КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/5694/13-ц
Провадження № 2/552/2021/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2014 року Київський Районний суд м.
Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтава
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що
втратив право на користування жилим
приміщенням та за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням,
вселення,-

В С Т А Н О В И В:

07.08.2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання
його таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням, а саме
кімнатами НОМЕР_1, НОМЕР_2 у гуртожитку
по АДРЕСА_1. Посилалась на те, що їй, у
зв»язку з її роботою на ПАТ «
Полтавський турбомеханічний завод»,
на склад сім»ї, який складався із трьох
осіб, неї, сина та відповідача, була
надані для проживання кімнати НОМЕР_1,
НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 на
підставі ордеру № 0103 від 23.02.2008 року.
30.12.2008 року на позачерговій тридцять
п»ятій сесії п»ятого скликання
Полтавської міської ради прийняте
рішення « Про надання згоди на
прийняття у комунальну власність міста
гуртожитку по АДРЕСА_1». Згідно акту
передачі від 01.03.2010 року гуртожиток по
АДРЕСА_1 з 01.03.2010 року перейшов у
комунальну власність міста та
переданий на баланс КП ЖЕО №2
Полтавської міської ради. Вона, її син
та відповідач зареєстровані у
гуртожитку без зазначення номеру
кімнати. Відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу від 08.02.2010 року шлюб
між нею та відповідачем розірваний, але
фактично їхні шлюбні відносини були
припинені ще у жовтні 2008 року, ОСОБА_2
виїхав із гуртожитку за невідомою їй
адресою. З часу виїзду із гуртожитку
ОСОБА_2 разом з нею не проживає, не веде
спільного господарства та не оплачує
комунальні послуги, а отже відповідно
до статті 71 ЖК України втратив право на
користування житлом у гуртожитку.
Просила визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування спірним
жилим приміщенням у зв»язку з тим, що
він не проживає у спірному житлі без
поважних причин більш ніж шість
місяців.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Після скасування попередніх
рішень ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 16 липня 2014 року справа
повернута на розгляд до суду першої
інстанції.

20.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні спірним житлом
у гуртожитку та вселення його у кімнати
НОМЕР_1, НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1.
Посилався на те, що у 1988 році він
зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 Вони мають
сина, ОСОБА_3, 1991 року народження. Із 2004
року він проживає та зареєстрований у
гуртожитку по АДРЕСА_1. Відповідно до
ордеру від 23.02.2008 року йому, сину та
дружині виданий ордер на право
одержання ліжко-місця у спірному
гуртожитку, в кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2.
Їхнє місце реєстрації проведене у
спірному гуртожитку без зазначення
номерів кімнат. В 2010 році він
розлучився із ОСОБА_1, але після
розірвання шлюбу продовжував
проживати з нею однією сім»єю, вони
вели спільне господарство , проживали
як чоловік та жінка у кімнаті № НОМЕР_2,
а син, коли повернувся із армії,
проживає в кімнаті НОМЕР_1 . Про те, що
його колишня дружина звернулась до
суду із позовом про визнання його
таким, що втратив право на користування
спірним житлом йому стало відомо
тільки із оголошення в газеті,
оскільки він особисто судові повістки
не отримував, а отримувала їх його
колишня дружина. Оскільки він
звернувся до суду із заявою про
скасування заочного рішення, яке було
ухвалене судом без його участі, ОСОБА_1
стала перешкоджати йому у користуванні
житлом, стала зачиняти кімнату №
НОМЕР_2 у гуртожитку на другий замок,
але ключа від другого замка йому не
віддала. З цього приводу він звертався
до міліції, але ОСОБА_1 не відчинила
двері дільничному інспектору. За
період з 01.11.2013 року по 27.11. 2013 року
ОСОБА_1 винесла із спірного житла
частину його речей, а саме: одяг,
взуття, матрац із постільною білизною .
Він немає іншого житла, у нього є
тільки ліжко-місце у гуртожитку.
Зв»язку із гуртожитком він не втрачав,
нікуди не виїжджав із гуртожитку,
постійно проживав в кімнаті НОМЕР_2 де
знаходяться його речі, а також спільне
майно, що було ними придбано в період
шлюбу. Він не втрачав право на
користування спірним житлом та просив
зобов»язати ОСОБА_1 не чинити йому
перешкоди у користуванні ліжко-місцем
у кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2 спірного
гуртожитку, вселити його у кімнати
НОМЕР_1, НОМЕР_2 спірного гуртожитку,
зобов»язати УДМС України в Полтавській
області поновити реєстрацію його
постійного місця проживання по
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник підтримали позовні вимоги
про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив
право на користування спірним
гуртожитком, позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнали, просили відмовити в їх
задоволенні. ОСОБА_1 пояснила, що майже
все спільне життя ОСОБА_2 зловживав
спиртними напоями, ніде не працював.
Рішення суду про їхнє розлучення було
ухвалене в 2006 році, але вона отримала
свідоцтво про розірвання шлюбу у 2010
році , а з 2008 року ОСОБА_2 у спірному
житловому приміщенні не проживає без
поважних причин. ОСОБА_2 має ключі від
кімнати НОМЕР_2, їй відомо від сусідів,
що він приходить до гуртожитку, коли її
немає вдома, заходить до кімнати. Коли
вони проживали разом , та коли ОСОБА_2
приходив додому у нетверезому стані
вона завжди викликала міліцію,
працівники міліції його забирали до
відділення міліції. Також пояснила, що
ОСОБА_2 проживав у кімнаті № НОМЕР_2,
разом з нею, спав на підлозі, на матраці,
який вона викинула, бо він його загадив.
Більше спальних місць для ОСОБА_2 у
кімнаті немає. Останній раз він
приходив до спірного житла 27 квітня 2013
року, у неї був день народження, ювілей,
вона не пустила його до кімнати бо він
був у нетверезому стані. Після цього
він приходив до гуртожитку тільки тоді,
коли її немає вдома. Також пояснила, що
у травні 2012 року вона з власної
ініціативи розпочала ремонт у
спірному жилому приміщенні, винесла із
кімнат усі речі, меблі на коридор, в
кімнатах не міг ніхто проживати, бо там
йшов ремонт, сама вона проживала у
сусідки. Ремонт тривав дуже довго, бо
вона в цей період тяжко захворіла ,
кімнату № НОМЕР_2 вона відремонтувала
в кінці року, в»їхала до кімнаті на
новий 2013 рік, а кімнату НОМЕР_1
ремонтувала до травня 2013 року . Меблі,
холодильник та інші речі хоч і
придбавались у період шлюбу , але
виключно за її особисті кошти. Влітку
2013 року, ще до пред»явлення нею позову
до суду ОСОБА_2 приходив до спірного
житла, намагався відкрити кімнату
НОМЕР_1, але зламав замок. Син вимушений
був змінити замок у кімнаті. Зазначала,
що вона не перешкоджала ОСОБА_2
проживати у спірному житловому
приміщенні, а отже він втратив право на
користування спірним житлом.

ОСОБА_2 та його представник
позовні вимоги ОСОБА_1не визнали,
просили відмовити в їх задоволенні.
Позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали
повністю, просили їх задовольнити.
ОСОБА_2 пояснив, що він перебував з
ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, що вони
мають сина ОСОБА_3, 1991 року народження.
Спочатку їм для проживання, у 2004 році,
була надана кімната № НОМЕР_2 у
спірному гуртожитку, вони усією сім»єю
поселились та були зареєстровані у
гуртожитку. В 2008 році під розширення їм
була надана кімната НОМЕР_1 у цьому
гуртожитку. В кімнаті НОМЕР_1 завжди
проживав їхній син, а вони з дружиною в
кімнаті № НОМЕР_2. Після розлучення
вони ще два роки підтримували сімейні
та подружні стосунки, а після їх
припинення він став спати на окремому
розкладному ліжку, яке знаходилось у
кімнаті № НОМЕР_2, але ОСОБА_1 його
викинула , а він вимушений був спати на
матраці, який ОСОБА_1 також викинула.
ОСОБА_1 має коханця і поки син служив в
армії вона мала можливість
зустрічатись з ним у кімнаті де
проживав син, а коли син повернувся із
армії така можливість була втрачена і
тому вона почала виживати його з
спірного житла, викинула матрац на
якому він спав, почала поступово
викидати його особисті речі, паспорт,
трудову книжку, а коли, у липні 2013 року,
було прийняте рішення про надання
дозволу на приватизацію кімнат у
їхньому гуртожитку, вона без його
відома звернулась до суду з позовом про
позбавлення його житла, замість нього
отримувала судові повістки. Він взнав,
що розпочатий розгляд справи від чужих
людей, коли вже було ухвалене заочне
рішення по справі. Кімната № НОМЕР_2
мала два замки, ключ від одного замка у
нього є, але ОСОБА_1 закриває кімнату на
другий замок і він позбавлений
можливості зайти у кімнату. Влітку 2013
року був змінений замок на дверях у
кімнаті НОМЕР_1, ключі йому від цієї
кімнати також не дали. Тільки коли
справа розглядалась у суді після
скасування заочного рішення, ОСОБА_1
склала акт про його не проживання у
кімнаті, який не відповідає
дійсності. Із розмови з особами, які
підписали акт, йому стало відомо, що
вони просто підписали акт, як їх
просила ОСОБА_1, а зміст не читали. Він
немає іншого житла, практично
залишився на вулиці, став особою без
постійного місця проживання, влітку
спав на вулиці, на вокзалі, зараз
холодно, він вимушений просити людей,
щоб йому надали можливість
переночувати. За рішенням суду він
знятий з реєстраційного обліку, та у
зв»язку з цим не може
працевлаштуватись, Просив
задовольнити його позовні вимоги,
вселити у спірне житло, а у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Третя особа, ОСОБА_3, просив
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, а
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити. Пояснив, що його матір
заслуговує на краще життя, на окреме
житло, а батько ОСОБА_2 зловживаючи
спиртними напоями, перешкоджає їй
нормально проживати у кімнаті.
Особисто він проживає у кімнаті НОМЕР_1.
ОСОБА_2 влітку 2013 року, ще до того, як
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом
про визнання батька таким що втратив
право на користування житлом, батько
намагався зайти до його кімнати, але
зламав замок на дверях, і він
вимушений був його змінити, ключі від
кімнати він не віддав батьку, бо це його
кімната, а також і тому, що батько не
просив ключі від його кімнати. В травні
2013 року він на прохання батька виносив
його особисті речі , із спірного житла.
Також йому відомо від матері , що
коли святкували ювілей матері, 27
квітня 2013 року, батько був у
нетверезому стані, виник конфлікт і
гості вигнали його із кімнати. Після
повернення із армії він проживає в
кімнаті НОМЕР_1, в якій речей батька
немає. Де проживає батько йому
невідомо, але він постійно приходить до
гуртожитку, коли нікого немає вдома.

Третя особа КП ЖЕО №2 та УДМС України в
Полтавській області своїх
представників у судове засідання не
направили, надали заяви про розгляд
справи у відсутність їхнього
представника.

Заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи та надані
докази суд приходить до наступних
висновків.

Встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1
раніше належав ПАТ «Полтавський
турбомеханічний завод».

Рішенням виконавчого комітету
Полтавської міської ради від 30.12.2008
року № 30 надана згода виконавчого
комітету Полтавської міської ради на
прийняття вказаного гуртожитку у
комунальну власність міста( т. 2 а.с. 22).

Згідно акту передачі від 08.03.2010 року
вказаний гуртожиток був переданий у
комунальну власність та зараз
перебуває на балансі КП ЖЕО №2
Полтавської міської ради ( т. 2 а.с.24-25)

Рішенням виконавчого комітету
Полтавської міської ради від 12 липня 2013
року наданий дозвіл на зміну статусу
гуртожитку та приватизацію жилих
приміщень у гуртожитку у цьому
гуртожитку ( т. 2 а.с. 21).

Договір про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкової території укладений з
ОСОБА_1 ( т. 2 а.с. 26-27).

На час розгляду справи у спірному
жилому приміщенні зареєстрована
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( т. 2 а.с. 29).

Спірне житло, дві кімнати НОМЕР_1 та №
НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1,
відповідно до ордеру № 0103 від 23.02.2008
року ОСОБА_1 було надане для проживання
у гуртожитку на склад сім»ї із трьох
осіб, до якої входив і ОСОБА_2

ОСОБА_2, був зареєстрований у
гуртожитку з 2004 року, але на підставі
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 27.11.2013 року , яке на час
розгляду справи скасоване , ОСОБА_2 у
лютому 2014 року, знятий з
реєстраційного обліку у гуртожитку.

Отже на час видачі ордеру на
зайняття кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2 у
гуртожитку ОСОБА_2 був членом сім»ї
ОСОБА_1, що підтверджує його посилання
на те, що після розірвання шлюбу у суді
, вони розлучення в установленому
законом порядку не оформили,
продовжували перебувати у шлюбі
підтримували сімейні та подружні
стосунки.

Матеріали справи не містять жодного
доказу про те, що ОСОБА_2 має інше житло,
цього факту також не заперечувала у
судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Та обставина, що ОСОБА_2 вживає
алкогольні напої, немає постійного
місця роботи, не є підставою,
передбаченою ЖК України, для визнання
його таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу,
всупереч вимогам с ч. 1 статті 60 ЦПК
України, про те, що ОСОБА_5 з 2008 року
покинув спірне житло та не проживає у
ньому без поважних причин.

Із пояснень ОСОБА_1 вбачається, що акт
про не проживання ОСОБА_2 та звернення
від імені мешканців гуртожитку від
27.11.2013 року вона складала особисто , а
сусіди тільки підписали ці
документи.

Жоден із осіб, які зазначені в акті
про не проживання ОСОБА_2, будучи
викликаними до суду як свідки, у
судове засідання не з»явились та не
підтвердили обставини, що зазначені в
акті про не проживання та зверненні до
суду.

Допитані у судовому засіданні свідки з
боку позивача ОСОБА_1 у судовому
засіданні давали показання, які
протирічать поясненням самої ОСОБА_1
та ОСОБА_3

Так свідок ОСОБА_6 пояснила , що з 2008
року ОСОБА_2 у спірних жилих
приміщеннях не проживає, його речей
немає з 2008 року і він ніколи не
приходив до гуртожитку, також не
приходив у квітні 2013 року та його ніхто
в цей день не виганяв із гуртожитку, що
ОСОБА_1 не викидала його матрац, тоді як
сама ОСОБА_1 пояснила у судовому
засіданні, що ОСОБА_5 27 квітня 2013 року у
нетверезому стані намагався зайти до
спірного жилого приміщенні, але вона
його не пустила. Окрім того сама ОСОБА_1
підтвердила ту обставину, що ОСОБА_2
приходить до гуртожитку, коли її немає
вдома, що вона викинула матрац на якому
спав ОСОБА_2 і саме ці обставини стали
відомими суду із пояснень ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

Окрім того встановлено, та
підтверджено усіма допитаними
свідками з боку ОСОБА_1, самою ОСОБА_1,
що в період з травня 2012 року та по
травень 2013 року у спірних жилих
кімнатах ОСОБА_1 проводила ремонт , усі
речі були винесені із кімнат , кімнати
не були придатні для проживання, а сама
ОСОБА_1 проживала у сусідів.

Суд не приймає , як доказ не проживання
ОСОБА_2 показання свідків ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, оскільки їхні показання
розходяться із поясненнями ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

Так свідок ОСОБА_8 взагалі нічого не
знає про обставини надання спірного
житла ОСОБА_1, про її сімейний стан, про
те коли і кому надавалось житло, та не
міг стверджувати про те, що йому
достовірно відомо про те, що ОСОБА_2 і
спірному жилому приміщенні не проживає
без поважних причин.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що після
хвороби ОСОБА_1, у 2010 році, він почав з
нею дружити та відвідував її спочатку у
лікарні, а потім вдома, у денний час,
приблизно раз на місяць, тоді як із
пояснень ОСОБА_1 вбачається що вона
хворіла, перенесла хірургічне
втручання , лікувалась у лікарні
восени 2013 року, отже враховуючи час
хвороби позивача, до якої вказаний
свідок прив»язує своє більш близьке
знайомство з позивачем, він до осені 2013
року так близько з позивачем не
спілкувався , а отже не міг приходити
до спірного житла.

Та обставина, що ОСОБА_2 не втрачав
зв»язок із спірними жилими кімнатами у
гуртожитку та йому перешкоджають у
користуванні спірним житлом
підтверджується поясненнями самої
ОСОБА_1, яка пояснила що вона не пустила
ОСОБА_2 до спірного житла 27 квітня 2013
року, що в період проведення нею
ремонту з травня 2012 року по травень 2013
року кімнати не були придатними для
проживання, що тільки на новий 2013 рік
вона мала можливість поселитись у
кімнату НОМЕР_2, а ремонт у кімнаті
НОМЕР_1 був завершений у травні 2013 року,
що вона викинула матрац та постільну
білизну на якому спав ОСОБА_2 із
кімнати без його згоди, і більше
жодного спального місця для нього у
кімнаті не було, що у спірному жилому
приміщенні до цього часу знаходяться
речі, які вони придбавали в період
шлюбу, що влітку 2013 року ще до
пред»явлення нею позову до суду, був
змінений замок на кімнаті НОМЕР_1, ключі
від якого ОСОБА_2 не віддали, що у травні
2013 року її син виносив із спірного
житла особисті речі ОСОБА_2, що ОСОБА_2
приходив постійно до гуртожитку коли
її немає вдома.

Аналогічні пояснення у судовому
засіданні дав ОСОБА_3

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили суду,
що до спірного житла постійно
привозили ОСОБА_2 продуктові передачі
із села від матері ОСОБА_2

13.11.2013 року ОСОБА_2 звертався до міліції
із заявою про те, що його не пускають до
спірного житла і як вбачається із
висновку про проведення перевірки ( т.
1 а.с. 178 зворот) ОСОБА_1 не відчинила
двері дільничному інспектору, а тому
було рекомендовано ОСОБА_2 звернулись
до суду за захистом його права.

Як вже зазначалось вище ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом про
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
на користування спірним житлом 07.08.2014
року, тоді як сама пояснила у судовому
засіданні, що 27 квітня 2013 року вона не
пустила ОСОБА_2 до спірного житла у
зв»язку з тим, що він був у нетверезому
стані та конфліктував, що він після
цього неодноразово приходив до
гуртожитку, що влітку 2013 року був
замінений замок у кімнаті НОМЕР_1.

Із 27 .04.2013 року по 07.08.2013 року навіть не
пройшло шести місяців, передбачених
статтею 71 ЖК України, для визнання
ОСОБА_2 таким що втратив право на
користування спірним житлом, а отже
підстав визнати, що ОСОБА_2 не проживав
у спірному жилому приміщенні більше
шести місяців без поважних причин суд
немає.

Як вбачається із ордеру на житло № 0103
від 23.02.2008 року , що виданий сім»ї
ОСОБА_1, до якої входив ОСОБА_2, для її
сім»ї надані для проживання дві
кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 у спірному
гуртожитку, порядок користування цим
житлом між ними не визначався, окремі
особові рахунки на кімнату НОМЕР_1 на
ім»я ОСОБА_3 не відкривались, а отже
зміна замку на вхідних дверях кімнати
НОМЕР_1 , влітку 2013 року, суд розцінює
як перешкоджання ОСОБА_2 в
користуванні наданим житлом.

Так як спірний гуртожиток,
переданий у комунальну власність
міста, рішенням виконавчого комітету
Полтавської міської ради від 12 липня 2013
року наданий дозвіл на зміну статусу
гуртожитку , із гуртожитку для одинаків
на гуртожиток сімейного типу та
надання дозволу приватизацію жилих
приміщень у цьому гуртожитку ( т. 2 а.с.
21) , вказане житло відноситься до
державного житлового фонду і до нього
повинні застосуватися норми ЖК
України, які регулюють вказані
правовідносини та ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків.

Оскільки під час розгляду справи не
знайшло підтвердження того, що ОСОБА_2
не проживає у спірних жилих
приміщенням більше шести місяців без
поважних причин, а відповідно до
статті 64 ЖК України за ним, як за
колишнім членом сім»є ОСОБА_1,
зберігається право на користування
жилим приміщенням, позовні вимоги
ОСОБА_1 не можуть бути задоволені.

Як зазначено вище, з посиланням на
докази, суд встановив, що ОСОБА_2
перешкоджають у користуванні спірним
житлом, а отже його порушені права
підлягають захисту шляхом часткового
задоволення позовних вимог, а саме
усунення перешкод у користуванні
житлом та вселення ОСОБА_2 у спірне
жиле приміщення.

Щодо вимог про поновлення ОСОБА_2 на
реєстраційному обліку у спірних жилих
приміщеннях, то ці вимоги не
підлягають задоволенню оскільки
ухвалою про поворот виконання рішення
суду зобов»язано поновити ОСОБА_2 на
реєстраційному обліку у спірному
жилому приміщенні.

Керуючись ст. 64, 71 ЖК України, ст. 10, 11, 60,
88, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити,

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні жилими кімнатами НОМЕР_1-
НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_2 у кімнати НОМЕР_1 -
НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 10
днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Полтавської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Київський районний суд м. Полтави.

Суддя
Л.М. Васильєва