Номер провадження: 22-ц/785/8831/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова
О.Г.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Громадської
правозахисної організації «Надія» в
інетересах ОСОБА_2
на рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 10 серпня 2014 року у
цивільній справі за позовом ГПО
„Надія" в інтересах члена організації
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
приватного нотаріуса ОСОБА_8,
приватного нотаріуса ОСОБА_9,
нотаріусів Першої державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
договорів купівлі-продажу нікчемними,
повернення сторін до первісного стану,
визнання права власності, стягнення
збитків та моральної шкоди,-

встановила:

Позивач ГПО «Надія» в
інтересах члена організації ОСОБА_2
звернулась до суду та після
неодноразового уточнення своїх
позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за
участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса
ОСОБА_9, державного нотаріуса ОСОБА_10,
ОСОБА_11, Першої державної нотаріальної
контори, просила суд визнати недійсним
договір купівлі-продажу кватири
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_12 та
ОСОБА_3 10.07.2001 року, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_8, як
вчинений внаслідок обману; визнати
нікчемними договір купівлі-продажу від
19.12.2001 року укладений між ОСОБА_3 і
ОСОБА_13, договір купівлі-продажу від
19.02.2002 року укладеного між ОСОБА_13 і
ОСОБА_6 договір купівлі-продажу між
ОСОБА_6 і ОСОБА_7; повернути всі сторони
в первісний стан; визнати власником
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, зобов'язати КП
«ОМБТІ та РОН» видати свідоцтво на
право власності на вищезазначену
квартиру ОСОБА_15; стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду у
розмірі 215260,0 гривень, моральну шкоду в
сумі 100000,0 грн. з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_15, завдану внаслідок вчинення
правочину із застосуванням обману;
стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму отриманого займу 42000,0 грн.,
посилаючись на такі обставини.

ОСОБА_15 належала кватира
АДРЕСА_1, згідно якої 10 липня 2001 року
було укладено договір купівлі-продажу
між ОСОБА_15 та ОСОБА_3, який був
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_16, за реєстровим № 2057. Оскільки
позивач вважала, що підписує договір
займу грошей, тому укладений договір
купівлі-продажу є недійсним, як
вчинений внаслідок обману. Спірна
квартира згодом була продана іншим
особам, про що свідчать договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 і
ОСОБА_13, договір купівлі-продажу
укладеного між ОСОБА_13 і ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу між ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
які є нікчемними.

05 лютого 2004 року Київським
районним судом м. Одеси договір
купівлі-продажу від 10.07.2001 року
укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 був
визнаний недійсним, стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду у
розмірі 44000,0 грн. та моральну шкоду у
розмірі 5000,0 грн.

У рішенні суду було
зазначено, що договір купівлі-продажу
від 10.07.2001 року, прикривав іншу угоду -
договір застави, так, як гроші отримані
начебто ОСОБА_15 насправді отримав
ОСОБА_4 разом зі своєю дружиною ОСОБА_17.

Ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 22 липня 2004 року
рішення Київського районного суду м.
Одеси 05 лютого 2004 року та додаткове
рішення цього ж суду від 29 квітня 2004
року скасовані, справу направлено на
новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду України від 03
листопада 2006 року ухвала Апеляційного
суду Одеської області від 22 липня 2004
року залишена без змін.

Позивач вказує також на той
факт, що в один день з договором
купівлі-продажу, тобто 10.07.2001 року, був
укладений між ОСОБА_3, покупцем, та
ОСОБА_15, продавцем, договір найму
житлового приміщення,в п. 2.4 цього
договору ОСОБА_3 надає право викупу
ОСОБА_15, спірної квартири за 42000,0 грн.,
по закінченню строку «оренди», який
закінчувався 10.01.2002 року (п. 5.9 договору).
Сума викупу у розмірі 42000,0 гривень
відповідає сумі позики, наданої ОСОБА_4
Однак ОСОБА_3 продала спірну квартиру
до закінчення цього строку і вже 24.12.2001
року, не попередивши ОСОБА_15, чим
порушила п. 2.1 та п. 5.9 договору,
підписаного нею 10.07.2001 року, а також ст.
ст. 743,781,783,793 ЦК України.

Доказом того, що ОСОБА_15 була
введена в оману є також те, що гроші
отримала не ОСОБА_15, а директор фірми,
де вона на той час працювала і мала на
увазі лише кредит, підписуючи папери.

Гроші отримав директор ПП
«Майстер» - ОСОБА_4 і його дружина -
ОСОБА_17 Вірогідно ПП «Майстер» в особі
директора - ОСОБА_18 мало комерційні
відносини з ОСОБА_3, її чоловіком
ОСОБА_19 та їх співробітником ОСОБА_20, в
останнього, чомусь, знаходилась
печатка ПП «Майстер» і ОСОБА_15, як
бухгалтер ПП «Майстер», за дорученням
директора ОСОБА_4 зверталася до ОСОБА_20
ставити печатку на документи, що
надавалися, як звітні до відповідних
організацій. Вважає, що діючи спільно,
ввели ОСОБА_15 в оману, маючи за кінцеву
мету відібрати спірну квартиру у
ОСОБА_15

ОСОБА_15 дуже важко заробила
гроші на придбання спірної квартири,
тож продавати її за безцінь - 7700,0 грн. за
договором, в той час коли вартість її,
відповідно до експертизи становила
122158,0 грн. Як тільки ОСОБА_15 зрозуміла,
що її обманули, вона зразу звернулася
до правоохоронних органів, які з мотиву
забезпечення її безпеки, з метою
запобігти розправи над нею, поселили її
на свій роз суд в безпечне місце, а за
цей час в квартирі замінили замки,
викинули речі ОСОБА_15 та залишили на
вулиці без документів, майна, будь-яких
речей. Всі викладені вище факти є
доказами того, що ОСОБА_15 не мала
волевиявлення такого правочину, як
купівля-продаж.

Подальші договори
купівлі-продажу складені з порушенням
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
п. 49, оскільки договір про відчуження
майна, що підлягає державній
реєстрації, повинен посвідчуватися за
місцем обліку цього майна.

В жодному з договорів
купівлі-продажу, не вказано дат
реєстрації нерухомості в КП «ОМБТІ та
РОН» перед їх продажем.

ОСОБА_3 продає через 5-ть
місяців після покупки; Примич продає
через 3-ри місяці після покупки; ОСОБА_6
через 6-ть місяців після покупки і всі
за 7700,0 грн.

ОСОБА_3, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та
інші представники відповідачів
неодноразово притягувалися до
кримінальної відповідальності. ОСОБА_2
втрачено майна на загальну суму 44000,0
грн., за життя без квартири, оплата
оренди за сім років поневірянь -63630,0
грн. Постійне перебування в стресовому
стані, втрати здоров'я, моральна шкода
становить 100000,0 грн. Прямі збитки
ОСОБА_15 становлять 107630,0 гривень, ст. 230
ЦК України - сторона, яка застосувала
обман зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі -
215260,0 грн. та моральну шкоду, що завдані
у зв'язку із вчиненням цього правочину.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала, зазначивши, що в обґрунтування
позовних вимог позивач спочатку
посилався на те, що оскаржуваний
договір купівлі-продажу від 10.07.2001 року,
укладений між позивачем та
відповідачем ОСОБА_3 прикривав договір
застави, так як грошові кошти отримані
від продажу квартири забрав відповідач
ОСОБА_4 разом із своєю дружиною, які на
думку позивача, що належним чином не
підтверджено, були у змові із ОСОБА_3
Цим підставам позову надав оцінку
Апеляційний суд Одеської області.

Також, позивач посилається
на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
ввели її в оману маючи на меті
відібрати спільну квартиру. Однак, дані
твердження позивача жодним належним
доказом не підтверджені. Так, позивачем
та відповідачем ОСОБА_3 укладено
оскаржуваний договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. Відповідно до умов
вищевказаного оскаржуваного договору
позивач засвідчила, що договір не
носить характеру удаваної угоди. Також,
згідно письмового пояснення
приватного нотаріуса ОСОБА_8 від 07.04.2008
р. зазначено, зокрема, що під час
укладення оскаржуваного договору
купівлі-продажу сторони діяли
добровільно, згідно із вільним
волевиявленням, розуміли значення
своїх дій. Поведінка сторін була
адекватною, сумніву в намірах
продати-купити об*єкт нерухомості не
було. Продаж квартири здійснювався за
інвентаризаційну ціну. Більш того,
відповідно до розписки позивача,
остання продала, а відповідач ОСОБА_3
купила вищевказану спірну квартиру, за
що позивач особисто отримала грошові
кошти, що еквівалентно 8625,0 дол. США.
Таким чином, твердження позивача, що
вона насправді мала намір укласти
договір застави, а не договір
купівлі-продажу, є надуманим та не
відповідає дійсності. Позивачем не
наведено жодного належного
підтвердження щодо введення ОСОБА_15
відповідачем ОСОБА_3 в оману,
неповідомлення або замовчування
будь-яких відомостей, що мають значення
з приводу істотних умов оскаржуваного
договору купівлі-продажу.

Що стосується вимог щодо
прямих збитків позивача, що
складаються із втраченого майна на
суму 44000,0 гривень та 63630,0 гривень
вартості орендної плати за сім років,
що разом становлять 107630,0 грн.,
вбачається, що позивачем не надано
жодного письмового доказу на
підтвердження наявності та розміру
завданих збитків, отже є недоведеними
та необгрунтованими. Крім того,
необхідно зазначити, що позивач
особисто отримала від ОСОБА_21 грошові
кошти за продаж спірної квартири, які
потім передала відповідачу ОСОБА_4 який
зник та місцезнаходження якого
невідомо.

Відповідач ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явився, повідомлявся
через засоби масової інформації.

Третя особа - ОСОБА_8 у судове
засідання не з'явилась, надала до суду
пояснення, в яких просила розглядати
справу за її відсутністю.

Третя особа - державний
нотаріус ОСОБА_10 у судове засідання не
з'явилась, надала до суду пояснення, в
яких просила розглядати справу за її
відсутністю та зазначила, що в період
роботи державним нотаріусом в Першій
одеській державній нотаріальній
ОСОБА_10 було посвідчено договір
купівлі-продажу квартири 19.02.2002 року за
р. № 6-274, за яким ОСОБА_13 продала а
ОСОБА_6, купила квартиру, що розташована
на адресою: АДРЕСА_1 Договір
купівлі-продажу нею було посвідчено з
дотриманням вимог норм діючого
законодавства України. В позовній
заяві ОСОБА_15 вказує, що згідно Довідки
КП «ОМБТІ та РОН» від 21.02.2007 року
квартира знаходилась під арештом 09.11.2001
p., 15.10.2002 р. та 30.01.2003 p. Згідно діючого
законодавства Реєстраторами
заборон/арештів було визначено
державні нотаріальні контори, а не
органи БТІ. За даними реєстру
заборон/арештів міститься наступна
інформація: - Арешт накладений 09.11.2001
року було знято в реєстрі
заборон/арештів 03.12.2001 року згідно
ухвали від 28.11.2001 року; арешт накладений
15.10.2002 року було знято в реєстрі
заборон/арештів 20.05.2003 року згідно
постанови від 14.05.2003 року; арешт від
20.02.2007 року існує по цей час. При
посвідченні договору купівлі-продажу
19.02.2002 року було перевірено відсутність
заборони та арешту, що підтверджено
Довідкою про відсутність
арешту/заборони, яка зберігається в
справах Першої державної нотаріальної
контори.

Треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_9,
ОСОБА_22 в судове засідання не з'явилися,
про дату час та місце судового
засідання повідомлялися.

Рішенням суду у позові
відмовлено.

На рішення суду ГПО «Надія»
принесла апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
постановити нове, яким задовольнити
позов, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, а також, що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України ,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив матеріали справи, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні
встановлено наступне.

На підставі договору
купівлі-продажу від 13 червня 1998 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_28 , за реєстровим номером
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2.

10 січня 2001 року ОСОБА_2 на
випадок своєї смерті зробила
розпорядження: належну їй квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та усе
майно, де б воно не було та з чого б воно
не складалося, та взагалі усе те, що на
день її смерті буде їй належати та на що
вона за законом матиме право
заповідала ОСОБА_23, що підтверджується
заповітом від 10 січня 2001 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_24, зареєстрованого в
реєстрі за № 48.

10 липня 2001 року було
укладено договір купівлі-продажу між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_25,
за реєстровим № 2057.

В КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_3
право власності за спірною квартирою
було зареєстровано за № 42, в кн. 400пр на
стор. 49.

10 липня 2001 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

ОСОБА_2 укладено договір найму
житлового приміщення, відповідно до
якого ОСОБА_3, як власник, передає, а
ОСОБА_15, як наймач, приймає у термінове,
платне користування житлове
приміщення, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, за орендною платою у розмірі
2000,0 грн. в місяць, строком договору до 10
січня 2002 року. '

Згідно із п. 2.4. договору
найму житлового приміщення від 10 липня
2001 року, власник надає право викупу
даного об'єкта наймачу за закінченням
строку найма, за умовами відсутності
зобов'язань за даним договором у
наймача. Сума викупу складає 42000,0 грн.

Відповідно до довідки ЖЕК
від 08.11.2001 року, ОСОБА_2 була
зареєстрована з 22.07.1998 року по 02.11.2001
року за адресою: АДРЕСА_1.

19 грудня 2001 року ОСОБА_3
продала, а ОСОБА_26 купила квартиру
АДРЕСА_1, про що свідчить договір
купівлі-продажу квартири від 19 грудня
2001 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, за
реєстровим № 8082.

В Київському районному суді
м. Одеси перебувала цивільна справа за
позовом Благодійного правозахисного
фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

05 лютого 2004 року Київським
районним судом м. Одеси ухвалено
рішення, яким позов Благодійного
правозахисного фонду «Рутенія» в
інтересах ОСОБА_2 задоволене, договір
купівлі-продажу від 10.07.2001 року
укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 був
визнаний недійсним, стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у
розмірі 44000,0 грн. та моральну шкоду у
розмірі 5000,0 грн., в іншій частині позову
про відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

29 квітня 2004 року Київським
районним судом м. Одеси ухвалено
додаткове рішення, яким задоволене
заяву Благодійного правозахисного
фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_2 та
зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 22 липня 2004 року
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 05 лютого 2004 року і додаткове
рішення цього суду від 29 квітня 2004 року
скасовані, справу направлено на новий
розгляд до того ж суду іншим суддею.

03 листопада 2006 року
Верховним судом України ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
22 липня 2005 року залишено без змін.

Ухвалами Малиновського
районного суду м. Одеси були
неодноразово призначені експертизи:
судово - психологічна,,
технічно-документальна та
почеркознавча експертиза,
технічно-документальна та
почеркознавча експертиза, але
матеріали були повернуті без виконання
експертиз.

04 квітня 2012 року - судова
психіатрична (т,3, а.с.129) із акту якої
вбачається, що питання які були
поставлені перед експертами повинні
бути предметом розгляду судово-
психологічної експертизи.

Ухвалою Малиновського
районного суду м. Одеси від 16 січня 2013
року по цій справі було призначено
судово-психологічну експертизу,
відповідно до висновку якої від 25
лютого 2014 року,( т.4. а.с.126) вбачається, що
підлягає встановленню мотив
приховування обманюючою стороною
своїх дійсних намірів, що знаходиться
поза межами компетенції судового
експерта психолога, а є компетенцією
суду або відповідних правоохоронних
органів, що підтверджується так само
матеріалами кримінальної справи №
1. Більш того, експерту ОСОБА_27
розповіла, що вона погодилась на
пропозицію ОСОБА_3 на оформлення
договору купівлі-продажу своєї
квартири.

Крім того, експертом
зроблено припущення щодо можливого
обману ОСОБА_15 з боку директора
підприємства «Майстер» ОСОБА_18, а не
учасника договору ОСОБА_3

В позовній заяві вказується,
що ОСОБА_15 ніколи не отримувала грошей
за продану квартиру. При цьому за
поясненнями нотаріуса ОСОБА_8 ОСОБА_2
були надані всі необхідні для
посвідчення договору документи, а саме:
правовстановлюючий документ - договір
купівлі-продажу зазначеної квартири
від 30.06.1998 року. При укладенні договору
сторони діяли добровільно, згідно з
вільним волевиявленням, розуміли
значення своїх дій. Поведінка сторін
була адекватною, сумніву в їх намірах,
тобто продати і купити об'єкт
нерухомості, у нотаріуса не було. Після
знайомства сторін з проектом договору,
їм було надано право провести
розрахунок по договору. Зі слів
продавця і покупця продаж квартири
провадився за 7700,0 грн., що і відображено
в п. 2 договору, тобто за
інвентаризаційну ціну, а також за ціну,
за яку ОСОБА_15 придбавала цю квартиру.
Тільки після того, як продавець
повідомила про те, що нею отримані усі
гроші за продану квартиру і претензій
до покупця вона не має, сторони
підписали договір купівлі-продажу
квартири. Ніяких застережень або
непогоджень стосовно змісту договору,
розміру вартості об'єкту нерухомості,
неотримання коштів за квартиру, ОСОБА_15
нотаріусу не заявляла.

Згідно заяви ОСОБА_15 на ім'я
начальника паспортного столу
Приморського району від 24.10.2001 року
вона просить виписати її з адреси:
АДРЕСА_1 у зв' язку з продажем квартири і
переїздом на інше місце мешкання.

За довідкою Малого
експлуатаційного підприємства «МЕП-59»
від 08.11.2001 року, виданої ОСОБА_15,
підтверджено, що вона дійсно проживала
в АДРЕСА_1. Була прописана постійно з
22.07.98 р. по 02.11.2001 р. Виписана смт.
Комінтерново, Одеської області за
особистою заявою.

Відповідно до абзацу 1, 2 п. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28 квітня 1978 р. № 3 (зі
змінами, внесеними постановами від 25
грудня 1992 р. № 13 та від 25 травня 1998р. № 15)
при вирішенні позовів про визнання
угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК
України суди повинні мати на увазі, що
такі вимоги можуть бути задоволенні
при доведеності фактів обману.

Під обманом в таких випадках
слід розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

Така ж позиція викладена і в
п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
яким правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.
Обман щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
За ч. 4 цієї статті доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, до суду
стороною позивача не надано доказів,
які б підтверджували недійсність
договору купівлі-продажу від 10 липня 2001
р. внаслідок обману, а тому позовні
вимоги не підлягали задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі

Доводи апеляційної скарги не
приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційної скарги до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів розглянувши скаргу в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши
справу, прийшла до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів, -

у
х в а л и л а:

Апеляційну скаргу
Громадської правозахисної організації
« Надія» в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 10 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення. Однак її
може бути оскаржено до суду касаційної
інстанції, на протязі двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
О.С. Комлева

О.Г. Журавльов