Справа № 587/604/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2014 року Сумський районний суд
Сумської області під головуванням
судді Степаненка О.А., при секретарі
Токаревій В.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Суми
справу за позовом ОСОБА_1 до
Стецьківської сільської ради
Сумського району Сумської області,
треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання незаконним рішення суб'єкта
владних повноважень,

В С Т А Н О В
И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про
визнання незаконним рішення суб*єкта
владних повноважень - Стецьківської
сільської ради Сумського району,
посилаючись на те, що їй в порядку
спадкування належить житловий будинок
та земельна ділянка площею 0,05 га за
адресою АДРЕСА_1. З метою отримання
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
біля свого будинку вона 5 лютого 2013 року
звернулася до Стецьківської сільської
ради з клопотанням про надання
земельної ділянки площею 0,1 га для
ведення особистого селянського
господарства біля свого будинку,
оскільки фактично земельної ділянки
біля її будинку немає. Без винесення
рішення на сесію, їй було надано
відповідь від 25 березня 2013 року про те,
що рішенням виконкому сільської ради
від 28 грудня 1993 року №61 та рішенням
сільської ради №17 від 26 грудня 2000 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано земельні
ділянки відповідно площею 0,21 та 0, 15 га
на території її (позивачки) садиби по
АДРЕСА_1. Після отримання відповіді
від 25 березня 2013 року вона 11 квітня 2013
року звернулася до сільської ради з
клопотанням про виділення земельної
ділянки і посиланням на необхідність
винесення спірного питання на розгляд
сесії сільської ради. Заява -
клопотання була розглянута на сесії
сільської ради і листом від 24 травня 2013
року сільська рада відмовила у
виділенні земельної ділянки,
посилаючись на те, що на земельну
ділянку біля її будинку третіми
особами отримано свідоцтво про право
власності від 3 квітня 2013 року.
Позивачка вважала, що рішення
сільської ради, на підставі яких було
видано свідоцтво про право власності
третім особам по справі, прийнято з
порушенням діючого законодавства, тому
просила скасувати рішення виконкому
сільської ради від 28 грудня 1993 року №61
про виділення у приватну власність
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 21 га
по АДРЕСА_1 та рішення сільської ради
№17 від 26 грудня 2000 року, яким ОСОБА_3
виділена у приватну власність
земельна ділянка площею 0, 15 га., на
підставі яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
отримано свідоцтво про право
приватної власності на землю.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали свої вимоги в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позову,
пославшись на те, що рішення сільської
ради, на підставі яких було видано
свідоцтво про право власності третім
особам по справі, прийнято з
дотриманням діючого законодавства,
рішення виконкому сільської ради від 28
грудня 1993 року №61 про виділення у
приватну власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0, 21 га по АДРЕСА_1 та
рішення сільської ради №17 від 26 грудня
2000 року, яким ОСОБА_3 виділена у
приватну власність земельна ділянка
площею 0, 15 га., на підставі яких ОСОБА_2
та ОСОБА_3 було отримано свідоцтво про
право приватної власності на землю,
прийняті у відповідності з положеннями
Земельного кодексу
України,законодавством про місцеве
самоврядування і підстав для
скасування зазначених рішень немає.

Треті особи по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
вважали позов необґрунтованим і таким,
що не підлягає задоволенню, оскільки
земельні ділянки виділені їм без
порушень чинного законодавства,
спірними земельними ділянками вони
користувались весь час, ОСОБА_1 ніколи
спірними земельними ділянками не
користувалась.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд не вбачає підстав для
задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. З Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» встановлено,
що місцеве самоврядування в Україні
здійснюється, зокрема, на принципах:
законності, гласності, підзвітності та
відповідальності перед
територіальними громадами їх органів
та посадових осіб, судового захисту
прав місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

У відповідності до ч. 3 ст. 152 Земельного
кодексу України захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється, зокрема, шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Статтею 152 Земельного Кодексу України
передбачено, що захист прав громадян на
земельні ділянки здійснюється, в тому
числі, шляхом визнання угоди недійсною,
визнання недійсними рішень органів
місцевого самоврядування та шляхом
застосування інших, передбачених
законом способів.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу
України у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу
України виключно судом вирішуються
земельні спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
визначено, що кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Згідно положень ст. 19 Конституції
України органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

У відповідності з ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. У відповідності з ст. ст. 10,
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Всупереч вимогам ст. 71 КАС України, ст.
ст. 10, 60 ЦПК України позивачка не
надала суду доказів на підтвердження
того, що Стецьківська сільська рада,
приймаючи рішення про виділення
спірних земельних ділянок ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, порушила діюче законодавство,
права та охоронювані інтереси
позивачки, тому підстав для
задоволення позову немає.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом нею було
отримано у власність житловий будинок
та земельну ділянку площею 0,05 га для
обслуговування житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 від спадкодавця
ОСОБА_4. Після цього з метою отримання
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
біля будинку 05.02.2013р. вона звернулася
до Стецьківської сільської ради з
клопотанням про надання земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства площею 0,1 га у
власність. Без винесення питання на
сесію сільської ради їй було надано
відповідь №184 від 25.03.2013р., що рішенням
виконкому №61 від 28.12.1993р. та рішенням
сільської ради №17 (23 скликання) від
26.12.2000р. спірна земельна ділянка на
території садиби за адресою АДРЕСА_1
надана ОСОБА_2 площею 0,21 га та ОСОБА_3
площею 0,15 га . Після отримання
відповіді №184 від 25. 03. 201З р. вона знову
11.04.2013р. звернулася до сільської ради з
клопотанням та посиланням на ст. 118
Земельного кодексу України з метою
винесення питання на розгляд чергової
сесії сільської ради, бо у
відповідності п. 34 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997р. питання регулювання
земельних відносин вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради.
Сесія Стецьківської сільської ради
розглянула заяву - клопотання та листом
№310 від 24.05.2013р. відмовила їй,
посилаючись на те, що на спірну
земельну ділянку біля будинку
отримано свідоцтво про право власності
від 03.04.2013р. №1922601, №1922349 від 02.04.2013р.,
№1940068, №1940842 на ім'я ОСОБА_2 ?, ОСОБА_3 1/2.
Позивачка вважала прийняті сільською
радою рішення незаконними.

Представник Стецьківської сільської
ради пояснила суду, що свідоцтва на
право власності на спірну земельну
ділянку було надано ОСОБА_2 площею 0,21
га рішенням виконкому №61 від 28.12.1993р. та
ОСОБА_3 площею 0,15 га рішенням сільської
ради від 26.12.2000р.

Зазначені обставини сторонами не
оспорюються.

Отже, рішення сільської ради про
передачу спірної земельної ділянки
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були прийняті в 1993 та
2000 році, тобто задовго до отримання
ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, яке вона отримала 24
грудня 2010 року після смерті ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ар. с. 41, 42).

Таким чином, на момент отримання ОСОБА_1
свідоцтва про право на спадщину у
спірних земельних ділянок вже був
власник - треті особи по справі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 Спірна земельна ділянка
ніколи не належала ОСОБА_4, майно якої
після смерті успадкувала ОСОБА_1

У відповідності з положеннями ст. 118
Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» заяву
ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки
було розглянуто на сесії Стецьківської
сільської ради Сумського району і
відмовлено з тих підстав, що спірна
земельна ділянка вже передана у
власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_1 на порушення
Стецьківською сільською радою
Сумського району положень ст. 118
Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» не може бути
визнано таким, що заслуговує на увагу.
Позивачка зазначала, що її заява щодо
спірної земельної ділянки від 05.02.2013р.
була розглянута без винесення питання
на сесію сільської ради, їй було надано
лише відповідь №184 від 25.03.2013р., що, на
думку позивачки, є порушенням закону,
оскільки питання регулювання
земельних відносин вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради.

При цьому суд виходить з того, що згідно
ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України
виключно судом, а не сільськими радами,
вирішуються земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян. На
момент звернення з заявою до сільської
ради спірна земельна ділянка вже
перебувала у власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, тобто в даному випадку спір
випливає не з питання регулювання
земельних відносин, а з права власності
на земельну ділянку. Отже, спір з
приводу володіння, користування та
розпорядження спірною земельною
ділянкою має розглядатися виключно
судом, бо до компетенції сільських рад
не входить вирішення цивільно-правових
спорів з приводу земельних відносин
між громадянами.

З врахуванням викладеного, посилання
позивачки на те, що Стецьківська
сільська рада Сумського району при
розгляді заяви ОСОБА_1 щодо виділення
спірної земельної ділянки порушила
ст. 118 Земельного кодексу України, п. 34
ст. 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», є
неправомірним.

В даному випадку Стецьківська сільська
рада Сумського району при розгляді
заяви ОСОБА_1 діяла у відповідності до
чинного законодавства, не порушила
права та охоронювані законом інтереси
ОСОБА_1, тому підстав для задоволення
позову суд не вбачає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд виходить з того, що ОСОБА_1,
якщо вважає, що її права та охоронювані
законом інтереси порушені, не
позбавлена права звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на спірну земельну ділянку з будь - яких
підстав, передбачених Цивільним
кодексом України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 213,214, 215 ЦПК України, ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, ст. 118 Земельного кодексу
України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до Стецьківської сільської ради
Сумського району Сумської області,
треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання незаконним рішення суб'єкта
владних повноважень за
безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя