Справа № 344/265/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2227/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Мелінишин Г.П., Шалаути Г.І.,

секретаря
Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
04 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 04 вересня 2014 року задоволено
частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики в
розмірі 48442 грн. 41 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу в сумі 3000
грн. та судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 484 грн. 42 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушення норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
позивач на підтвердження своїх
позовних вимог подав до суду розписку
та стверджував, що дана розписка є
оригіналом тієї яку підписав
позичальник, тим самим підтверджуючи
отримання грошових коштів. Однак,
виникають сумніви щодо її справжності.
Позивач у свій час стверджував про те,
що оригінал розписки втрачений. Але
маючи даний документ певний час у себе,
він мав можливість зробити його копію у
будь-який спосіб. Оскільки апелянт свої
інтереси представляв особисто, то не
клопотав перед судом про призначення
судово-почеркознавчої експертизи
поданих документів.

Крім того, факт передання коштів
позивачу за допомогою його друзів
належно в суді досліджений не був. Сам
позивач не давав ствердних та чітких
відповідей на запитання суду, плутався
у своїх поясненнях.

Вислухавши суддю-доповідача,
заперечення позивача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Апелянт в судове засідання
апеляційного суду повторно не з'явився
без поважної причини і про причини
неявки суд не повідомив, хоча про місце
та час розгляду справи повідомлявся у
встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Частиною 1 та 2 ст.202 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України,
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України,
розписка є формою укладання договору
позики. Вказана норма також передбачає
і можливість укладання іншого
документа, який посвідчує передання
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

У правовому висновку про
застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України,
який міститься в постанові Верховного
Суду України від 02 липня 2014 року у
справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України, вказано, що за своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики після отримання коштів,
підтверджуючи як факт укладення
договору та зміст умов договору, так і
факт отримання боржником від кредитора
певної грошової суми. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, і може не співпадати з
датою складання розписки, яка
посвідчує цей факт, однак у будь-якому
разі складанню розписки має передувати
факт передачі коштів у борг.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
25.11.2011 року ОСОБА_2 позичив під розписку
ОСОБА_3 46000 грн., які останній
зобов'язався повернути до 31.01.2013 року. В
розписці ОСОБА_3 крім іншого також
зазначив, що писав її добровільно, за
власним бажанням, без будь-якого тиску
(а.с.28).

Отже, власноручно написана
відповідачем розписка є правочином,
укладеним в письмовій формі, який має
ознаки договору позики, так як
відображає вже вчинену дію щодо
отримання грошових коштів.

Відповідач не заперечує факт
отримання коштів в сумі 46000 грн. від
ОСОБА_2, однак стверджує, що повернув
позичені кошти частинами, як самому
позивачу особисто так і через його
друзів. При цьому, позивач після
повернення коштів пояснив йому, що
оригінал розписки був втрачений.

Враховуючи вищенаведене не
заслуговують на увагу доводи апелянта
з приводу того, що в розписку вносились
зміни і що необхідно провести
судово-почеркознавчу експертизу для
встановлення її справжності чи
внесення змін до неї. Колегія суддів
вважає, що проведення такого
експертного дослідження являється
недоцільним та призведе до
необґрунтованого затягування розгляду
справи, так як в будь-якому випадку не
спростує факт отримання ОСОБА_3
грошових коштів. При цьому, відповідач
не просив про проведення експертизи в
суді першої інстанції. Крім того,
згідно ст.143 та 145 ЦПК України,
призначення експертизи у даній справі
це право суду, а не його обов'язок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 1049
ЦК України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в
момент передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 545 ЦК
України прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає.

Встановлено, що оригінал боргової
розписки знаходиться у позивача, яку
він надав в суді першої інстанції і
оригінал якої знаходиться в матеріалах
справи, відтак, відповідач не виконав
перед ОСОБА_2 свій обов'язок щодо
повернення коштів.

Пояснення ОСОБА_3 про те, що він
повернув позичені кошти частинами, як
самому позивачу особисто так і через
його друзів є безпідставними, оскільки
не підтверджені відповідними доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

На думку колегії суддів,
відповідач не надав суду жодних
доказів того, що він повернув ОСОБА_2
позичені кошти повністю або частково, а
тому висновок суду першої інстанції
про стягнення з відповідача грошових
коштів в сумі 46000 грн. є законним та
обґрунтованим, як і рішення суду в
частині стягнення 3% річних за період
користування позиченими коштами в
розмірі 2442 грн. 41 коп. на підставі
розрахунку, наданого позивачем (а.с.3).

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції обставини справи
з'ясовано всесторонньо і повно та
ухвалено рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 04 вересня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Г.П. Мелінишин

Г.І. Шалаута