У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Дем'яносова
М.В.,
Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» про
захист прав споживачів, за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на рішення Приазовського
районного суду Запорізької області від
01 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 18 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс») про
захист прав споживачів, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 25 листопада 2013 року він
уклав з товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» договір фінансового
лізингу з додатками, згідно умов якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати предмет лізингу - трактор
МТЗ-892, зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 165 тис. грн у
власність та передати предмет лізингу
у користування позивача, на строк та на
умовах передбачених договором.

Згідно ст. 9 договору позивач мав право
викупу предмету лізингу за окремим
договором купівлі-продажу за умови
сплати його повної вартості, а також
інших заборгованостей, штрафних
санкцій та збитків.

Також відповідно до умов договору для
отримання трактора у лізинг позивач
повинен сплатити на користь
відповідача не менше половини його
вартості, а після отримання трактора
відшкодовувати його вартість
періодичними платежами. При цьому,
власником трактора за договором
купівлі-продажу є відповідач.

25 листопада 2013 року позивач сплатив
відповідачу 16 500 грн як комісію за
організацію договору.

Враховуючи, що договір є нікчемним
позивач з підстав невідповідності
цього договору вимогам Закону України
«Про захист прав споживачів», просив
визнати цей договір недійсним та
стягнути з ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на його користь 16 500 грн.

Рішенням Приазовського районного суду
Запорізької області від 01
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 18 червня 2014 року, позов
ОСОБА_1 було задоволено. Визнано
недійсним договір фінансового лізингу
№ 008966 від 25.11.2013 року, укладений між ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» та
ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_1 грошову
суму комісії за організацію договору
фінансового лізингу № 008966 від 25.11.2013
року в розмірі 16500 грн. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» просить
скасувати ухвалені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з наявності
підстав для задоволення позову.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами установлено, що 25 листопада 2013
року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» було укладено
договір фінансового лізингу з
додатками, згідно умов якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати предмет лізингу - трактор
МТЗ-892, зазначений у п. 1.1 договору
та специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 165 тис. грн у
власність та передати предмет лізингу
у користування позивача, на строк та на
умовах передбачених договором.

Пунктом 1.7 договору про фінансовий
лізинг № 008966 укладеного між ОСОБА_1 та
ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»
передбачено, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувача (позивача) протягом
строку, який становить не більше 90
робочих днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії по
організації та оформлення даного
договору (10 % від вартості предмета
лізингу) та комісії за передачу
предмета лізингу ( 3 % від вартості
предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший
лізинговий платіж складається із:
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 165 000 грн, відсоток
платежів 50 %, сума виплат 85 500 грн,
щомісячний платіж 6 875 грн, комісія за
організацію (10 %) 16 500 грн, комісія
за передачу (3 %) 4 950 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 165 000 грн, авансовий
платіж 50 %, сума лізингу 82 500 грн, викупна
вартість 2 475 грн, відсоткова ставка 10 %,
комісія 3 % та щомісячний платіж 1 877 грн.

Згідно ст. 9 договору лізингоодержувач
- позивач по справі мав право викупу
предмету лізингу за окремим договором
купівлі-продажу за умови сплати його
повної вартості, а також інших
заборгованостей, штрафних санкцій та
збитків.

Відповідно до умов договору для
отримання трактора у лізинг ОСОБА_1
повинен сплатити на користь
відповідача не менше половини його
вартості, а після отримання також
відшкодовувати вартість трактора
періодичними платежами. При цьому,
власником трактора за договором
купівлі-продажу з продавцем є ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс».

25 листопада 2013 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» 16 500
грн, як комісію за організацію
договору.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: а) суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу; б)
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; в) компенсацію
відсотків за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06 листопада 2009 року правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Таким чином, задовольняючи позов, суди
не врахували положення ч. ч. 1, 2 ст. 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
та залишили поза увагою порядок
здійснення сплати лізингових платежів,
що встановлений п. 1.7., п. 8.2.1.
договору про фінансовий лізинг № 008966
від 25 листопада 2013 року та додатками до
нього.

Також, визнаючи недійсним оспорюваний
договір на підставі ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суди не врахували, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві,
внаслідок чого не визначили: які умови
договору є несправедливими
(враховуючи, що договір містить 14
пунктів); на підставі яких ознак умови
договору є несправедливими, у чому саме
полягає несправедливість окремих
положень договору.

Вирішуючи справу, суди вказаних вимог
не врахували, належним чином не
перевірили, чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення сторін, якими доказами
вони підтверджуються; не визначилися з
нормами матеріального та
процесуального права, які підлягали
застосуванню, не встановили усіх
фактичних обставин справи, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити
частково.

Рішення Приазовського районного суду
Запорізької області від 01
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 18
червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

О.В. Попович

О.В. Ступак