Справа №489/150/13- ц 21.10.2014 21.10.2014 21.10.2014
Провадження №22-ц/784/2778/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
інстанції: Спінчевська Н.А.
Суддя - доповідач апеляційного
суду: Яворська Ж.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів:Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Свіщуку О.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4, її
представника та представника
відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_7

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року по
цивільній справі

за позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_4, яка діє також в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_8,
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики зі спадкодавцем

та
зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання
договору позики недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики.

У позові зазначав, що між ним та
ОСОБА_9 07 вересня 2011 року укладено
договір позики в формі боргової
розписки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер.

29 жовтня 2012 року він подав до
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
претензію кредитора до спадкоємців
ОСОБА_9 про погашення боргу за
договором позики. Але остання
залишилася без задоволення.

В подальшому позивачем було
пред'явлено вимоги також і до інших
спадкоємців, а саме до ОСОБА_4, як
законного представника неповнолітньої
доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5.

З врахуванням викладеного,
остаточно позивач просив стягнути з
ОСОБА_4 88990 грн. особисто та 88990 грн., як з
представника неповнолітньої, та 266970
грн. з ОСОБА_5 заборгованості
спадкодавця ОСОБА_9 за договором
позики.

У березні 2013 року ОСОБА_4
звернулась до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_7 про визнання
договору позики із спадкодавцем ОСОБА_9
недійсним, посилаючись на те, що він не
розумів значення своїх дій в момент
підписання боргової розписки, оскільки
страждав на психічний розлад.

Вказані позови об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_7
відмовлено, задоволено зустрічний
позов ОСОБА_4 та визнано недійсним
договір позики, укладений 07 вересня 2011
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9

В апеляційній скарзі ОСОБА_7
просить вказане рішення скасувати,
посилаючись на його незаконність,
оскільки судом порушено норми
матеріального та процесуального права
та просив його позовні вимоги
задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, дослідивши докази по справі,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047
ЦК України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Як вбачається з матеріалів справи,
07 вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9
укладено договір позики. За умовами
цього договору ОСОБА_9 отримав від
позивача кошти в розмірі 55000 доларів
США зі строком погашення у повному
обсязі 07 листопада 2012 року. Вказані
умови договору позики були погоджені
сторонами та викладені в розписці,
підписаній ОСОБА_9 цього ж дня,
оригінал якої долучено до матеріалів
справи (т.1 а.с.150).

Отже, вказана розписка підтверджує як
укладання договору позики між
сторонами, так і умови договору на
яких позичальник отримав кошти, так і
сам факт передачі цих коштів, що
свідчить про виникнення між ОСОБА_11
та ОСОБА_9 правовідносин з договору
позики.

За такого, посилання ОСОБА_4 у
зустрічному позові на відсутність
письмового договору позики, з
врахуванням вищевикладеного, не
заслуговують на увагу.

Частиною першою статті 1049 ЦК України
встановлено, що за договором позики на
позичальникові лежить зобов'язання
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором.

Але до настання строку виконання
зобов'язань за цим договором, а саме
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина
на належне йому майно: нежитловий
об'єкт, що знаходиться в АДРЕСА_2
вартістю 336000 грн.; двокімнатну
квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1,
вартістю 107000 грн.; транспортний засіб
марки МАN, моделі 18225 МLRC, 2002 року
випуску, тип ТЗ- вантажний фургон-С,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
115356 грн. 49 коп., транспортний засіб
марки МАN, моделі 14264 М2000, 1996 року
випуску, тип ТЗ- вантажний фургон-С,
реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю
84976, та транспортний засіб марки МАN,
моделі 12262, 1997 року випуску, тип ТЗ-
вантажний фургон-С, реєстраційний
номер НОМЕР_3, вартістю 108692 грн. 65 коп.
Загальна вартість спадкового майна
склала 752026 грн. (т. 1 а.с.88-89,93, 111, 113, 115, 117,
119, 121, 123, 125, 127).

Відповідно до копії спадкової
справи з заявами про прийняття
спадщини звернулись відповідачка
ОСОБА_4 (а.с. 30, 36).

У силу ст. 1268 ЦК України спадщину
прийняли неповнолітня донька ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та на той час
неповнолітній син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 39, 40). Крім цього, на користь сина
відповідача ОСОБА_5 відмовились від
спадщини батьки спадкодавця - ОСОБА_13
та ОСОБА_14 (а.с. 45, 48).

Згідно з положеннями ст. 1281 ЦК
України, кредиторові спадкодавця
належить протягом шести місяців від
дня коли він дізнався або міг дізнатися
про відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину незалежно від настання
строків вимоги.

29 жовтня 2012 року ОСОБА_7 через
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
пред'явив до спадкоємців боржника
претензію на загальну суму 55000 доларів
США.

Як слідує з заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
які містяться в матеріалах спадкової
справи, вони отримали претензії від
кредитора спадкодавця ОСОБА_7, що
вказує на виконання позивачем
наведених вимог закону та дотримання
установлених законом строків
пред'явлення вимоги (а.с. 68, 70).

9 листопада 2012 року відповідачі
отримали свідоцтва про право на
спадщину за законом: ОСОБА_4 та
неповнолітня ОСОБА_8 в розмірі по 1/5
частини, а ОСОБА_5 в розмірі 3/5 частки на:
нежитловий об'єкт, що знаходиться в
АДРЕСА_2 вартістю 336000 грн.; двокімнатну
квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1,
вартістю 107000 грн.; транспортний засіб
марки МАN, моделі 18225 МLRC, 2002 року
випуску, тип ТЗ- вантажний фургон-С,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
115356 грн. 49 коп., транспортний засіб
марки МАN, моделі 14264 М2000, 1996 року
випуску, тип ТЗ- вантажний фургон-С,
реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю
84976, та транспортний засіб марки МАN,
моделі 12262, 1997 року випуску, тип ТЗ-
вантажний фургон-С, реєстраційний
номер НОМЕР_3, вартістю 108692 грн. 65 коп. (т.
1 а.с. 111, 113, 115, 117, 119, 121, 123, 125, 127).

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4
зазначала, що ОСОБА_9 вів себе
неадекватно, мав ознаки психічного
розладу, неодноразово звертався до
психіатричної лікарні за наданням йому
медичної допомоги в зв'язку з чим під
час підписання розписки про отримання
грошей ОСОБА_9 не розумів значення
своїх дій

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними», для визначення наявності
такого стану на момент укладання
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів.

Як вбачається із висновку
посмертної судово-психіатричної
експертизи №263 від 13 серпня 2013 року
ОСОБА_9 страдав стійким хронічним
психічним розладом - шизоафектний
розлад змішаного типу (F25.5). За своїм
психічним станом в момент складання
договору позики 07 вересня 2011 року він
не міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Отже, експертами зроблено висновок
про абсолютну неспроможність
спадкодавця розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

А тому, посилання апелянта в
апеляційній скарзі на те, що такий
висновок експертами не зроблено, а
ґрунтується на вибірковій, неправдивій
інформації не заслуговує на увагу.
Оскільки вказана експертиза
проводилася на підставі медичних
документів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів і йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами, то будь-які зовнішні
обставини (показання свідків про
поведінку особи, пред'явлення до
ОСОБА_9 інших позовів, тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення такого
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.

Суд першої інстанції
постановляючи рішення про задоволення
зустрічного позову про визнання
договору позики від 7 вересня 2011 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9
недійсним виходив з того, що розписка,
яка видана ОСОБА_9 про отримання грошей
є договором позики, в зв'язку з чим він
може бути ос порений в порядку
встановленому для визнання договорів
недійсними, але, оскільки під час
складання даного договору ОСОБА_9 не
міг усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, то він є недійсним.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком.

Як вбачається із матеріалів справи,
спадкоємцями відповідачами по справі
не надано належних доказів щодо
повернення спадкодавцем чи ними
особисто грошей за вказаним договором,
а також доказів щодо безгрошовості
наведеної вище розписки і з вказаних
підстав даний договір ними не
оспорювався.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції вірно визначившись з
характером спірних правовідносин, в
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
не врахував, що загальним правилом
визнання правочину недійсним є
двостороння реституція і застосування
зазначених правових наслідків
засвідчує факт повернення сторін у
первісний стан, який мав місце до
вчинення недійсного правочину.

Відповідно до п. 1 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
розгляді справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі саме цих норм вирішувати
справи.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною 1 ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

Разом з тим, статтею 216 ЦК України
визначено особливі правові наслідки
недійсності правочину. Зокрема, кожна
із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

У пункті 7 вищевказаної Постанови
Пленум Верховного Суду України також
зазначив, що за змістом ст. 216 ЦК та
виходячи із загальних засад цивільного
законодавства, суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи (
потерпілого) без достатньої правової
підстави ( безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава на якій
воно було набуто, згодом відпала.

Відповідно до ч.2 ст.1212 ЦК України
положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

За такого, з врахуванням обставин
даної справи, слід дійти висновку про
те, що отримані ОСОБА_9 відповідно до
розписки від 07 вересня 2011 року кошти в
розмірі 55000 доларів США отримані ним на
підставі, яка згодом відпала.

В силу ст.1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Правилами ст. 1282 ЦК України
встановлено, що спадкоємці зобов'язані
задовольнити вимоги кредитора
повністю, але в межах вартості майна,
одержаного у спадщину. Кожен із
спадкоємців зобов'язаний задовольнити
вимоги кредитора особисто, у розмірі,
який відповідає його частці у спадщині.

Таким чином, виходячи з положень
наведеної норми законодавець прямо
покладає на спадкоємців обов'язок
здійснити виконання зобов'язання перед
кредитором спадкодавця шляхом
одноразового внесення коштів та
встановлює максимальний розмір вимог
кредиторів, що зобов'язаний
задовольнити кожен із спадкоємців і
який прирівнюється до вартості майна,
отриманого кожним із них в порядку
спадкування, а також надає право
кредитору звернутися до суду з позовом
до спадкоємців про стягнення
відповідної грошової суми, в разі їх
відмови здійснити одноразовий платіж.

Приймаючи до уваги, що укладений 07
вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9
договір позики є недійсним ( ст.225 ЦК
України), суд з власної ініціативи може
застосувати наслідки недійсності
правочину, передбачені ст.216 ЦК України,
то передані позивачем спадкодавцю
кошти можуть бути стягнуті зі
спадкоємців боржника, але не на
підставі ст.ст. 1046-1047,1049 ЦК України, а в
силу ст.1212 ЦК України, як отримані без
достатньої правової підстави. Тому
вимоги ОСОБА_15 підлягають частковому
задоволенню саме з цих підстав.

За вказаних обставин, відповідно
до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
оскаржуване рішення суду в частині
відмови у задоволенні вимог ОСОБА_7 про
стягнення зі спадкоємців грошової
суми підлягає скасуванню з ухваленням
в цій частині нового рішення про
стягнення на користь останнього з
ОСОБА_4 88990 грн., із ОСОБА_4, як законного
представника неповнолітньої доньки
ОСОБА_8 - 88990 грн. та з ОСОБА_5 - 266970 грн.

Застосувавши вищезазначені наслідки
недійсного правочину, рішення суду в
частині задоволення зустрічного
позову залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України в
порядку розподілу судових витрат, які
складаються з 3441 грн. судового збору до
суду першої інстанції, 114 грн. 70 коп. за
клопотання про забезпечення позову, 1720
грн.50 коп. судовий збір за подання
апеляційної скарги на користь позивача
необхідно стягнути з ОСОБА_4 особисто
та як представника неповнолітньої
доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 2110 грн. 48
коп., а з ОСОБА_5 3165 грн. 72 коп., що
пропорційно частки кожного в
задоволених вимогах.

Підстав для стягнення 2000 грн. вартості
юридичних послуг колегія суддів не
вбачає, оскільки, із наданого
прибуткового касового ордеру №192 від 04
січня 2013 року, виданого ТОВ ЮФ
«Юрпрофі» не вбачається, що позивачем
ці кошти сплачено саме за надання
послуг по складанню цього позову та за
участь у судовому засіданні
представників цієї юридичної фірми
під час розгляду справи у суді першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 302, 303,307, 309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року
в частині відмови у задоволенні позову
про стягнення заборгованості
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4, яка діє
також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_8, та ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за договором позики
задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_7 з
ОСОБА_4 88990 грн., із ОСОБА_4, як законного
представника неповнолітньої доньки
ОСОБА_8 - 88990 грн. та з ОСОБА_5 - 266970 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_7 із
ОСОБА_4 2110 ( дві тисячі сто десять грн.)
48 коп., з ОСОБА_5 3165 ( три тисячі сто
шістдесят п'ять) грн. 72 коп. судових
витрат.

Рішення суду в частині
задоволення зустрічного позову
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий

Судді