П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року м.
КиївСудова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів: Яреми А.Г., Гуменюка
В.І., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Патрюка
М.В., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко
В.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа -
комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення й
державного акта на право власності на
земельну ділянку та визнання права
власності на земельну ділянку за
заявою ОСОБА_10 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з позовом до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання
недійсними рішення й державного акта
на право власності на земельну ділянку
та визнання права власності на
земельну ділянку.

Зазначав, що рішенням Коцюбинської
селищної ради Київської області від 24
грудня 2008 року № 1939/25-5 затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
передано у власність ОСОБА_9 земельну
ділянку площею 0,15 га для будівництва й
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, яка
розташована по АДРЕСА_1 На підставі
цього рішення 29 січня 2009 року ОСОБА_9
видано державний акт на право
власності на вказану земельну ділянку.

Згідно з договором купівлі-продажу від
26 червня 2009 року ОСОБА_9 здійснила
відчуження зазначеної земельної
ділянки ОСОБА_10, у зв'язку із чим на
державному акті на право власності на
земельну ділянку, що виданий
ОСОБА_9, вчинено відмітку про перехід
права власності на земельну ділянку до
ОСОБА_10

Посилаючись на те, що Коцюбинською
селищною радою Київської області
прийнято рішення про відчуження
вказаної земельної ділянки з
перевищенням повноважень, оскільки
зазначена земельна ділянка
розташована за межами населеного
пункту - смт Коцюбинське Київської
області та без виключення її із земель
Державного лісового фонду України й
вилучення з користування комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», тобто без
відома держави в особі уповноваженого
органу та постійного землекористувача,
в якого земельна ділянка перебувала в
постійному користуванні згідно з
постановою Ради Міністрів Української
РСР від 20 червня 1956 року № 673, у процесі
розгляду справи уточнивши позовні
вимоги, просив на підставі статей 20, 21, 39
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України), статті 57 Лісового кодексу
України, статті 9 Закону України
від 17 червня 2004 року № 1808-IV «Про
державну експертизу землевпорядної
документації», якою передбачено
обов'язковість проведення державної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, статей 3, 10, 12, 13, 23 Закону
України від 20 квітня 2000 року №
1699-III «Про планування і забудову
територій», статей 228, 336 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
визнати недійсними: рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1939/25-5 і
державний акт на право власності на
земельну ділянку, що виданий 29 січня 2009
року ОСОБА_9, з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_10 - та
скасувати його державну реєстрацію;
визнати право власності держави на
спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 15 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року, позовні вимоги
прокурора м. Ірпеня Київської області
задоволено частково: визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1939/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнано недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована по АДРЕСА_1, що виданий
ОСОБА_9, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_10 та скасовано
державну реєстрацію вказаного
державного акта на право власності на
земельну ділянку; у задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 січня 2014 року
відмовлено ОСОБА_10 у відкритті
касаційного провадження з підстав,
передбачених пунктом 5 частини
четвертої статті 328 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

У заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 січня 2014 року ОСОБА_10
порушує питання про скасування
зазначеної ухвали та направлення
справи на новий розгляд до суду
касаційної інстанції, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції статей 330, 388 ЦК
України та частини першої статті 155 ЗК
України, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

В обґрунтування заяви ОСОБА_10 надала
ухвали колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року, від 9 квітня
2014 року та від 15 травня 2014 року, в яких,
на її думку, по-іншому застосовано
зазначені правові норми.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 серпня 2014 року
цивільну справу за позовом прокурора м.
Ірпеня Київської області до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя
особа - комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсними
рішення й державного акта на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на земельну
ділянку допущено до провадження
Верховного Суду України в порядку
глави 3 розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши наведені в заяві ОСОБА_10
доводи, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку про те, що заява не підлягає
задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 360-5 ЦПК України суд
відмовляє в задоволенні заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1939/25-5
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передано у власність
ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,15
га для будівництва й обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, яка розташована по
АДРЕСА_1 На підставі вказаного рішення
29 січня 2009 року ОСОБА_9 видано державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку.

Згідно з договором купівлі-продажу від
26 червня 2009 року ОСОБА_9 здійснила
відчуження зазначеної земельної
ділянки ОСОБА_10, у зв'язку із чим на
державному акті на право власності, що
виданий ОСОБА_9, вчинено відмітку про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_10

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог прокурора
м. Ірпеня Київської області,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодились суди апеляційної та
касаційної інстанцій, застосувавши
норми статей 116, 122, 155, 173, 174 ЗК України,
вважав, що рішення від 24 грудня 2008 року
№ 1939/25-5 прийняте Коцюбинською селищною
радою Київської області з перевищенням
повноважень і з порушенням вимог
пункту 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України (який був чинним
на час прийняття селищною радою
рішення), оскільки на час його
прийняття межі смт Коцюбинське
Київської області в установленому
законом порядку не були визначені й
встановлені, а тому державний акт, що
виданий на підставі вказаного рішення,
є недійсним.

При цьому суд вважав, що правових
підстав для визнання права власності
держави на спірну земельну ділянку
немає; питання про витребування
земельної ділянки від ОСОБА_10 судом не
вирішувалось.

Разом із тим у судових рішеннях, які
надані заявником як приклад, суд
касаційної інстанції дійшов таких
висновків:

-

в ухвалі колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року
міститься висновок про те, що державний
акт на право власності на земельну
ділянку, який виданий на підставі
незаконного рішення органу місцевого
самоврядування, не підлягає визнанню
недійсним з огляду на те, що за
положеннями статті 330 ЦК України
добросовісний набувач може набути
право власності на майно, якщо
відповідно до норм статті 388 ЦК України
воно не може бути витребуване в нього;

-

в ухвалах колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 квітня 2014 року та від 15
травня 2014 року суд зазначив, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на земельну
ділянку, який виданий на ім'я однієї
особи, з відміткою про перехід права
власності до іншої особи, оскільки
остання набула право власності на
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу, який у встановленому
порядку недійсним або нікчемним судом
не визнаний.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме:
статей 330, 388 ЦК України, частини першої
статті 155 ЗК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вказаних норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» частини
першої статті 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою
статті 116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено частиною першою статті
122 ЗК України, сільські, селищні, міські
ради передають земельні ділянки у
власність або користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21 Закону України
від 16 листопада 1992 року № 2780-XII
«Про основи містобудування» (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення),
визначення територій і вибір земель
для містобудівних потреб здійснюється
на підставі затвердженої
містобудівної документації та планів
земельно-господарського устрою.

Згідно із частиною другою статті 12
Закону України від 20 квітня 2000
року № 1699-III «Про планування і забудову
територій» (який був чинним на час
прийняття селищною радою рішення)
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
зокрема, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України (який
був чинним на час прийняття селищною
радою рішення) до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) у межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною першою статті 155 ЗК України
передбачено, що у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Установивши у справі, яка
переглядається, факт відсутності на
час прийняття селищною радою рішення
про надання ОСОБА_9 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом, документації,
яка б встановлювала межі смт
Коцюбинське Київської області, суд на
підставі статей 116, 122, частини
першої статті 155 ЗК України, пункту 12
розділу X «Перехідні
положення» ЗК України (який був чинним
на час прийняття селищною радою
рішення) дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які розташовані за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до частини першої статті 125,
частини першої статті 126 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_9 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
нею державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд на підставі
зазначених норм дійшов обґрунтованого
висновку про визнання недійсним і
державного акта, що виданий ОСОБА_9 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Доводи заяви про неправильне
застосування судом зазначених норм
права з огляду на те, що після переходу
права власності на земельну ділянку до
ОСОБА_10 на підставі договору
купівлі-продажу (який судом не визнаний
недійсним) цей державний акт посвідчує
її право власності, є безпідставними,
оскільки відповідно до статті 125,
частини другої статті 126 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цих прав та у випадках набуття права
власності на земельну ділянку за
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки й
посвідчується не державним актом, а
відповідною цивільно-правовою угодою
щодо відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, який установлений
законом.

Відповідно до статті 19 Закону України
від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (у редакції, яка
була чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт
(частина друга статті 126 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаному судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

За таких обставин суд у справі, яка
переглядається, правильно застосував
норми статей 125, 126, 155 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин) при
ухваленні рішення про визнання
недійсними рішення Коцюбинської
селищної ради Київської області від 24
грудня 2008 року № 1939/25-5 та державного
акта на право власності на земельну
ділянку, що виданий ОСОБА_9 29 січня 2009
року.

Що стосується доводів заяви про
неоднакове застосування
статей 330, 388 ЦК України, то Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

В ухвалі колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року,
постановленій у подібних із справою,
яка переглядається, правовідносинах, в
яких тотожними є предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог
та встановлені фактичні обставини,
однак, на відміну від справи, яка
переглядається, у наданій для
порівняння справі суд застосував
положення статей 330, 388 ЦК України за
відсутності заявлених про це вимог.

У зв'язку із цим необхідно зазначити
таке.

Відповідно до принципу
диспозитивності (стаття 11 ЦПК України)
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб із зазначених ними
підстав та в межах заявлених ними
вимог.

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано позов про визнання
права власності на це майно (стаття 392
ЦК України), а не витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, за змістом роз'яснення,
яке міститься в
пункті 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», позов про
визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника в
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, які передбачені статтею 392 ЦК
України, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту не є належним способом
захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна, відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Однак, ураховуючи те, що позивач у
справі, яка переглядається, таких вимог
не заявляв, суд обґрунтовано не
застосував до правовідносин сторін
зазначені норми матеріального права.

Отже, у справі, яка переглядається, суд
касаційної інстанції правильно
застосував норму статті 155 ЗК України
та обґрунтовано не застосував норми
статей 330, 388 ЦК України.

Таким чином, обставини, які стали
підставою для перегляду справи, не
підтвердились, у зв'язку із чим
відповідно до частини першої статті 360-5
ЦПК України в задоволенні заяви ОСОБА_10
про перегляд рішення суду касаційної
інстанції Верховним Судом України
необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, пунктом 2 частини першої
статті 360-3, частиною першою статті 360-5
ЦПК України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_10 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 січня 2014 року
відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко