АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Ярошенко С.В.
Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Деснянського
районного суду міста Києва від 08 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Деснянського району м. Києва, ЖЕК-305 про
визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернувся в березні 2014 року.

Зазначав, що він проживає у АДРЕСА_1 з 1984
року. На подвір'ї вказаного будинку
знаходиться одноповерхова будівля
загальною площею 27,5 кв.м., якою він
добросовісно заволодів у 1989 році,
встановив замок та використовує її як
погріб та сарай по теперішній час.

Посилаючись на наведені обставини та
оскільки добросовісно, відкрито,
безперервно володіє та користується
чужим майном, фактично став власником
будівлі, тому просив визнати за ним
право власності за набувальною
давністю на вказане нерухоме майно.

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 08 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухваленні нового про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що згідно
штампу реєстрації в паспорті серії
НОМЕР_1, ОСОБА_2 проживає за адресою
АДРЕСА_1 з 20.06.1984 року.

На подвір'ї вказаного будинку
знаходиться одноповерхова будівля
загальною площею 27,5 кв.м., якою позивач
добросовісно заволодів у 1989 році,
встановив замок та використовує її як
погріб та сарай по теперішній час.

В січні 2014 року на адресу позивача
надійшов припис №30 від КП «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Деснянського району в
м. Києві, згідно якого відповідач
просив звільнити приміщення в будівлі
виносного сміттєзбірника по АДРЕСА_3,
оскільки зазначене нежитлове
підвальне приміщення є об'єктом
комунальної власності громади м. Києва,
в особі Київської міської ради, та на
законних підставах в користування
позивачу не надавалась.

Звертаючись до суду за захистом своїх
порушених прав позивач просив визнати
за ним право власності на вищевказаний
об'єкт на підставі ч. 1 ст. 344 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
відсутності підстав для задоволення
вимог позивача щодо визнання права
власності на приміщення в порядку
набувальною давності, визначеному у ст.
344 ЦК України порядку, оскільки позивач
обрала невірний спосіб захисту своїх
цивільних прав та інтересів.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції з наступних
підстав.

Так, згідно ч. 1, 4 ст.344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
згідно до частини першої статті 344 ЦК
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність добросовісність
має враховуватися саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи і він отримав це
майно з підстав, достатніх для того, щоб
мати право власності на нього.
Добросовісне володіння має місце тоді
коли володілець не знав і не міг знати
про те, що володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Як вбачається з припису №30 від 14.01.2014
року КП «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Деснянського району в м. Києві
документів, які б надавали право
користуватись сміттєзбірником
позиваем не надавались, тобто, підстав
вважати що позивач добросовісно
заволодів спірним нежилим приміщенням,
немає.

Крім того суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, оскільки за набувальною
давністю може набуватися право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника або власник якого невідомий,
чи відмовився від права на належне йому
нерухоме майно. А з матеріалів справи
вбачається що сміттєзбірник по пр.
Маяковського 28-Б є комунальною
власністю територіальної громади
міста Києва і закріплений за КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Деснянського району в м. Києві на праві
господарського відання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачі мали та мають певне речове
право стосовно предмета позову, а тому
є належними відповідачами, не можуть
бути прийняті судом до уваги оскільки
право господарського відання - це
речове право суб'єкта підприємництва,
який, так само як і власник, володіє,
користується і розпоряджається
закріпленим за ним майном. Проте, якщо
зазначені повноваження власника мають
абсолютний характер, то суб'єкт
підприємництва, за яким майно
закріплене на праві господарського
відання, обмежений у здійсненні
повноваження розпоряджатися окремими
видами майна, реалізовувати яке він
може лише за згодою власника.

Таким чином суд першої інстанцій
прийшов до вірного висновку, що,
оскільки відповідачі не є власниками
та балансоутримувачами вищевказаного
майна, підстави вважати їх належними
відповідачами відсутні.

Твердження апелянта про те, що суд не
допитав свідків на правильність
ухваленого рішення, яке ґрунтується на
письмових доказах та вимогах чинного
законодавтсва, не впливає.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку що під час
розгляду справи суд неправильно
застосував норми матеріального права
або допустив порушення норм
процесуального права, які передбачені
ст. 309 ЦПК України, як підстави для зміни
або скасування судового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 08 липня 2014 року:

- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді