У Х В А Л а

20 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Лесько А.О., Савченко
В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6, товариства з
обмеженою відповідальністю «Аліма-Т»,
треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартир та
витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом до фізичної
особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4,
ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Аліма-Т» (далі - ТОВ
«Аліма-Т»), на обгрунтування якого
зазначив, що 15 грудня 2009 року на
підставі договору купівлі-продажу він
придбав у ОСОБА_19 квартири за
НОМЕР_1-НОМЕР_2, НОМЕР_3-НОМЕР_4,
НОМЕР_5-НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9,
НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12,
НОМЕР_13-НОМЕР_14, НОМЕР_15-НОМЕР_16, НОМЕР_17,
НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21,
НОМЕР_22, НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25,
НОМЕР_26, НОМЕР_27 - НОМЕР_28, НОМЕР_29.
НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_32, НОМЕР_33,
НОМЕР_34, що розташовані у житловому
будинку АДРЕСА_1, та зареєстрував своє
право власності в БТІ. 11 вересня 2009
року між ФОП ОСОБА_5, ФОП
ОСОБА_6 (продавцями) та ФОП ОСОБА_4
(покупцем) укладено договір
купівлі-продажу указаних квартир, а 22
вересня 2009 року - додаткову
угоду до нього.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 27 січня
2011 року визнано дійсним договір
купівлі-продажу вказаних квартир від 11
вересня 2009 року. Рішення набрало
законної сили. Однак, такий договір є
недійсним, оскільки він нотаріально не
посвідчений і не пройшов державну
реєстрацію. Крім того, право
власності на будинок АДРЕСА_1
належав ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на підставі
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 16 квітня 2008 року як
фізичним особам та не пов'язано із
веденням ними підприємницької
діяльності, тому вони не могли
розпоряджатися указаним майном як
підприємці.

31 березня 2010 року між ФОП ОСОБА_4 і ТОВ
«Аліма-Т» укладено договір
купівлі-продажу майнових прав на
вказані квартири загальною кількістю
80. У подальшому ТОВ «Аліма-Т»
звернулося з позовом до господарського
суду Харківської області про визнання
вказаного договору дійсним та визнання
за ними права власності на квартири.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 26 квітня
2011 року позов задоволено. Визнано
дійсним договір купівлі-продажу
майнових прав та право власності за ТОВ
«Аліма-Т» на квартири НОМЕР_1-НОМЕР_4,
НОМЕР_5, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_14,
НОМЕР_15-НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18,
НОМЕР_19, НОМЕР_23, НОМЕР_25, НОМЕР_26,
НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31, що
розташовані у житловому будинку
АДРЕСА_1 (загальною кількістю 80).

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 10
травня 2012 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Посилаючись на зазначені обставини та
на те, що на даний час квартири
зареєстровані за ТОВ «Аліма-Т», позивач
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 11/09/09 від 11 вересня
2009 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 і
ОСОБА_6І та ФОП ОСОБА_4, витребувати у
його власність від ТОВ «Аліма-Т»
квартири, які розташовані у житловому
будинку «В-5», що знаходиться у буд.
АДРЕСА_1, а саме: НОМЕР_1-НОМЕР_4, НОМЕР_3,
НОМЕР_4, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10,
НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13-НОМЕР_14,
НОМЕР_15- НОМЕР_16,НОМЕР_17, НОМЕР_18,
НОМЕР_19, НОМЕР_20,НОМЕР_21, НОМЕР_23,
НОМЕР_24,НОМЕР_25,НОМЕР_26, НОМЕР_27-НОМЕР_28,
НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_32,
НОМЕР_33, НОМЕР_34.

Уточнивши позовні вимоги, просив
витребувати від ТОВ «Аліма-Т» квартири,
які розташовані у житловому будинку
«В-5», що знаходиться в
АДРЕСА_1, саме: НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_9,
НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_14, НОМЕР_15,
НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19,
НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_32,
НОМЕР_34.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 22 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 17 грудня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних
кримінальних справ від 22 квітня 2014
року залишено без змін рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 17 грудня 2013 року.

22 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судами
положень ч. ч. 4, 5 ст. 203, ст. ст. 210, 220, 317, 319,
328, ч. 4 ст. 334, ч. 3 ст. 640, ч. 1 ст. 657 ЦК
України, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник
наводить постанову Вищого
господарського суду України від 21
серпня 2012 року, постанову Верховного
Суду України від 19 червня 2013 року,
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 березня 2014
року та від 27 лютого 2013 року.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 «Про судову практику
застосування ст. ст. 353-360 ЦПК України»,
під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

У справі, яку заявник ОСОБА_3 просить
допустити до провадження Верховного
Суду України, при ухваленні судових
рішень суди не посилалися на ч. ч. 4, 5 ст.
203, ст. ст. 210, 220, 317, 319, 328, ч. 4 ст. 334, ч. 3 ст.
640, ч. 1 ст. 657 ЦК України, у позові ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартир відмовлено з
тих підстав, що рішенням
господарського суду Харьківської
області від 27 січня 2011 року, яке є
чинним, визнано дійсним оспорюваний
договір купівлі-продажу.

Заява про перегляд Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2014 року подана
ОСОБА_3 з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції ч. ч. 4, 5 ст. 203, ст. ст. 210, 220, 317,
319, 328, ч. 4 ст. 334, ч. 3 ст. 640, ч.
1 ст. 657 ЦК України із наведенням як
прикладу неоднакового застосування
вказаних норм матеріального права
постанови Верховного Суду України від
19 червня 2013 року, ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 березня

2014 року та від 27 лютого 2013 року,
постанови Вищого господарського суду
України від 21 серпня 2012 року.

Таким чином, зі змісту заяви та
доданих до неї ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 березня 2014 року та від 27
лютого 2013 року, постанови Вищого
господарського суду України від 21
серпня 2012 року не вбачається
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції норм
матеріального права.

Посилання на постанову Верховного Суду
України від 19 червня 2013 року не
обґрунтовує підстави неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції норм матеріального права,
оскільки Верховний Суд Украї не є
судом касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Аліма-Т», треті
особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартир та
витребування майна за заявою ОСОБА_3
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

А.О. Лесько

В.О. Савченко