Справа № 598/1946/13-ц
провадження № 2/598/46/2014
РІШЕННЯ

іменем України

"20" жовтня 2014 р.
Збаразький районний суд

Тернопільської області в складі :

головуючого судді Олещука
Б.Т.

при секретарях Гапанович
Н.А., Демчук О.М.,

Пилипчук Х.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Збаражі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з
житлового будинку та за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
будинковолодіння спільною сумісною
власністю та скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,-

встановив:

В жовтні 2013 року до Збаразького
районного суду звернувся ОСОБА_2 з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення
з житлового будинку, мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що він є власником
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
по АДРЕСА_1. Разом з ним в зазначеному
житловому будинку проживають без
реєстрації його син ОСОБА_3 і його
дружина ОСОБА_4. Між ними систематично
виникають скандали та конфлікти з
приводу несумісного спільного
проживання і користування житлом.
Відповідачі виживають його з житла,
зайняли більшу половину житла,
відмовляються оплачувати комунальні
послуги. Саме це унеможливлює позивачу
спільно проживати з відповідачами в
одному будинку, а тому останніх на
підставі ст.116 ЖК України необхідно
виселити із спірного житлового
будинку.

В листопаді 2013 року до Збаразького
районного суду звернулися ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про визнання
будинковолодіння по АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю, скасування
свідоцтва про право власності та
реальний поділ будинковолодіння.

Свої вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 мотивують
тим, що в 90-х роках батьком відповідача
ОСОБА_5 розпочато будівництво спірного
будинковолодіння. На сімейній раді
вирішили це будівництво оформити за
відповідачем ОСОБА_2, а після його
завершення переоформити його на одного
із позивачів. З 2006 року відповідачі
розпочали добудову спірного
будинковолодіння за власні кошти.
Однак, відповідач ОСОБА_2 відмовляється
від домовленостей і намагається
позивачів з дитиною вижити з будинку,
побив їх, порушує спокій малолітньої
дитини. Будь-якої письмової угоди між
сторонами про переоформлення права
власності на вказане будинковолодіння
не складено, а тому на підставі п.4 ст.368
ЦК України позивачі просять визнати
будинковолодіння, розташоване в
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю в
рівних частках по 1-3 частині кожного із
сторін по справі, скасувати свідоцтво
про право власності на зазначене
будинковолодіння видане 15.11.2012р. на ім'я
ОСОБА_2 та провести реальний розподіл
будинковолодіння і прибудинкової
земельної ділянки.

30 вересня 2014 року ухвалою Збаразького
районного суду дану позовну заяву в
частині реального розподілу
будинковолодіння і прибудинкової
земельної ділянки, розташованих в
АДРЕСА_1 залишено без розгляду (т.2
а.с.101).

В судовому засіданні
позивач-відповідач ОСОБА_5 підтримав
свої позовні вимоги і просив позов
задовольнити посилаючись на ті ж
обставини. Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 не
визнав і пояснив, що спірне
будинковолодіння, як незавершене
будівництвом, 17.09.2009р. подароване йому
батьком ОСОБА_5 і намірів дарувати це
будинковолодіння онукові ОСОБА_3 він не
мав. Перебуваючи з 2000 року по 2012 рік на
роботі у Португалії він постійно
переказував великі суми грошей синові,
на загальну суму згідно банківських
переказів 17 000 євро, що становить 187 000
гривень. Загальна сума яка була
передана синові становить 243 912
гривень, а різниця між вартістю
подарованого йому ОСОБА_5
незавершеного будівництвом спірного
будинковолодіння і завершеного
будівництва становить 73311 гривень. Крім
того, ОСОБА_3 отримував його щомісячну
пенсію і загалом отримав 64 392 гривні.
Дозволяючи синові з 2011 року проживати в
його будинку він не давав згоди на
реєстрацію в житлі ОСОБА_3 та його сім'ї.

В судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4
підтримали свої позовні вимоги і
просили позов задовольнити
посилаючись на ті ж обставини. Позов
ОСОБА_5 не визнали і пояснили, що за
згодою ОСОБА_5 проживають у спірному
житлі і оплачують комунальні послуги,
2/3 частини будинковолодіння належить
їм. Однак, ОСОБА_5 сам постійно
скандалить та ініціює конфлікти з
приводу проживання в будинку.

Заслухавши сторони та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши здобуті в судовому
засіданні докази, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
та позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом установлено, що предметом
судового спору є питання про виселення
сина власника житла ОСОБА_3 та його
дружини ОСОБА_4, з житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1, як таких, що
створюють неможливі умови проживання в
одному житлі, на підставі ст.116 ЖК
України.

Також предметом судового спору є
питання визнання спільною сумісною
власністю сторін, по 1/3 частинах в
ідеальних долях, будинковолодіння по
АДРЕСА_1, на підставі ч.4 ст.368 ЦК України,
та скасування свідоцтва про право
власності на зазначене нерухоме майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 батько
ОСОБА_3.

29 вересня 2007 року ОСОБА_3 одружився з
ОСОБА_4. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1. народилася
дочка ОСОБА_6.

ОСОБА_5 17.07.2009 року подарував сину
ОСОБА_2 незавершений будівництвом
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1 і земельні ділянки для
будівництва і обслуговування цього
житлового будинку та господарських
будівель площею 0,25 га та для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,47 га за цією ж адресою (т.1 а.с.84,
85).

31 травня 2011 року за заявою ОСОБА_3, який
діяв згідно доручення ОСОБА_3
Чернихівецька сільська рада
Збаразького району рішенням №22
вирішила оформити право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами в АДРЕСА_1, за
ОСОБА_2 (т.1 а.с.46).

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно виданого 15.11.2012р. на
підставі рішення Чернихівецької
сільської ради №22 від 31.05.2011р.
власником житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
розташованого по АДРЕСА_1, є ОСОБА_2 (т.1
а.с.6-10, 47, 50, 51).

З 2011 року ОСОБА_2 дозволив синові ОСОБА_3
з його дружиною ОСОБА_4 та їх дитиною
ОСОБА_6 проживати у спірному житловому
будинку, і вони без реєстрації постійно
проживають у цьому будинку по даний
час, тобто останні були вселені у
вказаному житловому будинку як син
його дружина та дитина і члени сім'ї
власника (т.1 а.с.79).

Після приїзду ОСОБА_2 у 2012 році з роботи
в Португалії між сторонами
відбуваються суперечки з приводу
спільного проживання в спірному
житловому будинку.

Дані обставини визнані сторонами, не
оспорюються і підтверджуються
матеріалами справи та показами
допитаних у судовому засіданні свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16.

Будь-яких спростувань вищенаведених
обставин судом не здобуто.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_8 ствердила, що вона є
донькою ОСОБА_2. Житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований по АДРЕСА_1 належить її
батькові. Поки батько працював за
межами України, відносини у сім'ї
складалися нормальні. З 2011 року по
даний час її брат ОСОБА_3 з сімя'єю
проживає у зазначеному будинку. ОСОБА_2
передавав грошові кошти з Португалії,
які ОСОБА_3 використовував на ремонт
будинку.

Допитаний у судовому засіданні як
свідок ОСОБА_9 ствердив, що з 2011 року в
житловому будинку по АДРЕСА_1 проживає
ОСОБА_3, його дружина і їх дитина. В
даному будинку ОСОБА_3 проводив
ремонтні роботи, наймав робітників,
замінював вікна і проводив інші роботи.

Допитана у судовому засіданні як
свідок ОСОБА_10 дала покази аналогічні
показам ОСОБА_9.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_11 ствердила, що ОСОБА_3 її
внук. Забудовником житловому будинку
по АДРЕСА_1 був ОСОБА_5. ОСОБА_3 вселився
в даний будинок з жінкою і дитиною
приблизно в 2010 році. З 2010 року по 2013 рік
ОСОБА_2 періодично приїжджав в
с.Чернихівці з роботи в Португалії, а в
травні 2013 року відбулася суперечка в їх
сім'ї щодо цього житлового будинку.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_12 ствердила, що вона є
колишньою дружиною ОСОБА_2, матір'ю
ОСОБА_3. І що їй відомо, що ОСОБА_2 забрав
всі книжки по оплаті комунальних
послуг і не дозволяє оплачувати іншим
співмешканцям вищевказаного житлового
будинку комунальні послуги.

Допитаний у судовому засіданні, як
свідок ОСОБА_13 ствердив, що він
являться батьком ОСОБА_4. Він бачив, що
ОСОБА_3 в житловому будинку в АДРЕСА_1,
робив ремонти, а ОСОБА_4 там прибирала,
готувала робітникам їсти. Приблизно у
2010 році донька і її чоловік вселилися в
даний будинок де живуть до сьогодні.
Спочатку відносини з ОСОБА_2 були добрі,
вони не сварилися, потім відносини
погіршилися.

Допитаний у судовому засіданні, як
свідок ОСОБА_14 ствердив, що він бачив як
ОСОБА_3 проводив ремонтні роботи в
житловому будинку в АДРЕСА_1. Батька
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 він не бачив.

Допитаний у судовому засіданні як
свідок ОСОБА_15 дав покази аналогічні
показам ОСОБА_14.

Допитаний у судовому засіданні, як
свідок ОСОБА_16 ствердив, що з 2001 року по
2007 рік він орендував житловий будинок
за адресою АДРЕСА_1, провів туди газ та
світло.

Повідомленням Збаразького районного
бюро технічної інвентаризації від
13.01.2014р. №3 та оглянутою у судовому
засіданні інвентарною справою
спірного житлового будинку
підтверджено, що у 2009 році закінчене
будівництво житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
в АДРЕСА_1, а зареєстровано в бюро
15.11.2012р. під реєстровим №449 у
реєстраційній книзі №3 за ОСОБА_2,
згідно свідоцтва про право власності
серії САЕ №046935 15.11.2012р., виданого
Черниховецькою сільською радою по
підставі рішення виконавчого комітету
Черниховецької сільської ради від
31.05.2011р. №22.. Інвентаризаційна вартість
даного об'єкту нерухомого майна
становить 314251 грн. (т1 а.с.83).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2
працював в Португалії, що
стверджується демонстрацією
врегулювання податку на прибуток
фізичних осіб наданого Генеральни
директором з податків в Лісабоні
ОСОБА_2 (т.2 а.с.95-97).

Крім того, ОСОБА_3 є членом сім'ї ОСОБА_2
як син останнього. Син ОСОБА_3 одержував
пенсію за віком потерпілого внаслідок
аварії на ЧАЕС при повному стажі батька
ОСОБА_2 по довіреності з 27.07.2009р. по
27.07.2012р. (т.1 а.с.86-89).

Висновком експерта за результатами
проведеної будівельно-технічної
експертизи №551/14-22 від 08.07.2014р.
встановлено, що вартість житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами в АДРЕСА_1, Збаразького
району становить 572460 грн., виділити 1/3
частку цього майна без перепланування,
реконструкції та значних матеріальних
витрат не вбачається за можливе (т.2
а.с.60-72).

Висновком експерта за результатами
проведеної земельно-технічної
експертизи №552/14-22 від 27.06.2014р.
встановлено, що оскільки будинок не був
поділений то поділ земельної ділянки є
незручним (т.2 а.с.75-80).

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Суд неодноразово роз`яснював сторонам
та їх представникам, що обставини
справи мають бути підтверджені
належними та допустимими доказами.

Крім того, суд неодноразово сприяв
сторонам та їх представникам, у подані
додаткових доказів, шляхом задоволення
їх клопотань про призначення
експертизи, виклик свідків та надавав
терміни для представлення доказів, у
зв`язку із чим неодноразово
відкладався розгляд справи.

Також суд за клопотанням сторін
неодноразово відкладав розгляд справи
для можливості укладення мирової угоди
по даній справі. Однак, сторони до згоди
не дійшли.

Суд не може сторонам вказувати, які
докази їм необхідно надати суду для
підтвердження своїх вимог та з власної
ініціативи витребувати докази,
оскільки згідно із вимогами ч.3 ст.10 та
ч.1 ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона по
справі повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін.

Докази мають бути належними та
допустимими. Допустимими є ті докази,
які зібрані у відповідності до закону,
а належними - якщо вони містять
інформацію щодо предмету доказування.

Згідно вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України суд
не бере до розгляду докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом і які не
стосуються предмета доказування.

Беручи до уваги те, що обов'язок щодо
доказування покладається на сторони,
суд вважає, що вказану справу слід
вирішувати на підставі наявних
доказів.

Неперекладені документи, а також
незавірені належним чином копії
документів, суд вважає не допустимими
доказами.

Долучені до матеріалів справи товарні
чеки на придбання будівельних
матеріалів, накладні, фіскальні чеки та
інші документи, що підтверджують
проведення ремонтних робіт, можуть
бути підставою для відшкодування
ОСОБА_3 понесених ним витрат. Однак,
таке питання не ставиться і суд не може
вийти за межі судового розгляду справи.

Отже, ОСОБА_5 подарував сину ОСОБА_2
незавершений будівництвом житловий
будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 і
земельні ділянки для будівництва і
обслуговування цього житлового
будинку та господарських будівель
площею 0,25 га та для ведення особистого
селянського господарства площею 0,47 га
за цією ж адресою, а ОСОБА_3 згідно
доручення сам, у встановленому законом
порядку, оформив право власності на
спірний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за своїм батьком ОСОБА_2.

Також свідоцтво про право власності на
зазначене нерухоме майно видане
15.11.2012р. на підставі рішення
Чернихівецької сільської ради
Збаразького району №22 від 31.05.2011р.
відповідно до вимог чинного
законодавства. Позивачами не доведено
і судом не встановлено передбачених
законом підстав для його скасування.

Враховуючи викладене, дослідивши
матеріали справи, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, повно, всебічно і
об'єктивно з'ясувавши обставини справи
на підставі доказів сторін, усунувши із
судового розгляду все, що не має
значення для вирішення справи по суті,
дослідивши докази в судовому
засіданні, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_2 відповідно до вимог чинного
законодавства, у встановленому законом
порядку, набув право власності на
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1, земельні ділянки для
будівництва і обслуговування цього
житлового будинку та господарських
будівель площею 0,25 га та для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,47 га за цією ж адресою.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 у
судовому засіданні не наведено і судом
не здобуто об'єктивних доказів
переконливого характеру, які б
свідчили, що спірний житловий будинок
набутий в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї,
ОСОБА_2 у встановленому порядку набув
право власності на законних підставах
на спірне майно, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не мають
законних підстав для набуття права
власності на частину спірного
житлового будинку, що в свою чергу
виключає можливість визнання в
ідеальних долях по 1/3 частинах цього
будинковолодіння кожного із сторін та
скасування свідоцтва про право
власності на зазначене нерухоме майно,
суд приходить до висновку, що у
задоволені позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння
спільною сумісною власністю та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно слід
відмовити.

Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 156 Житлового кодексу України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири).

Отже, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6
вселилися до спірного будинку в
установленому законом порядку та
набули прав і обов'язків, передбачених
ст.156 ЖК України.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст.157, ч.1 ст.116 ЖК
України.

Таке виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Суд приходить до висновку, що між
сторонами відбуваються суперечки з
приводу спільного проживання в
житловому будинку, але заходи
запобігання і громадського впливу до
них не застосовувались і відповідно до
вимог ч.1 ст.116 Житлового кодексу
України вони не можуть бути виселені
без надання іншого жилого приміщення.

При цьому суд враховує, що постійне
місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
спірному будинку як членів сім'ї його
власника та за його згодою, порушення
ними умов проживання в будинку та
користування ним, передбачених ст.116 ЖК
України, судом не встановлено.

Також суд враховує, що у спірному
будинку проживає дочка ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 малолітня дитина ОСОБА_6. Однак,
позов про її виселення не заявлено, хоч
відповідно до вимог ч.4 ст.29 Цивільного
кодексу України місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає.

Беручи до уваги, що позивачем ОСОБА_2 та
його представником в судовому
засіданні не наведено і судом не
здобуто об'єктивних доказів
переконливого характеру, які б
свідчили про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 які
проживають разом з ОСОБА_2,
систематично руйнують чи псують спірне
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціального співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, та заходи запобігання
і громадського впливу до них не
застосовувались, а тому суд приходить
до висновку, що у задоволені позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення
з житлового будинку слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.ст.9,
116, 156, 157 Житлового кодексу України,
ст.ст.29, 405 ЦК України, ст.ст.4, 10, 11, 15, 60, 61,
209, 212-215, 218, 292 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про виселення з житлового
будинку - відмовити.

В задоволені позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння
спільною сумісною власністю та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно -
відмовити.

Дане рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Збаразький районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Дане рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Б. Олещук