Справа №2-1695/11 20.10.2014 20.10.2014 20.10.2014
Провадження №22-ц/784/2437/14
Провадження N 22-ц/784/2297/14
Головуюча у І інстанції Циганок В.Г.
Провадження № 22- ц/784/2437/14
Доповідач апеляційної інстанції
Рішення

Іменем України

20 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Орельською Н.М.,

з участю:

- позивача ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4, її
представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 18 листопада 2011 року та
ухвалу цього ж суду від 11 липня 2014 року
про виправлення описки, ухвалене та
постановлену

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно,

встановила:

25 травня 2011 року ОСОБА_2 пред'явив
до суду позов до
ОСОБА_4 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1 від 03 вересня 2004 року
та визнання за ним права власності на
вказану частину цього будинку.

Позивач вказував, що 03 вересня 2004
року між ним та ОСОБА_6 і
ОСОБА_4 була досягнута домовленість про
купівлю-продаж у них незавершеного
будівництвом житлового будинку
АДРЕСА_1 за 12 000 доларів США.

У той же день на виконання
домовленостей він передав ОСОБА_6 та
відповідачці 15 930 грн. в рахунок
вартості будинку, а 07 жовтня 2004 року
передав на підставі розписки ОСОБА_6 ще
5 000 доларів США.

Після цього, продавці передали
йому садибу. Він вселився у будинок і
звів господарські споруди та підсобні
приміщення.

Проте договір купівлі-продажу
вони не оформили, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 помер.

13 грудня 2004 року залишок коштів в
сумі 4 000 доларів США він на підставі
розписки передав відповідачці.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 09 жовтня 2006
року відмовлено у задоволенні його
позову про визнання договору купівлі -
продажу житлового будинку дійсним та
визнання права власності на житловий
будинок.

-2-

Позивач зазначав, що однією із
підстав відмови у позові, було те, що
відповідачка не була ні співвласником,
ні спадкоємцем вказаного майна, а тому
не мала права відчужувати будинок та
отримувати за нього гроші.

Проте, рішенням Корабельного
районного суду м. Миколаєва від 21
червня 2007 року, яке набрало
законної сили, за ОСОБА_4 визнано право
власності на ? частину спірного
житлового будинку.

Посилаючись на те, що між ним і
відповідачкою була досягнута
домовленість щодо всіх суттєвих умов
цієї угоди, які він повністю виконав, а
відповідачка, набувши право власності
на ? частину спірного житлового
будинку, ухилялася від нотаріального
посвідчення договору, позивач на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК
України просив позов задовольнити.

Рішенням Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2011
року, опису у якому виправлено ухвалою
того ж суду від 11 липня 2014 року, позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним
договір купівлі-продажу ?
частини двоповерхового житлового
будинку по АДРЕСА_1, з відповідною
частиною господарських споруд,
укладений 03 вересня 2004
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

За ОСОБА_2 визнано право власності
на ? частину цього будинку.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати, як рішення суду, так
і ухвалу суду про виправлення описки та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2

В запереченнях на апеляційні
скарги, ОСОБА_2 посилався на їх
безпідставність.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення та ухвали
суду, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що 03
вересня 2004 року між сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов
договору купівлі-продажу будинку,
позивач їх виконав, тому вважав, що на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України такий
договір можливо визнати дійсним.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та
фактичним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, ОСОБА_6 був
власником незавершеного будівництвом
житлового будинку АДРЕСА_1.

03 вересня 2004 року між ним, ОСОБА_4
та ОСОБА_2 була досягнута письмова
домовленість щодо укладання договору
купівлі-продажу цього будинку.

За цією угодою, ОСОБА_2 передав
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 15 930 грн.
авансу в рахунок вартості будинку. 07
жовтня 2004 року він передав на підставі
розписки ОСОБА_6 ще 5 000 доларів США. При
цьому ціна спірного нерухомого майна
не була зазначена сторонами ні в
вищезазначеному договорі, а ні в
розписках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а 13
грудня 2004 року на підставі розписки
позивач передав відповідачці кошти в
сумі 4 000 доларів США.

-3-

За вказаних обставин, рішенням
апеляційного суду Миколаївської
області від 09 жовтня 2006 року, рішення
Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 04 липня 2006 року було
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
про визнання договору купівлі - продажу
спірного житлового будинку дійсним та
визнання права власності на житловий
будинок.

Рішенням Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 21 червня
2007 року, яке набрало законної сили 05
жовтня 2007 року, за ОСОБА_4 визнано право
власності на ? частину спірного
житлового будинку, як на майно, що
придбане під час сумісного проживання
з ОСОБА_6 як подружжя (а.с.11-14).

Між тим, як встановлено, договір
купівлі - продажу житлового будинку між
позивачем та відповідачкою
нотаріально не посвідчувався та
державна реєстрація його не
проводилася.

Статтею 657 ЦК України передбачено,
що договір купівлі-продажу житлового
будинку укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації.

Положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України
передбачена можливість суду визнати
дійсним договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню, у разі, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення.

В абзаці 2 пункті 13 Постанови
Пленуму Верхового Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року,
роз'яснено, що вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Проаналізувавши викладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
договір купівлі-продажу частини
житлового будинку підлягав і
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, а тому визнати його дійсним
з підстав передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК
України, та визнати з цих же підстав за
позивачем права власності, не можна.

Посилання позивача на те, що
ОСОБА_4 набула у 2007 році право власності
на спірну частину житлового будинку на
підставі вказаного вище рішення суду, а
тому мала право на укладання спірної
угоди 03 вересня 2004 року, є
необґрунтованим, та не спростовує
висновку суду апеляційної інстанції та
не є підставою для задоволення позову.

Як встановлено, відповідачка на
час досягнення домовленостей про
купівлю-продаж не була співвласником
будинку, тому їй не належало право
розпорядження спірним майном згідно
ст. 317 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд зазначені
положення закону не врахував та
прийшов до помилкового висновку про те,
що вказаний договір можливо визнати
дійсним з вищевказаних підстав та
визнати право власності позивача на
майно.

-4-

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави для
задоволення позову ОСОБА_8 про визнання
спірного договору дійсним та визнання,
з вказаних вище підстав, права
власності на спірну частину житлового
будинку.

Оскільки суд першої інстанції на
зазначене уваги не звернув, то
оскаржувані рішення та ухвала суду про
виправлення описки, відповідно до
п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 та п. 2 ч. 1
ст. 312 ЦПК України підлягають
скасуванню з ухваленням судом
апеляційної інстанції нового рішення
про відмову у позові ОСОБА_2

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада
2011 року та ухвалу цього ж суду від 11
липня 2014 року скасувати і ухвалити нове
рішення.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
частини житлового будинку та визнання
права власності на частину житлового
будинку.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, і з цього часу може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: