Справа № 534/3871/13-ц
№ 2/534/242/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року

Комсомольський міський суд
Полтавської області в складі:
головуючого судді при
секретарі Крикливого В.В.
Клімової С.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Комсомольську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до КП готель «Славутич»,
ОСОБА_4, третя особа Комсомольська
міська рада Полтавської області, про
визнання незаконними наказів та їх
скасування, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із згаданим позовом до
відповідачів, в якому прохає визнати
незаконними та скасувати накази
в.о.директора КП готель «Славутич»
ОСОБА_4 за №110 від 12.09.2013 року, №127 від
12.11.2013 року, №109 від 11.09.2013 року. Поновити
його на роботі в КП готель «Славутич»
на посаді «головний адміністратор»,
зобов'язати КП готель «Славутич»
здійснити донарахування заробітної
плати за вересень-листопад 2013 року в
розмірі 277,63 грн. Одночасно позивачем
заявлено вимоги щодо стягнення з КП
готель «Славутич» невиплаченої
заробітної плати за вересень-листопад
2013 року в розмірі 277,63 грн. з утриманням
обов'язкових платежів; стягнення на
його користь середнього заробітку на
дату винесення судового рішення та
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10000 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані
позивачем тим, що 01.11.2010 року його було
прийнято на посаду головного
адміністратора КП готель «Славутич».
Наказом директора підприємства від
12.09.2013 року про внесення змін до
штатного розкладу з 13.11.2013 р. для
позивача були змінені істотні умови
праці із зміною найменування посади та
впровадженням нових умов праці. Своєю
заявою від 12.11.2013 р. повивач повідомив
керівництво про незгоду з даним
наказом, посилаючись на фактичне
скорочення його посади і відмовився
від переведення, внаслідок чого його
було звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП
України. Вважаючи накази в.о.директора
КП готель «Славутич» незаконними та
такими, що підлягають скасування,
позивач наголошує про порушення
відповідачем норм трудового
законодавства.

Будучи належним чином повідомленими
про час і місце розгляду справи сторони
та їх представники до суду не з'явились.
Від позивача ОСОБА_3 та представника
відповідачів ОСОБА_4, КП готель
«Славутич» - адвоката ОСОБА_5 надійшли
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності. Позивачем заявлені вимоги
підтримані у повному обсязі з підстав,
викладених у позовній заяві.
Представник відповідачів ОСОБА_5 не
погоджуючись із заявленими ОСОБА_3
вимогами у задоволенні позову просив
відмовити за безпідставністю, про що
раніше надав письмові заперечення
(а.с.31-33).

Дослідивши приєднані до справи
письмові докази, судом встановлено
наступне.

Згідно з наданою позивачем копією
трудової книжки на ім'я ОСОБА_3,
останній починаючи з 01.11.2010 р. по 12.11.2013
р. працював на посаді головного
адміністратора Комунального
підприємства готель «Славутич».

Згідно з наказом в.о.директора
підприємства за №110 від 12.09.2013 року про
внесення змін до штатного розкладу, з
13.11.2013 року для головного
адміністратора ОСОБА_3 було змінено
істотні умови праці із зміною
найменування займаної ним посади на
посаду майстра з обслуговування
інженерних мереж із провадженням нових
умов та оплати праці (а.с.9). Із вказаним
наказом позивача ОСОБА_3 було
ознайомлено під особистий підпис 13.09.2013
року. Заявою від 12.11.2013 р. (а.с.12) позивач
ОСОБА_3 висловив свою незгоду на роботу
на посаді майстра з обслуговування
інженерних мереж із зміненими
істотними умовами праці. Відповідно до
наказу №127 від 12.11.2013 р. (а.с.10) ОСОБА_3
було звільнено з посади головного
адміністратора готелю «Славутич» з
12.11.2013 р. у зв'язку із відмовою від
продовження роботи внаслідок зміни
істотних умов праці на підставі п.6 ст.36
КЗпП України.

Встановивши всі обставини справи та
оцінивши досліджені в судовому
засіданні докази, суд вважає позов
необґрунтованим, з огляду на таке.

За нормами ст.36 КЗпП України, однією з
підстав припинення трудового договору
є відмова працівника від переведення
на роботу в іншу місцевість разом з
підприємством, установою,
організацією, а також відмова від
продовження роботи у зв'язку із зміною
істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП).
Відповідно до ст.32 КЗпП України У
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці. Якщо колишні істотні
умови праці не може бути збережено, а
працівник не згоден на продовження
роботи в нових умовах, то трудовий
договір припиняється за пунктом 6
статті 36цього Кодексу.

Посилаючись на порушення
відповідачами норм трудового
законодавства, позивач зауважив, що
фактично посада головного
адміністратора була ліквідована, а на
замість введена нова, тобто звільнення
мало б проводитись на підставі ч.1 ст.40
КЗпП України. Разом із тим, виходячи із
змістовного аналізу вказаної норми,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників. Проте, форми змін в
організації виробництва і праці не є
підставами для розірвання трудового
договору, якщо не скорочується штат або
чисельність працівників, що
підтверджується нормою ч.3 ст.36 КЗпП
України.

Право власника або уповноваженого ним
органу визначати чисельність
працівників і штатний розпис
нормативно закріплено ч.3 ст.64 ГК
України, відповідно до якої
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис. Тобто, при розгляді трудового
спору даної категорії, суд перевіряє
виключно наявність законних підстав
для звільнення працівника, а не питання
доцільності внесення до штатного
розпису.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про скасування оскаржених ним наказів
адміністрації та про поновлення його
на роботі задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку та відшкодування
моральної шкоди, суд виходить з того, що
відповідно до вимог ст.ст.117, 2371 КЗпП
України для покладення на відповідача
відповідальності за несвоєчасну
виплату належних працівникові суд та
видачі трудової книжки необхідною
умовою є вина власника або
уповноваженого ним органу та порушення
законних прав працівника.

Відповідно до вимог ст.47 КзПП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.116 КзПП передбачено, що при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як встановлено судом, одночасно із
звільненням бухгалтерію відповідача
було зобов'язано провести повний
розрахунок позивача із виплатою
компенсації за невикористану
відпустку. Наказом №19 від 13.02.2014 року
відповідач самостійно здійснив
перерахунок заробітної плати
звільнено позивача, про що його
належним чином було повідомлено та
запропонував отримати в бухгалтерії
відповідні кошти.

За таких обставин, вимога позивача про
стягнення з відповідача 277,63 грн.
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку задоволенню не
підлягає, рівно як і вимога про
стягнення відшкодування моральної
шкоди, так як суду не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту заподіяння такої шкоди та її
розміру.

З огляду на викладене, суд вважає позов
ОСОБА_3 таким, що задоволенню не
підлягає у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.32, 40, 47, 113, 149, 116, 117, 2371 КзПП України,
ст.213 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити повністю.

Судові витрати по справі прийняти на
користь держави.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя підпис
В.В.Крикливий

Копія вірна.

Суддя
В.В.Крикливий