Справа № 158/1485/14-ц
Провадження № 4-с/161/81/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року

місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого-судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку справу за
скаргою ОСОБА_1 на дії головного
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції ОСОБА_2,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд зі скаргою на
дії головного державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції ОСОБА_2

В судові засідання по даній справі, які
були призначені на 22 вересня 2014 року та
07 жовтня 2014 року скаржник не з’явилась,
хоча була належним чином повідомлена
про час та місце розгляду справи.

Судові повістки з повідомленням про
розгляд справи на 22 вересня 2014 року та
07 жовтня 2014 року направлялись на
вказану скаржником в скарзі адресу,
однак вручені останній не були і
рекомендовані повідомлення про
вручення поштового повідомлення
повернулися до суду без вручення з
відміткою поштового відділення «за
закінченням терміну зберігання».

За змістом статті 77 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані повідомляти суд про
зміну свого місця проживання
(перебування, знаходження) або
місцезнаходження під час провадження
справи. У разі відсутності заяви про
зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.

На підставі наведеного, з врахуванням
того, що за вказаним скаржником місцем
проживання вона не отримує судових
рішень, не повідомила суд про зміну
місця проживання, приходжу до висновку
про можливість застосування норм
статті 77 ЦПК України.

Так, згідно зі статтею 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі -
Конвенція) встановлено, що кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь-якого
висунутого проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції
жодне з положень цієї Конвенції не може
тлумачитись як таке, що надає будь-якій
державі, групі чи особі право займатися
будь-якою діяльністю або вчиняти
будь-яку дію, спрямовану на скасування
будь-яких прав і свобод, визнаних цією
Конвенцією, або на їх обмеження в
більшому обсязі, ніж це передбачено в
Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію,
Україна взяла на себе зобов'язання
гарантувати кожній особі права та
свободи, закріплені в Конвенції,
включаючи право на справедливий
судовий розгляд протягом розумного
строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников
проти Росії» Європейський суд
зазначив, що розумність тривалості
провадження визначається залежно від
конкретних обставин справи, враховуючи
критерії, визначені у прецедентній
практиці Суду, зокрема, складність
справи, поведінка заявника та
поведінка компетентних органів влади.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов
проти України» Суд вказав, що сторони в
розумні інтервали часу мають вживати
заходів, щоб дізнатись про стан
відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та
практики Європейського суду
вбачається, що питання про порушення
статті 17 Конвенції, яка закріплює один
із основоположних принципів Конвенції
- принцип неприпустимості зловживання
правами, може поставати лише у
сукупності з іншою статтею Конвенції,
положення якої у конкретному випадку
дають підстави для висновку про
зловживання особою наданим їй правом.

ОСОБА_1, яка подала скаргу, протягом
тривалого часу не цікавилась станом
провадження в даній справі.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд
постановляє ухвалу про залишення заяви
без розгляду, якщо належним чином
повідомлений позивач повторно не
з’явився в судове засідання без
поважних причин або повторно не
повідомив про причини неявки, якщо від
нього не надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності.

За таких обставин справи та відповідно
до зазначених норм процесуального
права, а також з метою забезпечити
виконання завдань цивільного
судочинства, дотримання засад і
принципів міжнародного права, вважаю,
що скаргу ОСОБА_1 на дії головного
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції ОСОБА_2 слід залишити без
розгляду.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції ОСОБА_2, - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання апеляційної скарги на ухвалу
суду протягом п’яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на ухвалу суду. У
разі подання апеляційної скарги,
ухвала, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного
суду

ОСОБА_3