Справа № 469/1080/14-ц
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2014 року
Березанський районний суд
Миколаївської області

в складі: головуючої - судді
- Дорошенко А.В.

при секретарі
- Якубець С.В.

за участю: представника
позивачки - ОСОБА_1

представників
відповідачки - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Березанка цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів за договором
позики,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_4 03.09.2014р.
звернулась до Березанського районного
суду з позовом до відповідачки ОСОБА_5
про стягнення боргу за договором
позики, мотивуючи тим, що 06.10.2010р. вона
надала відповідачці позику у розмірі
38713,80 грн. з умовою її повернення до
07.10.2011р. включно, на підтвердження чого
відповідачка надала розписку. На
момент звернення до суду відповідачка
повернула кошти в сумі 6714,00 грн.. З
урахуванням того, що відповідачка
своєчасно не повернула суму позики,
позивачка, уточнивши позовні вимоги,
просила стягнути з відповідачки
заборгованість станом на 17.10.2014 року в
сумі 45540,31 грн., в т.ч. основний борг в
сумі 31999,80 грн., процент за користування
позикою у розмірі 3016,75 грн.; на підставі
ст.625 ЦК України втрати від інфляції в
розмірі 7614,85 грн. та 3% річних від суми
простроченого боргу в розмірі 2908,91 грн..
Крім того, просила стягнути з
відповідачки сплачений судовий збір в
сумі 455,40 грн..

Заперечуючи проти позову, відповідачка
зазначила, що розписка, надана
позивачем, яка підписана лише нею, не є
доказом укладення договору позики між
нею та позивачем, а тому у позивача
відсутнє право на отримання процентів;
враховуючи, що вона не отримувала від
позивача, як кредитора, ніякої вимоги,
то на неї не розповсюджується
положення ст.625 ЦК України щодо сплати
індексу інфляції та трьох процентів
річних від простроченої суми, яка, крім
того, на думку відповідача, є фактично
неустойкою (штрафом, пенею), а тому для
її стягнення застосовується позовна
давність в 1 рік. Враховуючи зазначені
обставини відповідачка просила в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення процентів за користування
позикою, проценту річних від суми
простроченого боргу та суми втрат від
інфляції відмовити.

В судовому засіданні представник
позивача, посилаючись на обставини,
викладені в уточненій позовній заяві,
просив позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача, посилаючись
на письмові заперечення, позов визнали
частково - в частині основного боргу в
сумі 31999,80 грн..

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами
06.10.2010 р. укладено договір позики,
згідно з яким відповідачка ОСОБА_5
зобов'язалася в строк до 07.10.2011р.
повернути позивачці 38713,80 грн., що
підтверджується розпискою
відповідачки від 06.10.2010 року (а.с.12).

Частина боргу відповідачкою погашена і
на день звернення позивачки до суду їй
повернено 6714,00 грн. (а.с.23).

Статтями 10,60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як зазначено в правовій позиції
Верховного Суду України від 02.07.2014 року
у справі №6-79цс14, яка відповідно до
ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України, відповідно до норм
ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики за
своєю юридичною природою є реальною
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника або інший письмовий
документ, незалежно від його
найменування, з якого дійсно
вбачається як сам факт отримання в борг
(тобто із зобов'язанням повернення)
певної грошової суми, так і дати її
отримання.

Таким чином, посилання відповідача та
його представників на те, що надана
позивачем розписка не є доказом
укладення договору позики, не
ґрунтується на вимогах Закону,
оскільки розписка підписана
відповідачкою та в ній зазначено як сам
факт отримання відповідачкою грошових
коштів в сумі 38713,80 грн. так і дата їх
отримання, а тому вона є письмовою
формою договору позики.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Оскільки відповідачка повернула
позивачці частину боргу в сумі 6714,00
грн., підлягає стягненню
заборгованість у сумі 31999,80 грн.
(38713,80-6714,00).

У правовій позиції від 02.07.2014 року у
справі №6-36цс14 Верховний суд України
зазначив, що у частині першій статті 1048
ЦК України, яка має диспозитивний
характер,

установлена презумпція оплатності
позики, яка діє за умов, якщо
безоплатний характер відносин позики
прямо не передбачений ЦК України,
іншими законодавчими актами або
конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики. Договір
позики вважається безпроцентним, якщо:
1) він укладений між фізичними особами
на суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін; 2)
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір
позики не є безоплатним (безпроцентним)
у розумінні частини другої статті 1048 ЦК
України, позичальник зобов'язаний
сплатити винагороду (проценти за
користування позикою) й у випадку, коли
таким договором не передбачено право
позикодавця на одержання від
позичальника процентів від суми
позики.

В позовних вимогах позивач,
посилаючись на Постанову
Національного Банку України № 377 від
09.09.2010 року, якою встановлено розмір
облікової ставки на рівні 7,75 відсотків
річних, просила стягнути з відповідача
за період користування кредитом з
06.10.2010 року по 07.10.2011 року - 3016,76 грн..

Враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України,
згідно якої суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог сторін,
вимога позивача щодо стягнення з
відповідача 3016,76 грн. процентів від
суми позики підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК
України. Якщо позичальник своєчасно не
повернув речі, визначені родовими
ознаками, він зобов'язаний сплатити
неустойку відповідно до статей 549-552
цього Кодексу, яка нараховується від
дня, коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Стягнення з
боржника, який порушив грошове
зобов'язання, сум індексації грошового
боргу та процентів не перешкоджає
стягненню у передбачених законом або
договором випадках неустойки (пені) за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, оскільки відповідно до ч.1
ст.550 ЦК України право на неустойку
виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (постанова
судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 03.09.2014 року
у справі №6-100цс14).

Згідно з частинами 3-5 ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Таким чином, правова природа неустойки,
передбачена ст.549 ЦК України, має
відмінний характер від грошових сум,
передбачених ст.625 ЦК України.

Оскільки позивачем вимоги щодо
стягнення неустойки не заявлялися, а до
стягнення грошових сум, передбачених
ст.625 ЦК України застосування позовної
давності, відповідно до ст.266 ЦК
України, можливе при застосуванні
позовної давності до основної вимоги,
посилання відповідача та його
представників на застосування судом до
грошових вимог, передбачених ст.625 ЦК
України, позовної давності в 1 рік не
ґрунтуються на вимогах Закону.

Суд приймає до уваги розрахунок
позивача суми боргу з урахуванням
індексу інфляції, згідно якого
інфляційне збільшення боргу становить
7614,85 грн. та 3% річних від суми
простроченого боргу - 2908,91 грн.,
обрахування яких позивачем проведено з
суми боргу, який відповідачем не
погашено, тобто з 31999,80 грн..

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК
України підлягає стягненню на користь
позивача судові витрати, понесені
позивачем за сплату судового збору в
сумі 455,40 грн. при подачі позовної заяви.

На підставі ст.ст.526,549,625,1046,1047,1048,1049,1050
ЦК України, керуючись ст.ст.10,11,60,212,214-215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про стягнення грошових коштів за
договором позики задовольнити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки м. Макіївка, Донецької
області, зареєстрованої за адресою
АДРЕСА_2, жительки АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1
на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) в рахунок
відшкодування заборгованості за
договором позики 45540 (сорок п'ять тисяч
п'ятсот сорок) грн. 31 коп., в т.ч. основний
борг в сумі 31999,80 грн., процент за
користування позикою у розмірі 3016,75
грн., втрати від інфляції в розмірі
7614,85 грн. та 3% річних від суми
простроченого боргу в розмірі 2908,91 грн..

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
сплачений судовий збір в сумі 455,40 грн..

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Березанський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подавати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя :

Повний текст рішення виготовлено
21.10.2014 року.