АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6111/14
Доповідач Пилипчук Н.П.
першої інстанції Шишкін О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової
І.Ю., Кірсанової Л.І.

при секретарі -
Черепаха С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 21 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - нотаріус Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3, про визнання недійсним
спадкового договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 в особі представника звернувся
до суду із зазначеним позовом
посилаючись на те, що його довіритель,
ОСОБА_2 у 1992 році виїхав до Ізраїлю, де
перебувала його дружина. Увесь цей час,
з моменту виїзду за кордон, він
постійно спілкувався з матір'ю ОСОБА_4,
організував їй поїздку до Ізраїлю в
гості до його сім'ї, листувався з
матір'ю, надавав матеріальне
забезпечення шляхом здійснення
грошових переказів. ОСОБА_4 у 2007 році
отримала травму у вигляді перелому
шийки стегна, у зв'язку із чим втратила
можливість вільно пересуватися та
обслуговувати себе. У зв'язку із
наведеним та відсутністю можливості і
бажання ОСОБА_4 переїздити до Ізраїлю
була досягнута домовленість із ОСОБА_1,
яку ОСОБА_4 знала, про періодичний
догляд за хворою та про те, що ОСОБА_5
будуть здійснюватися періодичні
грошові перекази на вказані цілі. Після
смерті ОСОБА_4, ОСОБА_2 видав
довіреність на ім'я ОСОБА_6 відносно
оформлення на його користь спадщини, що
залишилась після смерті матері,
оскільки знав, що 16.11.2004 року мати
склала на його користь заповіт на
спірну квартиру. У ході оформлення
спадщини з'ясувалося, що 11.12.2007 р. між
ОСОБА_4, та ОСОБА_1 було укладено
спадковий договір, предметом якого
була спірна квартира. Позивач вважає,
що вказаний спадковий договір було
укладено під впливом тяжких для ОСОБА_4
обставин і на вкрай невигідних для неї
умовах, посилається на наявність
психологічного тиску на ОСОБА_4 з боку
ОСОБА_1 Просив визнати недійсним
спадковий договір, укладений 11.12.2007
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1 та її представник -
ОСОБА_7 позов не визнали та суду
пояснили, що ОСОБА_4 добровільно уклала
з відповідачем спадковий договір та не
піддавалася будь-якому тиску із боку
відповідача.

Третя особа, нотаріус Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3 позов не визнала.
Наполягала на тому, що укладений
спадковий договір відповідав вимогам
закону та волевиявленню сторін.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 21 липня 2014 року позовні
вимоги були задоволені у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 16 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи.
Посилається на ті самі доводи, якими
заперечувала проти позовних вимог.

У відповідності до статті 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, що з'явились,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Визнаючи недійсним оспорюваний
договір суд першої інстанції виходив з
того, що цей правочин вчинено ОСОБА_4
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах.

Проте до таких висновків суд дійшов з
порушенням норм матеріального права,
обставини, які суд вважав
встановленими, залишились
недоведеними, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належала на праві власності ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право власності
від 26.02.1996 року.

У 2007 року ОСОБА_4 отримала травму у
вигляді закритого перелому лівої
стегнової кістки із зміщенням, у
зв'язку із чим втратила можливість
вільно пересуватися та самостійно
обслуговувати себе, що потверджується
долученою до справи медичною
документацією.

11.12.2007 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був
укладений спадковий договір,
посвідчений нотаріусом шостої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3 за реєстровим номером
2-4040, згідно умов якого ОСОБА_1
зобов'язалася виконувати особисті
немайнові розпорядження ОСОБА_4, а саме:
купувати одяг та продукти для неї за її
гроші та за її вимогою; в разі смерті
ОСОБА_4 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 набуває ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про її
смерть.

Позивач наполягає, що ОСОБА_4 уклала
спадковий договір під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що відповідно до
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 1302 ЦК України встановлено, що
за спадковим договором одна сторона
(набувач) зобов'язується виконувати
розпорядження другої сторони
(відчужувача) і в разі його смерті
набуває право власності на майно
відчужувача.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції
на час виникнення спірних відносин),
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Як передбачено ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК України, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, відповідно до ст. 233 ЦК
України, під впливом тяжкої обставини
вважається вчиненим правочин, який
особа вчинила вимушено під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних для себе умовах, чим інша
сторона скористалася. Такий правочин
має ваду волі і вчиняється за таких
обставин, коли особа змушена вчинити
правочин на невигідних для себе умовах.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 отримала важку травму, мала
необхідність у сторонній допомозі.
Однак, висновки суду про те, що
спадковий договір із відповідачем було
укладено позивачем під впливом тяжких
обставин, а саме, потребою у допомозі у
зв'язку з хворобою, не є підставою для
застосування положень ст. 233 ЦК України.

Судова колегія вважає недоведеним що
ОСОБА_4 уклала спадковий договір із
ОСОБА_1 під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах.

На час укладання спадкового договору
позивач знаходився в Україні,
спілкувався з матір*ю, ОСОБА_4
навідували знайомі та родичі, вночі
здійснювали догляд доглядальниці.

За таких обставин, ОСОБА_4 мала
можливість за бажанням повідомити про
свій тяжкий стан, про потребу в
допомозі, про такі обставини, які
змушують її укласти невигідний
договір, як би зазначене мало місце, не
була позбавлена можливості
організувати своє життя, забезпечити
себе доглядом в інший спосіб, не лише
шляхом укладання договору саме на
визначених умовах та саме з ОСОБА_1.

За оспорюваним договором ОСОБА_1 була
зобов*язана купувати одяг та їжу ОСОБА_4
за кошти останньої. Сторони визначили
умови договору на власний розсуд,
ОСОБА_4 такі умови влаштовували,
доказів того, що обсяг обов*язків
ОСОБА_1 на час укладення правочину вона
вважала замалим матеріали справи не
містять.

ОСОБА_1 пояснила суду, що виконувала
обов*язки за договором щоденно
протягом більш ніж п*яти років,
купувала продукти, готувала та
приносила ОСОБА_4 їжу, прибирала, вдень
допомагала ОСОБА_4, яка була лежачою
хворою із особистою гігієною.

Представник позивача пояснення ОСОБА_1
не оспорював, вказував лише, що за
догляд вона отримувала винагороду,
однак такі його доводи ґрунтуються на
припущеннях та не підтверджені жодними
доказами.

Суд дійшов висновку, що спірний договір
підписано позивачем на вкрай
невигідних умовах, оскільки відповідач
не витрачала на виконання розпоряджень
ОСОБА_4 власних коштів.

Проте зазначений висновок суперечить
вимогам ст. 1305 ЦК України, якою
передбачено, що набувач у спадковому
договорі може бути зобов'язаний
вчинити певну дію майнового або
немайнового характеру до відкриття
спадщини або після її відкриття.

Роз'яснення Міністерства юстиції
України від 12.02.2013 року щодо правової
природи спадкового договору, на які
посилається суд у рішенні, не є
офіційним тлумаченням ст. 1305 ЦК
України. Між тим вказане роз*яснення не
спростовує, того, що набувач у
спадковому договорі може бути
зобов'язаний вчинити певну дію суто
немайнового характеру.

Оцінюючи обсяг зобов*язань ОСОБА_1
судова колегія не вважає договір таким,
що укладений на невигідних для ОСОБА_4
умовах, також і з огляду на те, що коло
обов'язків набувача визначалося за
спільної згоди сторін, враховуючи
договірний характер правовідносин.

Представник позивача наполягає, що
ОСОБА_4 була позбавлена можливості
вчинити дії щодо розірвання договору,
однак зазначене спростовується
поясненнями свідків, суперечить
обставинам справи.

Так, з пояснень сторін вбачається, що
ключі від квартири ОСОБА_4 знаходились
у сусідів, ОСОБА_4 за відсутності ОСОБА_1
мав можливість навідувати та навідував
племінник позивача ОСОБА_8, який
підтвердив зазначене у ході допиту у
якості свідка в суді першої інстанції.

ОСОБА_4 вільно користувалась телефоном,
що підтверджується інформацією ПАТ
«Укртелеком».

Вночі за ОСОБА_4 здійснювали догляд
доглядальниці, з якими вона вільно
спілкувалась.

Після від*їзду з України позивач
періодично телефонував матері.

Таким чином, ОСОБА_4 не була позбавлена
можливості уповноважити осіб з якими
спілкувалася вчинити дії від її імені
щодо розірвання оспорюваного договору,
повідомити про порушення її прав, якщо
таке б мало місце органи МВС.

Однак за життя з позовами про
розірвання спадкового договору, про
визнання його недійсним ОСОБА_4 не
зверталась, відомостей про те, що мала
такий намір, однак була позбавлена
можливості його реалізувати матеріали
справи не містять.

Позивачу, були відомі умови життя та
обставини хвороби ОСОБА_4, і якщо він
вважав їх такими тяжкими, що вони
навіть могли змусити матір укласти
договір на вкрай невигідних, як на його
думку умовах, він, за бажанням, міг
організувати достатню допомогу ОСОБА_4
на власний розсуд.

Як доказ у справі суд першої інстанції
прийняв висновок Дзержинського РВ ХМУ
УМВС України в Харківській області №
110/7072/20480 від 18.11.2013 року, з якого
вбачається, що між сторонами виникли
цивільно-правові відносини. Судова
колегія не важає можливим прийняти
інформацію щодо обставин укладення
оспорюваного правочину, викладену
Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області у тексті висновку
з посиланням на пояснення свідків, як
встановлені та такі що не потребують
доказуванню обставини.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були допитані в
суді першої інстанції, однак їх
пояснення судова колегія оцінює
критично.

Свідок ОСОБА_8 є родичем позивача, тому
зацікавлений у вирішені справи на його
користь, його пояснення щодо обставин
укладення договору ґрунтуються на
припущеннях.

Свідок ОСОБА_9 про обставини укладення
спадкового договору пояснень не
надавала.

З пояснень нотаріуса ОСОБА_3
вбачається, що в жовтні 2007 року до неї
звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_1, їм була
надана консультація щодо посвідчення
договору дарування, договору довічного
утримання, спадкового договору. ОСОБА_4
наполягала, що до кінця свого життя
бажає залишатися власницею житла, тому
від посвідчення договору довічного
утримання відмовилась, договір
дарування також не відповідав намірам
сторін, оскільки в ньому не
передбачаються умови виконання
набувачем вимог відчужувача. ОСОБА_10
повідомила, що проживає одна, потребує
фізичної сторонньої допомоги, готова
за виконання набувачем її розпоряджень
залишити свою квартиру, але щоб право
власності на квартиру перейшло до
набувача після її смерті. Такою людиною
вона бачила дочку своєї подруги ОСОБА_1,
яка на той час вже виконувала
розпорядження ОСОБА_10 та надавала їй
допомогу безкоштовно. Вислухавши всі
вимоги гр. ОСОБА_10 їй був
запропонований спадковий договір,
згідно якому набувач - ОСОБА_1
зобов'язується виконувати
розпорядження відчужувача (ОСОБА_4), а в
разі її смерті набуває право власності
на майно відчужувача, а саме квартиру
АДРЕСА_1. Спадковим договором на
набувача було покладено обов'язки
немайнового характеру, які він мав
виконувати до відкриття спадщини.
ОСОБА_4 наполягала на оформленні саме
спадковою договору, тому що бажала
залишатися власником житла довічно, а в
разі необхідності мати можливість
розірвати договір. Для посвідчення
спадкового договору необхідно було
отримати витяг про реєстрацію права
власності КП «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації», для чого 27
жовтня 2007 року ОСОБА_4 була дана
довіреність для представництва її
інтересів з цього питання на ОСОБА_1 В
грудні 2007 року для посвідчення
спадкового договору сторонами були
подані всі необхідні документи,
нотаріусом був призначений день
оформлення договору. У цей період
ОСОБА_4 отримала травму, у зв'язку з чим
у нотаріальну контору прийти не змогла,
тому спадковий договір був посвідчений
у неї на дому 11 грудня 2007 року. До
підписання договору були з'ясовані
наміри сторін, їх розуміння укладення
договору, його наслідки. ОСОБА_4
повідомила, що укладає договір вільно,
без тиску або примусу, її сину - ОСОБА_2
відомо про її намір укласти такий
договір. Встановлення відповідності
волі і волевиявлення на вчинення
договору відбувалося за відсутності
іншої сторони договору під час
особистої розмови нотаріуса з
відчужувачем що унеможливило
здійснення будь-якого тиску чи впливу
на неї. Будь - яких ознак пригніченого
або вразливого стану при укладанні
договору у ОСОБА_4 не було.

Аналізуючи дослідженні судом докази,
матеріали справи, встановлені
обставини та положення нормативних
актів, що регулюють спірні
правовідносини, судова колегія вважає,
що твердження позивача щодо
недійсності спадкового договору не
ґрунтуються на законі, матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів того, що
оспорюваний правочин вчинено ОСОБА_4
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах або під
впливом психологічного тиску на ОСОБА_4
з боку ОСОБА_1

За таких обставин, судова колегія
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне скасувати рішення
суду першої інстанції підставою для
чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права. Необхідно
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України,
судова колегія судової палати у
цивільних справах, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 21 липня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - нотаріус Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3, про визнання недійсним
спадкового договору - відмовити у
повному обсязі.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді