Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Домніцького В.В.,

при секретарі судового засідання -
Єфремової М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

18.04.2014 року позивач звернувся до
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області із
вищезазначеним позовом, мотивуючи тим,
що 01.06.2012 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики № 1, відповідно до умов якого
останньому було надано грошові кошти в
сумі 350 000,00 грн. строком до 01.06.2013 року.
31.05.2013 року між сторонами було укладено
додаткову угоду № 1, згідно якої
сторони дійшли згоди щодо зміни
порядку виконання договору позики № 1,
а саме, шляхом передачі позикодавцеві
відступної. Однак, позивач зазначає, що
не зважаючи на наявність домовленості
сторін щодо усіх істотних умов
договору про передачу відступної,
відповідач ухиляється від належного
виконання взятих на себе зобов'язань
щодо передачі відступної,
нотаріального посвідчення відповідної
угоди, предмет відступної передати не
бажає, вважає укладені правочини
недійсними, на підставі чого позивач
звернувся до суду з даним позовом.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, подав заяву про
розгляд справи за його відсутності,
зазначив, що позовні вимоги підтримує
повністю, просить суд їх задоволити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, подав до суду заяву про
розгляд справи за його відсутності, при
цьому зазначив, що визнає позовні
вимоги позивача у повному обсязі, у
тому числі, укладені з позивачем
правочини, не заперечує проти
задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

01.06.2012 року між ОСОБА_1 (далі -
позикодавець) до ОСОБА_2 (далі -
позичальник) укладено договір позики №
1, відповідно до умов якого,
позикодавець передав у власність
позичальника грошові кошти у сумі 350
000,00 грн., в обмін на зобов'язання
позичальника повернути їх
позикодавцеві строком до 01.06.2013 року.

31.05.2013 року між позикодавцем та
позичальником укладено додаткову
угоду № 1 про зміну порядку виконання
договору позики № 1 від 01.06.2012 року, за
умовами якого сторони домовилися
припинити зобов'язання позичальника
щодо повернення позики, шляхом
передачі позикодавцеві відступної,
вид, склад, вартість, строки та порядок
передачі якої сторони узгодили
визначити окремою угодою.

Зі змісту угоди про передачу
відступної від 31.05.2013 року вбачається,
що сторони дійшли згоди щодо усіх
істотних умов договору про передачу
відступної, однак, як вбачається із
наявної в матеріалах справи заяви від
20.03.2014 року відповідач ухилявся від
виконання взятих на себе зобов'язань
щодо передачу відступної, у зв'язку з
чим позивач звернувся до суду за
захистом свого порушеного права.

Оцінивши докази, зібрані та досліджені
у ході судового розгляду справи, у їх
сукупності, суд прийшов до наступних
висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Судом встановлено, що сторони
правочину щодо передачі відступної
домовилися про всі істотні умови
договору - визначили вид, склад,
вартість, строки та порядок передачі
відступної,

об'єкти якої визначили пунктом 1.1 угоди
про передачу відступної від 31.05.2013 року
- будинок, який знаходиться за адресою:
м. Ужгород, вул. Шахтарів, 15; електронна
книга AirBook Liber; відеокарта Asus PCI-E Radeon HD 6670
1024 mb, а також жорсткий диск Transcend StoreJet 35T3
2TB 7200rpm 32 MB.

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Разом з тим, ч. 1 ст. 220 ЦК України
визначено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин,
який вчинений у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом
або домовленістю сторін.

Із аналізу положень статті 55 Закону
України «Про нотаріат», а також ч. 1 ст. 5
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» слідує, що
укладена сторонами угода про передачу
відступної від 31.05.2013 року є такою, що
підлягає нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації, так як
відповідно до п. 1.1 зазначеної угоди
предметом відступної, посеред іншого, є
нерухоме майно - житловий будинок.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що відповідач ухиляється
від належного виконання взятих на себе
зобов'язань щодо укладення угоди про
передачу відступної, її нотаріального
посвідчення та передачі предмета
відступної, підтверджуючи зазначене
наявністю заяви ОСОБА_2 від 20.03.2014 року.
Однак, твердження позивача в порядку
ст. 60 ЦК України не знайшли свого
підтвердження у ході розгляду справи,
оскільки вказане спростовується
заявою відповідача від 29.09.2014, наданою
суду, згідно якої відповідач визнав
факт та умови укладених з позивачем
правочинів.

Пунктом 13 Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№ 9 визначено, що вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними не відповідають
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів. Такі позови не
підлягають задоволенню.

Беручи до уваги відсутність перешкод
для нотаріального посвідчення та
виконання спірної угоди, що слідує із
позиції відповідача, який у судовому
засіданні визнав укладені з позивачем
правочини, враховуючи, що можливість
посвідчення нотаріальної угоди не
втрачена, суд вважає, що обставин,
передбачених ст.ст. 218 та 220 ЦК України,
для визнання договору дійсним у ході
розгляду справи не встановлено, у
зв'язку з чим у задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215, 294 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий
В.В.
Домніцький