Номер провадження: 22-ц/785/7150/14
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 24 січня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Одеське виробниче
об'єднання «Хімчистка», треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору, Одеська міська
рада, виконавчий комітет Одеської
міської Ради, про визнання права
власності на нерухоме майно,

в с т а
н о в и л а:

15 лютого 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, який був
уточнений, обґрунтовуючи вимоги тим, що
рішенням засідання міжвідомчої
комісії виконкому Малиновського
району м. Одеси №60/7 від 28 лютого 1995 року
їй надано дозвіл на будівництво складу
відповідно до затвердженого проекту. 08
лютого 1995 року вона уклала договір з
підрядчиком на будівництво складу
(гаражу) на загальну суму 1300 дол. США.
Згодом, 20 лютого 1995 року, вона уклала
договір з іншим підрядчиком, який
фактично займався завершенням
будівництва складу (гаражу) та зводив
покрівлю на загальну суму 1300 доларів
США. Вона побудувала склад (гараж) на
території філії ТОВ «Одеське виробниче
об'єднання «Хімчистка» за власні
кошти приблизно 2600 дол. США. Починаючи з
моменту побудови (1996 рік) і до
теперішнього часу, тобто фактично
більше 15 років, вона є фактичним
користувачем гаражу, там знаходиться
її автомобіль, тільки вона має доступ
до приміщення гаражу. В березні 2011 року
до неї звернувся керівник ТОВ «Одеське
виробниче об'єднання «Хімчистка» з
вимогою звільнити гараж з тих підстав,
що він належить ТОВ «Одеське виробниче
об'єднання «Хімчистка» на підставі
свідоцтва про право власності № 638460
від 04 грудня 2008 року. Через це вона
вважає, що фактично відповідач ТОВ
«Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка» одержав майно за її
рахунок, не відшкодувавши їй його
вартість та без її відома оформив на
нього право власності.

Посилаючись на ці обставини, та на ч. 1
ст. 469 ЦК УРСР, ч. 1 ст. 344 ЦК України,
позивачка ОСОБА_3 остаточно просила суд
скасувати свідоцтво про право
власності від 04 грудня 2008 року та
визнати за нею право власності на
нерухоме майно - гараж під. літ. "В", який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 2-4,
206-208).

Представник відповідача, ТОВ «Одеське
виробниче об'єднання «Хімчистка»,
проти позову заперечував й в своїх
поясненнях зазначав, що спірний об'єкт
під № 57 - навіс, склад д/зберігання, вже
існував з 1966 року і належав Хімчистці
"Новина" Одеського обласного
побутового обслуговування, яка пізніше
увійшла до складу Одеської фабрики
чистки одягу та прання білизни, а після
приватизації у 1992 році до складу
Одеського орендного виробничого
об'єднання "Хімчистка", з 1994 року до
складу ВАТ "Одеське виробниче
об'єднання "Хімчистка", з 2008 року - до
складу ТОВ "Одеське виробниче
об'єднання "Хімчистка". Позивачка
ОСОБА_3 з 08 грудня 1988 року по 31 жовтня 1999
року працювала на посаді начальника
«Новость-2» - філії Одеської фабрики
чистки одягу та прання білизни, а з 01
листопада 1999 року по 28 лютого 2000 року -
на посаді начальника ПТО Одеської
фабрики чистки одягу та прання білизни,
з 1994 року була членом правління
товариства. Факт зайняття керівних
посад Одеської фабрики чистки одягу та
прання білизни та участь в
приватизації (акціонуванні) фабрики
свідчить про те, що позивачка ОСОБА_3
знала про приватизацію спірного гаражу
в складі всього майна цілісного
майнового комплексу у 1994 році і
оформленні правовстановлюючих
документів у 1998 році. Представник
відповідача звернувся до суду з заявою
про застосування спливу строку
позовної давності (а.с. 44, 49-52).

Представники третіх осіб, Одеської
міської ради та виконавчого комітету
Одеської міської ради, в судове
засідання не з'явилися.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи тим, що судом першої
інстанції порушені норми
процесуального та матеріального права.

Сторони у справі та представники
третіх осіб в судове засідання не
з'явилися, про розгляд справи сповіщені
належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, пояснення на
апеляцію, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
представника позивачки задоволенню не
підлягає, оскільки рішення
постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Володіння має бути відкритим,
очевидним для всіх третіх осіб, які
повинні мати можливість спостерігати
за ним, але це не означає, що володілець
зобов'язаний спеціально інформувати
оточуючих про своє володіння річчю.

Перебіг строку набувальної давності
починається з моменту виникнення
володіння.

Володіння майном має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна.

У пунктах 5, 9, 11 постанови № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних прав
роз'яснив, що вирішуючи питання про
правомірність набуття права власності,
суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 344
ЦК особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(частина третя статті 344 ЦК). Не
переривається набувальна давність,
якщо особа, яка заявляє про давність
володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК,
право власності за набувальною
давністю може бути набуто на майно, яке
належить на праві власності іншій
особі (а не особі, яка заявляє про
давність володіння), а також на
безхазяйну річ. Отже, встановлення
власника майна або безхазяйності речі
є однією з обставин, що має юридичне
значення, і підлягає доведенню під час
ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01 січня 2001 року. Отже,
визнання судом права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
може мати місце не раніше 01 січня 2011
року.

При цьому суди мають виходити з того, що
коли строк давнісного володіння
почався раніше 01 січня 2001 року, то до
строку, який дає право на набуття права
власності за набувальною давністю,
зараховується лише строк з 01 січня 2001
року. Разом із тим, якщо перебіг строку
володіння за давністю почався після
цієї дати, то до строку набувальної
давності цей період зараховується
повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 19 вересня 1974 року по 09 вересня 2002 року
позивачка ОСОБА_3 працювала на різних
посадах Одеської фабрики чистки одягу
та прання білизни, у тому числі на
посаді на начальника філії «Новина-2»
Одеської фабрики чистки одягу та
прання білизни, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
випискою із особистої картки форма №
П-2 (а.с. 45), з 03 листопада 1994 року була
членом правління ВАТ "Одеське
виробниче об'єднання "Хімчистка" (а.с.
146-147).

Згідно свідоцтва про право власності
на нежитлову будівлю від 16 червня 1999
року, виданого виконавчим комітетом
Одеської міської ради на підставі
технічного паспорту від 28 квітня 1999
року органу приватизації комунального
майна орендного виробничого об'єднання
«Хімчистка», наказу Комітету
приватизації Одеської міської ради
№114/ІІ від 29 серпня 1994 року, рішення
виконавчого комітету Одеської міської
Ради №481 від 21 березня 1998 року, ВАТ
«Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка» передано у колективну
власність нежитлова будівля, яка
складається з однієї будівлі загальною
площею 1138,4 кв.м. під літерою «А» -
основна, під літерою «Б» - склад, та під
літерою «В» - гараж, розміром 6,0х3,0 м,
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Право
власності на дане майно зареєстровано
у встановленому законом порядку у КП
«Одеське МБТІ та РОН» (а.с. 20-25, 84, 87-89).

04 грудня 2008 року замість вказаного
свідоцтва про право власності на
нежитлову будівлю виконавчим
комітетом Одеської міської ради на
підставі протоколу № 1 від 22 вересня 2008
року та Статуту ТОВ «Одеське виробниче
об'єднання «Хімчистка» відповідачу,
ТОВ «Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка», видане нове свідоцтво про
право власності на нежитлові будівлі.
Це сталося внаслідок перейменування
юридичної особи з ВАТ «Одеське
виробниче об'єднання «Хімчистка» на
ТОВ «Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка» й зміни форми власності
майна (а.с. 26-33, 91-94).

Згідно даного свідоцтва відповідачу,
ТОВ «Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка», на праві приватної
власності належать нежитлові будівлі,
загальною площею 1149,6 кв.м., які
складаються з будівель під літерою «А»
- основне, під літерою «Б» - склад, під
літерою «В» - гараж, розташовані по
АДРЕСА_1, відображених у технічному
паспорті від 12 листопада 2008 року. Право
власності на ці будівлі зареєстровано
16 грудня 2008 року у КП «Одеське МБТІ та
РОН» (а.с. 38).

Спірний гараж під літ. «В». розміром
6,0х3,0 м., знаходиться на земельній
ділянці № 2 за адресою: АДРЕСА_1, яка
відповідно до Державного акту на право
постійного користування землею від 15
лютого 2000 року передана для постійного
користування ВАТ «Одеське виробниче
об'єднання «Хімчистка»,
правонаступником якого є ТОВ «Одеське
виробниче об'єднання «Хімчистка» (а.с.
95-99).

З 1995 по 2011 роки відповідачем, ТОВ
«Одеське виробниче об'єднання
«Хімчистка», сплачується земельний
податок (а.с. 100).

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання, яке реалізується
шляхом звернення до суду (частина перша
статті 15 ЦК України, частина перша
статті 3 ЦПК України). Способи захисту
цивільних прав та інтересів визначені
в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивачка ОСОБА_3 не надала
суду першої інстанції безспірних
доказів на підтвердження набуття права
власності на спірне майно за
набувальною давністю, спірний гараж
весь час роботи позивачки, у тому числі
і на керівних посадах, належав на праві
власності відповідачу. Тому в судовому
засіданні не доведено порушення прав
позивачки відповідачем і у
відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України
її вимоги не підлягають захисту судом.

Посилання представника позивачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в апеляційній скарзі
на те, що рішення суду першої інстанції
є незаконним, оскільки суд не врахував,
що позивачка збудувала за власний
рахунок спірний гараж на території
філії «Новость-2» на земельній ділянці,
яка належить Одеській міській раді, та
впродовж 16 років (з 1996 року)
безперешкодно користувались спірним
майном без будь-яких попереджень чи
заборони зі сторони Одеської міської
ради або керівництва філії «Новость-2»,
що свідчить про добросовісність
володіння і не суперечить положенням
ст. 344 ЦК України, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 була зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які вона посилалася як на
підставу своїх вимог.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в
суді апеляційної інстанції позивачкою
ОСОБА_3 не доведено переконливими
доказами те, що вона добросовісно
заволоділа чужим майном - спірним
гаражем,тобто не знала і не могла знати
про те, що вона володіє чужою річчю та
не мала найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна, і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років.

Встановлено, що факт зайняття керівних
посад на Одеській фабриці чистки одягу
та прання білизни та прийняття участі в
приватизації (акціонуванні) фабрики
свідчить про те, що позивачка ОСОБА_3
знала про приватизацію спірного гаражу
в складі всього майна цілісного
майнового комплексу у 1994 році і
оформленні правовстановлюючих
документів на нього у 1999 році.

Оцінуючи надані позивачкою ОСОБА_3
документи на а.с. 10-17, у тому числі і
копію виписки із рішення засідання
міжвідомчої комісії виконкому
Малиновського районної ради народних
депутатів № 60/7 від 28 лютого 1995 року,
згідно якої на звернення начальника
філії "Новина-2" ОСОБА_3 надана згода на
будівництво складу на території
хімчистка по АДРЕСА_1, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
ці докази не підтверджують ту
обставину, що вона за свої власні кошти
у 1996 році збудувала склад на земельній
ділянці, виділеної хімчистці, яким
користувалась як гараж.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що спірний гараж під. літ.
"В" входить до складу майна хімчистки,
яким відповідач володіє, користується
та має право на розпорядження ним на
власний розсуд, що підтверджується
наведеними вище документами.

Посилання позивачки ОСОБА_3, яка
зареєстрована та проживає у АДРЕСА_2,
тобто в іншому районі м. Одеси, на те, що
з 1996 року по теперішній час у
приміщенні складу (гаражу) на території
хімчистки по АДРЕСА_1, знаходиться її
автомобіль, не приймається до уваги,
оскільки зазначена обставина не
підтверджена будь-якими доказами та
немає правого значення для вирішення
спору, так як в силу того, що вона до 2002
року працювала керівником філії
"Новина-2" і мала право користуватись
ним, але не володіла ним у
відповідності до вимог закону.

Тому колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції всебічно та повно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, дослідив в судовому
засіданні усі докази, які є у справі, з
урахуванням їх переконливості,
належності і допустимості, дав їм
правильну оцінку та виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд 1 інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4, відхилити, рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 24 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький