90 грн., після
розірвання шлюбу ОСОБА_2 була оплачена
остаточна вартість автомобіля у
розмірі 76 330,10 грн., а тому, ОСОБА_2
належить 84,4%, а ОСОБА_3 - 15,6% вказаного
автомобіля.

Також, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що, ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції вийшов за
межі позовних вимог, які були заявлені
ОСОБА_3, чим порушив вимоги ст.ст.11, 215
ЦПК України, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що право власності на
спірний автомобіль виникло в період
перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі та
є спільною сумісною власністю сторін.
Доводи апеляційної скарги щодо
збільшення частки ОСОБА_2 у спірному
автомобілі у зв'язку з одноособовим
погашенням ним кредитних зобов'язань
після розірвання шлюбу є такими, що не
підтверджуються доказами, наявними в
матеріалах справи, а тому відхиляються
колегією суддів як безпідставні.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
відчужив спірний автомобіль на
користь третьої особи без дозволу
ОСОБА_3, що також не заперечувалося і
самим ОСОБА_2

За правилами ч. 2 ст. 68 СК України
розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до вимог ЦК України.

Встановивши, що автомобіль було
відчужено ОСОБА_2 в порушення вимог ч.2
ст.68 СК України без згоди позивача, суд
першої інстанції здійснив поділ
спірного майна шляхом присудження
ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі
1/2 частини вартості спірного
автомобіля.

Як роз'яснено в п.30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
№11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» рівність
прав кожного із подружжя на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на права спільної
сумісної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними) та
необхідність взаємної згоди на
розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65
СК. У випадку, коли при розгляді вимоги
про поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Відчуживши автомобіль без згоди
ОСОБА_3, ОСОБА_2 тим самим позбавив її
права на частку у спільному майні.
Фактична відсутність спірного
автомобіля на час розгляду справи
унеможливило його поділ в натурі або
визнання права власності на частку у
такому майні в порядку, визначеному
ст.71 СК України, що є істотними
обставинами у справі.

Разом з тим чинне законодавство не
містить норм, які б регулювали спірні
відносини сторін, що виникли в даному
випадку, адже положення ч.ч.4,5 ст.71 СК
України підлягають застосуванню у
випадку наявності спірного майна в
натурі та стосуються випадків
примусового присудження грошової
компенсації саме відповідачу замість
його частки у спірному майні.

З урахуванням положень ст.3 ЦК України
та ст.8 ЦПК України до спірних відносин
слід застосувати положення ч.2 ст.364 ЦК
України.

Суд першої інстанції дійшов законного
та обґрунтованого висновку про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 55
500,00 грн. у вигляді грошової компенсації
1/2 частки автомобіля MITSUBISHI Lancer 1,5, 2008
року випуску, колір чорний, кузов №
НОМЕР_3, установивши, що спірне майно
відсутнє.

З договору купівлі-продажу автомобіля
(т.1, а.с.13-14) вбачається, що автомобіль
було придбано за 110 000 грн. Інших
доказів, що підтверджували б вартість
спірного автомобіля, матеріали справи
не містять. Доводів щодо незгоди з
розміром грошової компенсації
апеляційна скарга не містить.

Крім того, колегія суддів враховує і
той факт, що ОСОБА_3 рішення суду першої
інстанції про стягнення на її користь
1/2 частини вартості автомобіля, який
було відчужено ОСОБА_2, не оскаржила,
тобто фактично виявила свою згоду на
отримання грошової компенсації.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6
про поділ майна подружжя сторонами не
оскаржено, а тому, у суду апеляційної
інстанції відсутні підстави для його
перегляду у вказаній частині.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючої в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 23 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
Л.Д. Поливач

В.В.Саліхов