АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7867/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Озерянська Ж. М. Доповідач -
Глущенко Н.Г. Категорія 53/54
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

22 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г

суддів - Осіяна
О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря -
Біленької О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 31 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 31.07.2014 року та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись
на те, що рішення є незаконним та
необґрунтованим, оскільки ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,
позивачка вважає, що суд неповно
з'ясував обставини справи, які мають
значення для справи, неповно і
неправильно дослідив докази по справі
та не дав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам / а. с. 69-73 /.

Зазначеним рішенням від 31.07.2014 року суд
відмовив ОСОБА_2 в її позовних вимогах
до ТОВ «Авто Просто» про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди / а. с. 63 -66 /.

Судом встановлено, що між ТОВ «Авто
Просто» та позивачкою ОСОБА_2 26.02.2014
року було укладено Трудовий договір
про прийом останньої на роботу, на
посаду продавця-консультанта, на
період з 26.02.2014 року по 25.02.2015 року, який
підписано обома сторонами, що вони
підтвердили суду / а. с. 8-9, 27-29 /.

Відповідно до умов трудового договору,
укладено між сторонами, ОСОБА_2
встановлено випробувальний термін
строком 3 місяці.

Згідно заяви ОСОБА_2 про прийом її на
роботу від 26.02.2014 року вона просила
прийняти її на роботу на посаду
продавця-консультанта з 26.02.2014 року з
випробувальним терміном 3 місяці / а. с.
36 /.

На виконання укладеного трудового
договору відповідачем 26.02.2014 року
видано наказ № 32-п від 26.02.2014 року про
прийом ОСОБА_2 на роботу / а. с. 35 /.

Згідно наказу № 46-к від 28.02.2014 року
ОСОБА_2 пройшла з 02.03.2014 року 5-денне
навчання на навчальних курсах / а. с. 39,56
/.

Однак, відповідно до наказу № 77-у від
22.05.2014 року про припинення трудового
договору (контракту), ОСОБА_2 звільнено
22.05.2014 року з посади продавця
-консультанта по ст. 28 КЗпП України, у
зв'язку з незадовільним результатом
випробування.

Підставою для видання наказу про
звільнення позивачки, зокрема, були
службова записка директора з продажу
від 14.05.2014 року та службова записка
регіонального представника від 21.05.2014
року / а. с. 37.38 /.

Відповідач, який знаходиться в м. Києві,
своїм листом від 22.05.2014 року повідомив
позивачку, що проживає в
Дніпропетровському районі і працювала
в регіональному представництві
товариства, яке розташоване в м.
Дніпропетровську, - про її звільнення
22.05.2014 року по ст. 28 КЗпП України
(направивши разом з цим листом копію
наказу про звільнення) та просив
повідомити його про можливість
надіслання трудової книжки поштою із
зазначенням точної поштової адреси і
цей лист позивачкою було отримано
/а.с.34,30/.

Позивачка направила відповідачу лист з
проханням відправити їй трудову книжку
поштою, що і було зроблено відповідачем
14.06.2014 року / а. с.32,31 /.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що, в силу ст. ст. 26,
27, 28, 237-1 КЗпП України, позовні вимоги
ОСОБА_2 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, - задоволенню не
підлягають, оскільки позивачка
звільнена з роботи у відповідності з
вимогами трудового законодавства.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
позивачка звільнена з роботи на
підставі ст. 28 КЗпП України у
відповідності з вимогами трудового
законодавства.

Правильним є висновок суд про те, що
звільнення позивачка з роботи по ст. 28
КЗпП України, тобто розірвання
трудового договору з працівником під
час терміну випробування, не можна
визнати таким, що проводиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, оскільки
працівник при прийнятті на роботу,
даючи згоду на випробування, фактично
дає згоду і на можливість розірвання з
ним трудового договору, якщо протягом
строку випробування буде встановлено
невідповідність його роботі, на яку
його прийнято. Отже, виходячи з
наведеного, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те,
що під час випробувального терміну на
осіб не поширюються положення ч. 3 ст. 40
КЗпП України, щодо заборони звільнення
працівника в період його
непрацездатності, як і не поширюється
гарантії передбачені ст.184 КЗпП
України, а тому звільнення позивачки по
ст. 28 КЗпП України, під час
непрацездатності та вагітності, не є
підставою для її поновлення на роботі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивачки не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Справа розглянута судом першої
інстанції у відповідності з вимогами
ст. ст. 10,11,60 ЦПК України, тобто в межах
заявлених вимог і на підставі доказів,
що надані суду сторонами.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,308 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 31
липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: