АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 435/2-23/09 22-ц/774/2080/К/14
Справа №2-23/09
Провадження №22ц/774/2080/К/14
Категорія 20 (4)
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду
Дніпропетровської області у
складі:

головуючого судді: Соколан Н. О.

суддів: Бондар Я. М.,
Зубакової В. П.

при секретарі: Бондарі Ю. А.

за участю : представника позивача
ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2009
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору
дарування квартири прихованою угодою,
визнання укладеним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
права власності на 1/2 частину квартири,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2005 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування квартири
прихованою угодою, визнання укладеним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, визнання права власності на 1/2
частину квартири. В обґрунтування
своїх вимог зазначила, що вони з ОСОБА_3
з 07.09.1996 року по 13.09.2004 року перебували у
шлюбі, в липні 2003 року вирішили за
спільні кошти придбати житло. 01.08.2003
року ОСОБА_3 мав оформити договір
купівлі-продажу квартири, однак згодом
позивач дізналась, що замість цього між
відповідачами було оформлено договір
дарування, яким фактично приховано
договір купівлі-продажу, тому просила
визнати договір дарування квартири від
01.08.2003 року удаваним та недійним,
визнати за нею право власності на ?
частину квартири, я придбану в період
шлюбу з відповідачем ОСОБА_3

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2009
року позов задоволено. Визнано угоду
дарування квартири АДРЕСА_1 від 01.08.2003
року, укладену між ОСОБА_7, від імені
якої діяла ОСОБА_8 та ОСОБА_3, засвідчену
приватним нотаріусом Криворізького
нотаріального округу ОСОБА_9,
прихованою угодою, яка приховувала
угоду купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з
відповідачів на користь позивача в
рівних частинах 114,10 грн. в рахунок
відшкодування судових витрат та на
користь держави - 120 грн.
інформаційно-технічного збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
ставить питання про скасування рішення
та ухвалення нового про відмову
позивачу у позові, посилаючись на
недоведеність позовних вимог щодо
вкладу позивача у придбання квартири.
Надані суду документи не є належними
доказами у справі, суд не звернув
уваги, що договір укладено не у період
шлюбу, а кошти на придбання квартири
надали батьки відповідача, що
підтверджується поштовими переводами.

В запереченнях на апеляційну
скаргу позивач ОСОБА_5, яка змінила
прізвище на ОСОБА_5, просить апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

При вирішенні спору,судом встановлено,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1996
року, який рішенням Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 16
вересня 2002 року розірваний у судовому
порядку. Свідоцтво про розірвання
шлюбу видане в органах РАГС 07 вересня
2004 року. Відповідно до договору
дарування квартири, відповідач ОСОБА_3
придбав 01.09. 2003 року квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору дарування квартири
прихованою угодою, визнання укладеним
договору купівлі-продажу квартири,
визнання права власності на ? частину
квартири, суд першої інстанції виходив
з того, що спірна квартира придбана
сторонами в період шлюбу та згідно
положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім!ю
України є спільною сумісною власністю
подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з рішення Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 16
вересня 2002 року, яким розірвано шлюб
між сторонами за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, позивачем зазначено, що шлюбні
відносини сторони припинили з січня 2000
року. В мотивувальній частині рішення
судом встановлено, що сторони
припинили шлюбні відносини з січня 2000
року.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів вважає, спірна квартира
придбана відповідачем, згідно договору
дарування 01.09.2003 року після припинення
фактичних шлюбних відносин між
сторонами на особисті кошти.

Відповідно до ч.2 ст. 28 КпШС
України, суд може визнати майно, нажите
кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести
обставини, на які вона посилається.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи представника позивача ОСОБА_2
щодо пропущення відповідачем
процесуального строку на апеляційне
оскарження рішення, зважаючи на
наступні обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідач ОСОБА_3 був
присутнім у судовому засіданні під час
проголошення рішення 07 грудня 2009 року,
однак, в порушення вимог ст. 222 ЦПК
України, копію рішення суду першої
інстанції отримав несвоєчасно - лише у
вересні 2014 року (а.с. 210).

Зазначене несвоєчасне отримання копії
рішення суду свідчить про поважність
причин пропуску строку на апеляційне
оскарження.

Сама по собі присутність сторони під
час проголошення вступної та
резолютивної частин рішення без
своєчасного отримання повного тексту
судового рішення унеможливлює як
визначення необхідності подання
апеляційної скарги, так і її
мотивування, що є обов'язковим
елементом апеляційної скарги згідно з
вимогами ст. 295 ЦПК України.

Також строк на апеляційне оскарження
підлягає поновлення з точки зору права
на доступ до правосуддя, проголошеного
ст. 55 Конституції України та ст. 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі Конвенція), яка ратифікована
Україною, гарантує право на
справедливий і публічний розгляд
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, при визначенні
цивільних прав і обов'язків особи чи
при розгляді будь-якого кримінального
обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі Bellet v. France Європейський суд з
прав людини (далі Суд), юрисдикцію
якого визнано Україною та остаточні
рішення якого є обов'язковими до
виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст.
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»),
зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції
містить гарантії справедливого
судочинства, одним з аспектів яких є
доступ до суду. Рівень доступу, наданий
національним законодавством, має бути
достатнім для забезпечення права особи
на суд з огляду на принцип верховенства
права в демократичному суспільстві.
Для того, щоб доступ був ефективним,
особа повинна мати чітку практичну
можливість оскаржити дії, які
становлять втручання у її права".

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1
ст. 6 Конвенції держава зобов'язана
забезпечити особам під час розгляду
справи в апеляційних судах в межах
юрисдикції таких судів додержання
основоположних гарантій, передбачених
ст. 6 Конвенції, з урахуванням
особливостей апеляційного
провадження, а також має братись до
уваги процесуальна єдність судового
провадження в національному правовому
порядку та роль в ньому апеляційного
суду (рішення у справі «Подбіельські та
ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU
Polpure v. Poland) № 39199/98, п. 62, 26 липня 2005 року).

У цьому зв'язку Суд нагадує, що «право
на суд», одним із аспектів якого є право
доступу, не є абсолютним і може
підлягати обмеженням; їх накладення
дозволене за змістом, особливо щодо
умов прийнятності апеляційної скарги.
Однак такі обмеження не можуть
обмежувати реалізацію цього права у
такий спосіб або до такої міри, щоб саму
суть права було порушено або зведено
нанівець. Ці обмеження повинні
переслідувати легітимну мету та
зберігати розумний ступінь
пропорційності між використаними
засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки
подання скарг, безумовно,
передбачаються для забезпечення
належного відправлення правосуддя і
дотримання принципу юридичної
визначеності. Зацікавлені особи
повинні розраховувати нате, щоці норми
будуть застосовані. У той же час такі
норми або їх застосування мають
відповідати принципу юридичної
визначеності та не перешкоджати
сторонам використовувати наявні
засоби (рішення у справі «Мельник проти
України» (Melnyk v. Ukraine), №23436/03, пункти 2223,
від28 березня 2006 року; рішення у справі
«Мушта проти України», №8863/06, пункти 37,
38, 47, від 18 лютого 2011 року).

Враховуючи те, що відповідач оскаржив
рішення апеляційного суду у межах
встановленого строку з дня отримання
08 вересня 2014 року копії цього рішення,
процесуальний строк на апеляційне
оскарження підлягав поновленню.

Тому доводи щодо пропуску строку на
апеляційне оскарження є
необґрунтованими.

На думку колегії суддів, позивачем не
доведено, що спірна квартира є спільною
сумісною власністю сторін, суд першої
інстанції зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи і
допустив неправильне застосування
норм матеріального права, колегія
суддів приходить до висновку, що на
підставі пунктів 3,4 частини 1 статті 309
ЦПК України оскаржуване судове рішення
підлягає скасуванню із ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 309, 313
- 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити .

Рішення Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2009
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7 про визнання договору дарування
квартири прихованою угодою, визнання
укладеним договору купівлі-продажу
квартири, визнання права власності на
1/2 частину квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: