Номер провадження: 22-ц/785/8351/14
Головуючий у 1 інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Стадніченко А.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Арсенал-Центр», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Арсенал»
про поновлення на роботі та виплату
компенсації за час вимушеного прогулу,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 серпня 2014 року, -

встановила:

09 грудня 2013р. ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арсенал-Центр»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арсенал» про
поновлення на роботі та виплату
компенсації за час вимушеного прогулу.

Посилалася на те, що ОСОБА_1 працювала в
ТОВ «Арсенал» з 2005 року по 22 вересня
2011р. на посаді юрисконсульта. 22.09.2011р.
позивачку ОСОБА_1 звільнили з роботи
без попередження за 2 тижня до дати
звільнення та без поважних причин.
Звільнення відбулося проти волі
позивачки та її власного бажання.
Позивачка просила поновити пропущений
строк та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Арсенал-
Центр» у судове засідання не з'явився,
повідомлявся належним чином про час та
місце слухання справи, надав
заперечення в яких просив відмовити у
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1,
оскільки з позивачкою ніколи не мав
трудових та інших правовідносин.

Представник відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Арсенал»
у судове засідання не з'явився,
повідомлявся належним чином про час та
місце слухання справи, надав
заперечення, в яких позовні вимоги не
визнав, вважав необґрунтованими.

При цьому посилався на те, що наказом
№247-к від 22.09.2011р. ОСОБА_1 звільнено з
роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Підставою для звільнення була угода
сторін. Звільнення ОСОБА_1 проведено на
підставі поданої заяви від 22 вересня 2011
р., якою позивачка самостійно обрала
підстави для припинення трудового
договору та вказала бажану дату
звільнення - 22 вересня 2011р. Крім того,
позивачка ОСОБА_1 пропустила місячний
строк позовної давності для звернення
до суду з позовом про поновлення на
роботі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 13 серпня 2014р. в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 серпня 2014р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилається на те, що вона
подала заяву відповідачу про
звільнення за угодою сторін з 22 вересня
2011р., а тому вона повинна бути
звільнена з займаної посади за два
тижня, не раніше 07 жовтня 2011р. Однак
всупереч вимог ст.38 КЗпП України,
відповідач звільнив її раніше цього
строку, а саме з 22 вересня 2011р.

В суді апеляційної інстанції
позивачка ОСОБА_1 підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити.

Інші сторони до суду не прибули,
про час та місце розгляду справи були
сповіщені належним чином, про що у
справі є докази. Зважаючи на вимоги ч. 2
ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення ОСОБА_1., колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позову, суд першої інстанції посилався
на те, що позивачка ОСОБА_1 не надала
доказів на обґрунтування позову.
Волевиявлення про припинення
трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП
України здійснено самим працівником,
про що свідчить подана ОСОБА_1 заява від
22.09.2011 року (а.с.47); волевиявлення на
припинення трудових відносин за цією
підставою з боку роботодавця, про що
свідчить наказ про звільнення за №247-к
від 22.09.2011 року; сторонами визначено
строк припинення трудових відносин з
22.09.2011 року, без дотримання
передбаченого ст.38 КЗпП України строку
для попередження працівником
роботодавця про наступне звільнення;
домовленість про припинення трудових
відносин сторонами не анульовано.

Крім того, позивачкою був пропущений
місячний строк для звернення до суду,
ОСОБА_1 не представлено письмових
доказів в обґрунтування поважності
причин пропуску строку звернення до
суду.

Вирішуючи спір по суті, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Судом встановлено, що 22 вересня
2011р. від ОСОБА_1 на ім'я генерального
директора ТОВ «Арсенал» надійшла
заява, з проханням звільнити її із
займаної посади за згодою сторін з 22
вересня 2011р.(а.с.47).

Наказом № 247-к від 22 вересня 2011р.
ОСОБА_1 було звільнено з роботи на
підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про
працю України. Підставою для
звільнення була угода сторін. З
наказом про звільнення ОСОБА_1
ознайомилась 22 вересня 2011р. (а.с.48).

Відповідно до положень ст. 38
КЗпП України, працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП
України, підставою припинення
трудового договору є угода сторін.

Роботодавець, зі свого боку,
вправі відмовити працівникові у
розірванні трудового договору за
угодою сторін.

Слід зазначити, що законодавством
не встановлено відповідного порядку чи
строків припинення трудового договору
за угодою сторін, у зв'язку з чим вони
визначаються працівником і власником
або уповноваженим ним органом у
кожному конкретному випадку.

Припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП
України застосовується у випадку
взаємної згоди сторін трудового
договору, але пропозиція (ініціатива)
про припинення трудового договору за
цією підставою може виходити як від
працівника, так і від власника або
уповноваженого ним органу.

У день прийняття заяви від
ОСОБА_1 було видано наказ про її
звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про
що було повідомлено ОСОБА_1 22 вересня
2011р. (а.с.53).

Відповідно до роз'яснень, наданих
у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
судами трудових спорів" № 9 від 6
листопада 1992 року, судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін)
договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Враховуючи, що позивач в своїй
заяві про звільнення вказала конкретну
дату звільнення 22 вересня 2011р. та
підстави звільнення за угодою сторін, а
відповідач ТОВ «Арсенал» погодилися
на такі підстави та час звільнення,
видавши наказ про звільнення із
вказаної працівником дати, суд першої
інстанції зробив вірний висновок щодо
законності звільнення позивача при
зазначених обставинах.

Доводи апелянта про те, що її
звільнення за угодою сторін є
незаконним, до уваги колегією суддів
не приймається. Дана угода сторін про
звільнення, відрізняється від
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника і з ініціативи
адміністрації тим, що в цьому разі
потрібне спільне волевиявлення сторін,
спрямоване на припинення трудових
відносин в обумовлений строк і саме з
цих підстав.

Відповідно до ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Стаття 60 ЦПК України обов'язок
доказування і подання доказів покладає
на сторони.

У зв'язку з викладеним, доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження в суді апеляційної
інстанції, у зв'язку з чим не можуть
бути взяті до уваги.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, вважає, що суд першої
інстанції порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Інші доводи апелянта не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому мають бути відхилені.

Підстав для ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,307
ч.1п.1,308,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М.Таварткіладзе