Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

прокурора - Хомюк О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи:
Служба у справах дітей Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Відділ опіки,
піклування, усиновлення та влаштування
дітей Служби у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
позбавлення батьківських прав, -

у с т а н о в и в :

02.06.2014 року позивач звернувся до суду із
позовом до відповідачки про
позбавлення батьківських прав. Вимоги
позовної заяви мотивовано тим, що 30.12.2009
року між позивачем на відповідачкою
було розірвано шлюб. Від шлюбу сторони
мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначає, що
після розірвання шлюбу, вихованням та
утриманням дитини займається лише він.
Відповідачка в порушення вимог ст. 150 СК
України не виконує покладених на неї
обов'язків, не піклується про дитину, не
бере участі у її вихованні та взагалі
не цікавиться життям дитини.
Відповідачка ухиляється від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини та
є хронічною наркоманкою. Посилаючись
на положення ст.ст. 155, 180 СК України,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 30.03.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» позивач зазначає,
що відповідачка жодним чином не брала
та не бере участі у вихованні та
утриманні дитини, взагалі не бачиться і
не спілкується з дитиною, що можуть
підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Крім того, відносно відповідача
неодноразово було ухвалено вироки
суду, а останнім вироком Дніпровського
районного суду м. Києва від 27.12.2013 року
відповідачку було визнано винною у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15,
ч. 2 ст. 185 КК України та за сукупністю
вироків призначено покарання у вигляді
позбавлення волі. Враховуючи, що
відповідачка не виконує своїх
батьківських обов'язків, ухиляється
від їх виконання та не цікавиться
життям дитини, позивач на підставі
положень ст. 164 СК України просить
позбавити відповідачку батьківських
прав.

В судовому засіданні позивач підтримав
вимоги своєї позовної заяви з підстав
викладених у ній, просить позов
задовольнити і додатково пояснив суду,
що відповідачка є наркоманкою та була
двічі засуджена, дитиною вона не
цікавиться. Син дев'ять років
займається в спортивному інтернаті,
виїжджає за кордон на змагання і від
відповідачки складно, а іноді взагалі
не можливо отримати дозвіл на виїзд
дитини за кордон. Позивач зазначає, що
лише він піклується про дитину, також
батьки відповідачки цікавляться
життям онука, а відповідача ніякої
уваги сину не приділяє.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримала вимоги позовної
заяви з підстав викладених у ній,
просить позов задовольнити і додатково
пояснила суду, що відповідачка не
виявляє інтересу до дитини та була
неодноразово засуджена. Дитина
проживає з батьком, а відповідачка не
виховує та не піклується про сина, який
бачив її останній раз 4-5 років тому
назад. Відповідачка не інтересується
навчанням та здоров'ям дитини. Олег
займається спортом та виїжджає за
кордон на змагання, а відповідачку не
можливо знайти щоб отримати дозвіл на
виїзд. Крім того, з 2003 року відповідачка
перебуває на обліку як наркоманка.

Відповідачка в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, просить
відмовити у задоволенні позову та
пояснила суду, що до 6-го класу дитина
проживала за місцем реєстрації
відповідачки разом з її батьками. Після
звільнення з місць позбавлення волі
колишній чоловік шляхом погроз
категорично заборонив спілкування з
дитиною. Крім того, відповідачка
зазначає, що позивач часто
застосовував до неї фізичне насильство
та принижував, що призвело до вживання
нею наркотичних засобів. При цьому,
відповідачка зазначає, що пройшла у м.
Запоріжжя курс реабілітації і в 2014 році
була знята з обліку, а на теперішній час
проходить терапію. Обґрунтовуючи свої
заперечення проти позовних вимог
відповідачка зазначає, що вона хворіє
на туберкульоз та знаходиться на
обліку у зв'язку з цим захворюванням,
тому щоб не зашкодити здоров'ю дітей,
обмежила спілкування з ними.
Відповідачка зазначає, що кожного року
вітала сина з днем народження, а більш
тісно спілкуватись з дитиною не дає
позивач погрожуючи застосуванням сили,
і оскільки раніше позивач дійсно бив
відповідачку, вона боїться таких
погроз, тобто саме позивач не дає
відповідачці можливості спілкуватись
із сином та піклуватись про нього.
Відповідачка зазначає, що вона
нещодавно звільнилась з місць
позбавлення волі і ще не змогла
відшукати роботу, тож поки дійсно не
може надавати матеріальної допомоги. З
1998 року відповідачка хворіє також на
гепатит «С».

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явились, до суду
надійшли заяви представників про
розгляд справи за їх відсутності, позов
та висновок органу опіки та піклування
представники підтримують.

Прокурор в судовому засіданні
заперечує проти задоволення позову,
просить відмовити у його задоволенні
посилаючись на те, що захворювання на
наркоманію не є підставою
обов'язкового позбавлення
батьківських прав, як і наявність
судимостей. Інших підстав для
позбавлення батьківських прав
прокурор не вбачає, бо вина
відповідачки у невиконанні обов'язків
по вихованню дитини не доведена.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_6 суду показав, що є
батьком відповідачки. З весілля і до
розлучення сторони проживали разом з
ним в квартирі свідка, бо поруч був
дитячий садок і школа, та знаходились
на його утриманні. До 6-го класу
вихованням дитини займався саме
свідок. Після того, як у 2009 році позивач
та відповідачка розлучились. Позивач
почав настроювати сина проти матері, не
дозволяв спілкуватись із нею, а після
того як дізнався, що відповідачка
захворіла на туберкульоз взагалі
заборонив їй наближатись до сина. З 2013
року дитина займається в спортивному
коледжі з проживанням та харчуванням.
Свідок зазначає, що якби відповідачка
не потрапляла до місць позбавлення
волі, то такої ситуації не виникло б,
оскільки часто потрібні дозволи на
виїзд дитині за кордон і зробити це
проблемно, коли вона була в місцях
позбавлення волі. Свідок стверджує, що
на даний час немає підстав для
позбавлення відповідачки батьківських
прав, бо вона виправляється, одужує і
правильно себе поводить. Свідок
зазначає, що позивач дійсно піклується
про сина, але відповідачка також як
може цікавиться дитиною через самого
свідка та його дружину, тобто через
своїх батьків, оскільки позивач дійсно
бив відповідачку та заборонив їй і
сину спілкуватись між собою турбуючись
таким чином про здоров'я дитини. Свідок
зазначає, що особисто він та його
дружина постійно бачаться з онуком,
позивач не забороняє їм спілкуватись.
Основною причиною позбавлення
батьківських прав є необхідність
отримання довідок на виїзд онука за
кордон. Відповідачка постійно
цікавиться про сина через своїх
батьків. Кошти на утримання дитини дає
сам свідок, а відповідачка через
захворювання на туберкульоз не має
можливості влаштуватись на роботу.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_5 суду показала, що
відповідачка є її донькою. Свідок
зазначає, що не згодна із тим, що доньку
слід позбавити батьківських прав і
впевнена, що вона може бути доброю
матір'ю, адже крім ОСОБА_4 в неї є ще
дитина і відносно неї відповідачка не
позбавлена батьківських прав. Свідок
вказує, що відповідачка та онук
проживали в її квартирі, а останній рік
онук вже не проживає бо навчається в
спортивному коледжі. Донька наркотиків
не вживає і зараз добре себе почуває,
лікується від туберкульозу. Свідок
зазначає, що відповідачка ніколи не
відмовляє в наданні дозволу на виїзд
дитини за кордон. Олега відповідачка
завжди вітає з днем народження, купує
подарунки, а інше компенсує свідок зі
своїм чоловіком, оскільки відповідачка
не має роботи. Коли відповідачка та
онук проживали в квартир свідка вони
нормально спілкувались, однак позивач
сам заборонив сину спілкуватись із
матір'ю, а їй заборонив навіть
наближатись до школи де навчається
дитина.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
відповідача, представника позивача,
покази свідків та думку прокурора,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
всі зібрані по справі докази у їх
сукупності, приходить до висновку про
те, що позовні вимоги не підлягають до
задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що шлюб між
сторонами розірвано, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві (а.с. 5).

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2
виданим Відділом реєстрації актів
громадянського стану Харківського
районного управління юстиції у м. Києві
03.02.2001 року (а.с. 6).

За змістом вироку Дніпровського
районного суду м. Києва від 27.12.2013 року
відповідачка була визнана винною у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15,
ч. 2 ст. 185 КК України і їй було
призначене покарання у виді
позбавлення волі строком на 2 роки 10
днів (а.с. 7).

Згідно наявної в матеріалах справи
медичної документації, відповідачка з
12.04.2003 року перебуває на обліку з
діагнозом: «Наркоманія опійна» (а.с. 25).

Відповідно до акту №107 від 13.07.2011 року
захворювання відповідачки знаходиться
в режимі ремісії і вона потребує
психосоціальної реабілітації (а.с. 31).

В період з 26.11.2012 року по 06.12.2012 року
відповідачка добровільно пройшла курс
лікування від наркоманії (а.с. 29).

Згідно висновку органу опіки та
піклування Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації
№5048/41/2/103 від 21.07.2014 року, враховуючи
думку малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та рекомендації комісії з
питань захисту прав дитини
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, орган опіки
та піклування вважає за можливе
позбавити батьківських прав ОСОБА_3
відносно малолітнього сина, у зв'язку з
тим, що вона ухилилася від виховання та
утримання дитини (а.с. 71-72).

За змістом характеристики на дитину, на
протязі всього навчального року з
вересня 2013 року зацікавленість
успіхами сина, всі питання, пов'язані з
навчанням, тренуванням, мешканням
ОСОБА_4 у гуртожитку були здійснені за
допомогою його батька ОСОБА_1 (а.с. 76).

Згідно ст.ст. 150, 155 СК України, батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток; забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя. Батьківські права
не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 164 СК
України, мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він: 1) не забрали дитину з
пологового будинку або з іншого
закладу охорони здоров'я без поважної
причини і протягом шести місяців не
виявляли щодо неї батьківського
піклування; 2) ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини; 3)
жорстоко поводяться з дитиною; 4) є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; 5) вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва; 6)
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Як роз'яснено у п.п. 15, 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №3 від
30.03.2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених статтею 164 СК.
Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Не можна позбавити батьківських прав
особу, яка не виконує своїх
батьківських обов'язків унаслідок
душевної хвороби, недоумства чи іншого
тяжкого захворювання (крім хронічного
алкоголізму чи наркоманії) або з інших
не залежних від неї причин.

Питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК
України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви
та пояснень самого позивача і його
представника, позовні вимоги
ґрунтуються на двох підставах
позбавлення батьківських прав,
передбачених ст. 164 СК України, а саме:
ухилення від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини та
наявність хронічного захворювання на
наркоманію.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суд
виходить з того, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом і
мати дитини має бажання спілкуватись
із дитиною та приймати участь у її
вихованні, однак між сторонами
склалися складні, конфліктні стосунки,
які стають перешкодою для спілкування
матері та сина. Відповідачка
перебувала в місцях позбавлення волі,
хворіє на туберкульоз, що не
заперечувалось учасниками судового
розгляду. Отже, в сукупності такі факти
ускладнюють виконання відповідачкою
батьківських обов'язків у повному
обсязі.

У рішенні Європейського суду від 18
грудня 2008р. по справі "Савіни проти
України" зазначається "що хоча
національним органам надається певна
свобода розсуду у вирішенні питань
щодо встановлення державної опіки над
дитиною, вони повинні враховувати, що
розірвання сімейних зв'язків означає
позбавлення дитини її коріння, а це
можна виправдати лише за виняткових
обставин. Відповідне рішення має
підкріплюватися достатньо
переконливими і зваженими аргументами
на захист інтересів дитини, і саме
держава повинна переконатися в тому, що
було проведено ретельний аналіз
можливих наслідків пропонованого
заходу з опіки для батьків і дитини."

Суд вважає, що позивачем не було надано
переконливих доказів того, що
відповідачка ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків і
вирішення даного спору можливе тільки
у разі позбавлення її батьківських
прав. Адже знаходження відповідачки в
місцях позбавлення волі, захворювання
на туберкульоз, заборона самим
позивачем спілкування з дитиною, що
підтверджено показами свідків і не
заперечувалось позивачем, не дає
підстав стверджувати, що мати свідомо
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків по вихованню дитини.

Підстави для позбавлення батьківських
прав, які зазначені в ст. 164 СК України
є вичерпними, тому жодні інші обставини
не можуть бути підставою для
позбавлення батьківських прав одного з
батьків.

При цьому, позивач та його представник
неодноразово наголошували на тому, що
від відповідачки складно отримати
дозвіл на виїзд дитини за кордон, в тому
числі у зв'язку з перебуванням в місцях
позбавлення волі. Допитані свідки
також звертали увагу суду, що позивач
має намір позбавити відповідачку
батьківських прав для того щоб не мати
проблем в отриманні дозволу на виїзд
дитини за кордон.

Однак вказана підстава не є умовою для
позбавлення батьківських прав та у
разі наявності перешкод з боку матері
може бути вирішена судом за позовом про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без дозволу та супроводу матері.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган
опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, а також
інших документів, які стосуються
справи.

З висновку органу опіки та піклування
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 21.07.2014 року
вбачається, що він наданий тільки на
підставі документів, які були надані
позивачем, орган опіки та піклування не
викликав та не вислуховував
відповідачку, не містить висновок
фактичних даних, на підставі яких орган
опіки та піклування прийшов до
висновку про можливість позбавлення
відповідача батьківських прав. Крім
того, орган опіки та піклування вказав
на можливість позбавлення
батьківських прав оминувши питання
доцільності позбавлення матері
батьківських прав.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів невиконання
відповідачкою батьківських обов'язків
без поважних причин, а судом не
встановлено винної поведінки
останньої щодо ухилення від виховання
сина і свідомого нехтування нею своїми
батьківськими обов'язками, адже не
можна поставити в вину відповідачці
невиконання батьківських обов'язків,
враховуючи її перебування в місцях
позбавлення волі, захворювання на
туберкульоз, перешкоджання самим
позивачем у спілкуванні матері з сином.

За недоведеності винної поведінки
відповідачки щодо ухилення від
виховання дитини, суд відхиляє
висновок органу опіки та піклування
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 21.07.2014 року
щодо можливості позбавлення
відповідачки батьківських прав.

За правилами статті 19 СК України
висновок органу опіки та піклування не
є для суду обов'язковим, а підлягає
оцінці поряд з іншими доказами.

Крім того, судом встановлено, що
дитина не відчуває материнської
турботи в тому числі і з вини самого
позивача, який забороняє спілкування
матері з дитиною, що підтверджено
показами свідків і не заперечувалось
позивачем у судовому засіданні.

Стосовно посилань позивача та його
представника на те, що відповідачка є
хронічною наркоманкою, суд зазначає, що
докази саме хронічного стану
наркоманії в матеріалах справи
відсутні. Крім того, суд приймає до
уваги наявну медичну документацію за
якою відповідачка знаходилась в стані
ремісії, потребує психосоціальної
реабілітації та добровільно пройшла
лікування від наркотичної залежності.
Також в цьому питанні суд зважає на
пояснення відповідачки та покази
свідків про те, що на даний час
відповідачка наркотичних речовин не
вживає. При цьому, і сам позивач в
судовому засіданні не посилався на те,
що відповідачка вживає наркотичні
засоби до цього часу.

Окрім наведеного суд приймає до уваги,
що відповідачка з'являлась в кожне
призначене судом засідання з розгляду
справи, її стан не викликав у суду
жодних сумнівів щодо можливих видимих
ознак будь-якого сп'яніння,
відповідачка, на думку суду, була
послідовною та щирою у своїх
поясненнях, що в свою чергу також
підтверджує прагнення відповідачки
мати повноцінні батьківські відносини
з сином.

З урахуванням викладеного, оцінивши
наявні у справі докази та зваживши на
те, що позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, а відповідачка
виступає категорично проти
позбавлення її батьківських прав,
прагне брати участь у вихованні дитини,
суд вважає, що доводи, на які
посилається позивач, вимагаючи
позбавлення батьківських прав
відповідачки, не є таким, що
заслуговують на застосування такого
крайнього заходу впливу, яким є
позбавлення батьківських прав на
дитину, вимоги про позбавлення
батьківських прав є передчасними.

Позбавлення батьківських прав слід
розглядати як виключний і надзвичайний
засіб впливу на недобросовісних
батьків. Виходячи з характеру такого
засобу, його не можна застосовувати
тоді, коли це не викликано
необхідністю. При цьому, на переконання
суду, необхідність для позивача
позбавлення відповідачки батьківських
прав полягає у вирішенні питання про
безперешкодне перетинання дитиною
кордону в разі наявності рішення суду
про позбавлення матері батьківських
прав, що не відповідає положенням ст. 164
СК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 60, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України,
ст.ст. 19, 150, 155, 157, 164, 165 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи: Служба у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, Відділ опіки,
піклування, усиновлення та влаштування
дітей Служби у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
позбавлення батьківських прав -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя -