Справа № 130/1270/14-ц Провадження №
22-ц/772/2638/2014Головуючий в суді першої
інстанції Вернік В. М.Категорія
27Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючогоІващука
В.А.,суддів:Медяного В.М., Нікушина
В.П.,при секретаріПантелеймоновій А.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та Публічного
акціонерного товариства (далі - ПАТ)
"ОТП Банк" про скасування договору
іпотеки, припинення іпотеки та
скасування заборони відчуження об'єкту
нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ПАТ "ОТП Банк" на
рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 3 липня 2014
року,

у с т а н о в и л а :

Із зазначеним позовом ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 звернулися в суд 18 квітня 2014
року. Зазначали, що 30 квітня 2008 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у простій письмовій
формі був укладений договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі
гаража літ. "А", загальною площею 736,8
кв.м., розташованої на АДРЕСА_1. Цей
договір рішенням третейського суду від
8 травня 2008 року був визнаний дійсним. 12
травня 2008 року ОСОБА_8 було
зареєстровано право власності на
вказане нерухоме майно.

Вказали, що 14 травня 2008 року
ОСОБА_8 уклав із ЗАТ "ОТП Банк" кредитний
договір №СМ-SMEB00/246/2008 за яким отримав у
кредит грошові кошти та у забезпечення
повернення кредиту передав ЗАТ "ОТП
Банк" в іпотеку вказану будівлю гаража
за укладеним того ж дня договором
іпотеки №PM-SMEB00/246/2008. Приватним
нотаріусом Жмеринського районного
нотаріального округу ОСОБА_9 14 травня
2008 року була накладена заборона
відчуження зазначеного предмету
іпотеки до припинення чи розірвання
договору іпотеки, втратою права
власності на нерухомість.

Зазначили також, що ухвалою
Жмеринського міськрайонного суду
Вінницької області від 1 червня 2012 року,
яка набула законної сили, рішення
постійно діючого третейського суду при
Асоціації "Розвитку та правозахисту
підприємств" від 8 травня 2008 року
скасовано, а у подальшому заочним
цього суду від 7 лютого 2013 року за
позивачами визнано право власності на
нежитлову будівлю гаража літ. "А",
загальною площею 736,8 кв.м., розташованої
на АДРЕСА_1, на праві спільної часткової
власності по ? частині кожному, що
зареєстровано у відповідних частках 3
квітня 2013 року.

Посилаючись на наведені вище
обстави, а також на те, що зазначений
договір іпотеки та накладена у зв'язку
з ним заборона відчуження будівлі
гаражу, порушує їхні права на
розпорядження належним їм майном,
позивачі просили визнати недійсним
договір іпотеки №PM-SMEB00/246/2008, укладений
14 травня 2014 року між ОСОБА_8 та ПАТ "ОТП
Банк" та припинити іпотеку, скасувавши
обтяження належного їм вказаного
нерухомого майна у вигляді заборони на
його відчуження, накладеної 14 травня 2008
року приватним нотаріусом
Жмеринського районного нотаріального
округу ОСОБА_9

До початку розгляду справи по суті
позивачі змінили вимоги позову та
просили скасувати договір іпотеки
№PM-SMEB00/246/2008, укладений 14 травня 2014 року
між ОСОБА_8 та ПАТ "ОТП Банк" та
припинити іпотеку, скасувавши
обтяження накладеного нотаріусом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 3 липня 2014
року позов задоволено.

Скасовано укладений між ПАТ "ОТП Банк"
та ОСОБА_8 договір іпотеки №PM-SMEB00/246/2008
від 14 травня 2008 року, предметом якого є
нежитлова будівля гаража літера "А",
загальною площею 736,8 кв.м, що
знаходиться на АДРЕСА_1 та припинено
іпотеку вказаного нерухомого майна.

Скасовано накладене приватним
нотаріусом Жмеринського районного
нотаріального округу ОСОБА_9 14 травня
2008 року обтяження у виді заборони на
нерухоме майно, а саме на нежитлову
будівлю гаражу, розташованого на
АДРЕСА_1.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_8 та
ПАТ "ОТП Банк" в рівних частках з
кожного по 121 грн. 80 коп. судового збору.

У апеляційній скарзі ПАТ "ОТП
Банк", посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає виходячи із наступного.

У відповідності до положень статті 308
ЦПК України суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що це рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Судом встановлено і не
заперечується сторонами у справі, що 30
квітня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у
простій письмовій формі був укладений
договір купівлі-продажу нежитлової
будівлі гаража літ. "А", загальною
площею 736,8 кв.м., розташованої на
АДРЕСА_1.

Цей договір купівлі-продажу рішенням
постійно діючого третейського суду при
Асоціації "Розвитку та правозахисту
підприємств" від 8 травня 2008 року був
визнаний дійсним, а 12 травня 2008 року
ОСОБА_8 було зареєстровано право
власності на вказану будівлю гаража
(а.с.15-17).

Безспірним є те, що 14 травня 2008
року ОСОБА_8 уклав із ЗАТ "ОТП Банк"
кредитний договір №СМ-SMEB00/246/2008, за яким
отримав кредит. В порядку забезпечення
повернення кредитного боргу передав
ЗАТ "ОТП Банк" в іпотеку вказану будівлю
гаражу, уклавши договір іпотеки
№PM-SMEB00/246/2008 від 14 травня 2014 року, а
приватним нотаріусом Жмеринського
районного нотаріального округу ОСОБА_9
була накладена заборона відчуження
зазначеного предмету іпотеки до
припинення чи розірвання договору
іпотеки, втратою права власності на
нерухомість (а.с.26-38).

Сторонами не оспорюється, що
ухвалою Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 1 червня 2012
року, яка набула законної сили,
скасовано рішення постійно діючого
третейського суду при Асоціації
"Розвитку та правозахисту підприємств"
від 8 травня 2008 року через його
протиправність (а.с.18-20).

Заочним рішенням Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 7 лютого 2013 року, яке набуло
законної сили, визнано нежитлову
будівлю гаражу літ. "А", загальною
площею 736,8 кв.м., розташованої на
АДРЕСА_1, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Виділено
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рівних частках,
тобто ? частині кожному у праві
власності на нежитлову будівлю гаражу
літ. "А", загальною площею 736,8 кв.м.,
розташованої на АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до копій витягів з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
позивачі зареєстрували своє право
власності на дану нежитлову будівлю
гаражу 2 та 3 квітня 2013 року (а.с.11-12).

Вирішуючи цей спір та
задовольняючи позов суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
позивачі довели ті обставини, на які
посилались у обгрунтування своїх вимог
а також довели наявність правих
підстав для задоволення їх вимог,
ураховуючи обставини встановлені
судом.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних по суті
висновків суду та не дають підстав суду
апеляційної інстанції для скасування
правильного по суті рішення.

Із змісту позовної заяви вбачається, що
позивачі обґрунтовуючи свої вимоги
посилаються на ті обставини, наявність
яких представником відповідача не
заперечуються, а суть їх зводиться до
того, що позивачі не укладали з ЗАТ
«ОТП Банк» договору іпотеки, а правові
підстави за якими іпотекодавець
ОСОБА_8 набув право власності на
іпотечне нерухоме майно втратили
юридичну силу через що останнє
повернуто його власникам ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 Останні мотивують позов також
тим, що положення статей 17 та 23 Закону
України «Про іпотеку» не можуть бути
застосованими, оскільки вже після
укладення договору іпотеки між банком
та ОСОБА_8 спірне майно повернуто їм за
судовими рішеннями, а не за
цивільно-правовими угодами, а тому вони
не набувають обов'язків іпотекодавців.
Право ж їх порушується через обтяження
у вигляді заборони відчуження
накладеного нотаріусом в силу дії
зазначеного договору іпотеки.

Суть же заперечень представника
відповідача на заявлений позов
зводилось до того, що позивачі
заявляючи вимоги позову неправильно
розуміють норми закону за якими слід
вирішувати цей спір, а тому відсутні
правові підстави для задоволення
позову.

Наводячи свої доводи у апеляційній
скарзі на скасування ухваленого
судового рішення у справі яким позовні
вимоги задоволені повністю,
представник позивача також зазначає
про неправильне застосування судом
норм матеріального права до
встановлених обставин, зазначає разом
із тим і про порушення норм
процесуального права через які рішення
суду залишатись в силі не може.

З такими доводами апеляційної скарги
погодитись не можна, оскільки такі
доводи ґрунтуються на неправильному
трактуванні стороною відповідача норм
матеріального права при застосуванні
їх до безспірних обставин які
встановлені судом.

Повністю не відповідають змісту та
суті оскаржуваного рішення посилання
у апеляційній скарзі на те, що суд у
своєму рішенні повністю вийшов за межі
заявленого позову та вирішив питання,
які позивачами при подачі позову не
заявлялись.

Обґрунтовуючи ці доводи представник
відповідача посилається на відповідну
частину змісту судового рішення у
якій, на його думку, суд самостійно
поставив перед собою та вирішив
питання щодо недійсності та
нікчемності договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 30 серпня 2008 року
та з'ясував, що даний правочин набув
ознак нікчемності.

Проте, як вбачається із змісту судового
рішення на який посилається у
апеляційній скарзі представник
відповідача, суд вдався до правової
оцінки угоди купівлі-продажу
зазначеного приміщення гаража роблячи
відповідні висновки про
відповідність його закону тоді, як
необхідності у цьому при вирішенні
заявлених вимог немає, оскільки ця
угода 8 травня 2008 року визнана дійсною
рішенням третейського суду
(третейський суд при Асоціації
"Розвитку та правозахисту підприємств"
) яке у визначений законом спосіб
скасовано ухвалою Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 1 червня 2012 року (а.с. 18-20).

Разом із тим надана судом правова
оцінка правовідносинам які склались
між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з приводу купівлі
-продажу гаража 30 квітня 2008 року,
зокрема висновки суду щодо нікчемності
вказаної угоди не мають значення для
вирішення цього спору, оскільки
значимим фактом на який посилаються
позивачі і який має значення для цієї
справи є сам факт скасування рішення
третейського суду. Внаслідок цього
ОСОБА_8 втратив право власності на
гараж, оскільки підстави набуття
цього права визнані незаконними.

Зважаючи на зазначене, а також на
висновки суду щодо задоволення
заявлених вимог, виходячи разом із цим
із суті рішення та самого змісту
резолютивної частини, немає підстав
вважати, що суд вийшов за межі
заявленого позову.

Отже, вказані вище доводи апеляційної
скарги не можуть бути підставою для
скасування правильного по суті
рішення суду.

З цих же підстав неспроможними є також
доводи апеляційної скарги про
порушення судом принципу змагальності
сторін передбаченого статтею 10 ЦПК
України.

Не можна погодитись також з доводами
апеляційної скарги про порушення судом
норм матеріального права, а саме
положень статей 17 та 23 Закону України
«Про іпотеку».

Посилаючись на те, що до встановлених
обставин слід було застосувати правила
статті 23 цього Закону та відмовити у
задоволенні позову через те, що
позивачі за цією нормою набули
обов'язків іпотекодавців через перехід
гаража як іпотечного майна до їх
власності, апелянт неправильно
витрактував положення цієї статті при
застосуванні її до виниклих
правовідносин.

Так, судом встановлено, що позивачі не
є стороною спірного договору іпотеки.
Цей договір укладався між ОСОБА_8 та
ЗАТ «ОТП Банк» тоді, коли нерухоме
майно знаходилось у нього у власності.

Разом із тим, встановлено, що ОСОБА_8
передав в іпотеку нерухоме майно
право на яке він набув внаслідок
прийняття незаконного рішення
третейського суду. Наслідком
скасування цього рішення стало
повернення нерухомого майна у
власність попереднього власника
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а звідси втрачають
свою силу всі угоди укладені ОСОБА_8
щодо цього нерухомого майна.

За таких обставин положення статті 23
Закону України «Про іпотеку» про
перехід права власності на предмет
іпотеки та набуття статусу
іпотекодавця особами до яких перейшло
право власності не регулюють
встановлені правовідносини, оскільки
це майно позивачам повернуто за
рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Виходячи із цього, факт
скасування рішення третейського суду
про визнання права власності на гараж
за ОСОБА_8, є обставиною через яку
втрачає свою силу й договір іпотеки за
яким ОСОБА_8 передав у іпотеку цей
гараж.

Оскільки інша сторона договору - ПАТ
«ОТП Банк» заперечує недійсність
договору з моменту його укладення з
ОСОБА_8, а за наявності цього договору
відповідно залишається в силі
обтяження на майно накладене
нотаріусом, що порушує право позивачів
на вільне розпорядження ним, тому
позивачі вправі ставити питання перед
судом про захист свого права у той
обраний ними спосіб який є ефективним
для вирішення цього спору на їх
користь.

Саме про це позивачі й зазначали у
позовній заяві обґрунтовуючи свої
вимоги, а суд цілком обґрунтовано
погодився із цим.

Апелянт також зазначає, що відсутність
у статті 17 вказаного Закону саме такої
підстави на яку посилаються позивачі
ставлячи питання про припинення
договору іпотеки є підставою для
відмови у позові, а оскільки суд не
відмовив, то ухвалене рішення про
задоволення позову підлягає
скасуванню.

З такими доводами не можна погодитись,
оскільки позивачі обґрунтували у
заяві обрання ними як способу захисту
своїх порушених прав вимог, зокрема,
про припинення договору іпотеки. Судом
першої інстанції правильно
обґрунтовано відповідність
заявлених вимог вимогам закону,
зокрема вимогам статті 55 Конституції
України, як норми прямої дії яка має
вищу юридичну силу за інші закони
України.

Не можна погодитись із доводами
апеляційної скарги про те, що наявність
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 31 березня 2014 року з його
висновком, є тією обставиною через яку
позовні вимоги не можуть бути
задоволеними.

У доводах йдеться про справу за
позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ПАТ
«ОТП Банк» про скасування заборони
відчуження об'єкта нерухомого майна,
де суд вказав, що при відсутності
доказів припинення договору іпотеки
позивачі, як нові власники, набули
статусу іпотекодавців за цим
договором.

Проте, як вбачається із змісту
вказаного судового рішення предметом
спору є накладена нотаріусом заборона
відчуження тієї самої нерухомості -
гаража літ. "А", загальною площею 736,8
кв.м., розташованої на АДРЕСА_1.
Вбачається, що заборона про яку
йдеться, накладена нотаріусом у зв'язку
з укладенням договору іпотеки між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_8, тобто мова йде про
той самий договір іпотеки, що й у цій
справі. Вимог, щодо визнання недійсним
чи скасування договору іпотеки
позивачі не заявляли.

Висновки апеляційного суду у
зазначеній вище справі ніяк не
суперечать висновкам суду першої
інстанції у справі яка розглядається,
оскільки апеляційний суд вказав на
наявність договору іпотеки через який
позов про скасування заборони
відчуження гаража не може бути
задоволеним.

Отже, до висновків, на які посилається
апелянт, суд апеляційної інстанції
дійшов через встановлені у справі яку
розглядав обставини, де договір
іпотеки судом не було припинено чи
визнано недійсним, а у справі яку суд
розглядав, позивачами не заявлялись
вимоги про це. Оскільки судом
розглядалась справа в межах заявлених
позивачами вимог та на підставі
наданих доказів, то відповідно суд й
дійшов до вказаних висновків.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про те, що суд вирішуючи справу
повинен був відмовити у задоволенні
позову через неправильно обраний
спосіб захисту, оскільки на думку
представника відповідача обраний
спосіб захисту не відповідає статті 16
ЦК України.

Помилковість такої позиції апелянта
підтверджується висновками та
правовою позицією у постанові
Верховного Суду України від 21 травня 2012
року №6-20цс11 у справі з подібними
правовідносинами з питання щодо
обрання особою способу захисту прав та
інтересів.

Із вказаних висновків та правової
позиції вбачається, що законодавчі
обмеження матеріально правових
способів захисту цивільного права чи
інтересу підлягають застосуванню з
дотриманням положень статей 55, 124
Конституції України та статті 13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), відповідно до яких кожна
особа має право на ефективний засіб
правового захисту, не заборонений
законом. Зазначено, що оскільки
положення Конституції України та
Конвенції мають вищу юридичну силу
(ст. ст. 8, 9 Конституції України), а
обмеження матеріального права
суперечать цим положенням, порушення
цивільного права чи цивільного
інтересу підлягають судовому захисту
і у спосіб, не передбачений законом,
зокрема статтею 16 ЦК України, але який
є ефективним засобом захисту, тобто
таким, що відповідає змісту порушеного
права, характеру його порушення та
наслідками, спричиненими цим
порушенням.

Відповідно до положень статті 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Безпідставними і такими, що не
ґрунтуються на законі є також доводи
апеляційної скарги про порушення
судом норм матеріального права про
застосування позовної давності через
те, що ніхто із сторін не заявляв про її
застосування і як вбачається із
встановлених обставин справи такої
необхідності не було.

Отже, рішення суду є по суті правильним
та справедливим і ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для його скасування чи зміни не
вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ОТП Банк"
відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 3 липня 2014
року у цій справ залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: /підпис/
В.А. Іващук

/підпис/
В.М. Медяний

/підпис/ В.П. Нікушин

Згідно з
оригіналом

Суддя
В.А. Іващук