У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Міжгірського районного суду від 16
червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк"
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Позивач зазначав,
що відповідно до договору від 18 жовтня
2006 року відповідачка отримала кредит у
розмірі 5 000 грн. зі сплатою процентів
за користування кредитом в розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 16 жовтня 2009 року.
Посилаючись на те, що банк умови
договору виконав, відповідачка кредит
у повному обсязі не повертає, у зв'язку
з чим станом на 04 вересня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі 30
598 грн. 17 коп., позивач просив стягнути з
відповідачки заборгованість за
кредитом в сумі 2 044 грн. 59 коп.,
заборгованість за процентами за
користування кредитом в сумі 9 496 грн. 57
коп., заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 1 575 грн.,
пеня 15 548, 76 грн., штраф (фіксована
частина) в сумі 500 грн. і штраф
(відсоткова складова) в сумі 1433 грн. 25
коп.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 16 червня 2014 року у позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення скасувати, ухваливши нове, яким
вимоги банку задовольнити.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів встановила слідуючі факти та
обставини.

18 жовтня 2006 року ПАТ "КБ "ПриватБанк"
надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі у
розмірі 5 000 грн. зі сплатою процентів
за користування кредитом в розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 16 жовтня 2009 року.

Відповідачка зобов'язалась повернути
кредит згідно графіку, рівними
частинами по 272,04 грн. до 16 жовтня 2009
року (а.с.6).

П. 2.2. договору встановлено
максимальний розмір вимоги, яка
забезпечується предметом застави та
складає 9 793, 44 грн. (а.с.7).

Банк звернувся до суду у травні 2014 року
з вимогою стягнути з відповідачки
заборгованість у розмірі 30 598, 17 грн.
яка станом на 04 вересня 2013 року
складається з:

- 2 044, 59 грн. тіло кредиту,

- 9 496, 57 грн. заборгованість за
процентами

- 1 575 грн. заборгованість по комісії

- 15 548,76 грн. пеня,

- 500 грн. штраф (фіксована частина),

- 1433 грн. 25 коп. штраф (відсоткова
складова)

До позовної заяви позивач приєднав
розрахунок заборгованості
відповідачки у розмірі 31 358, 49 грн..

Заборгованість за кредитом
розрахована за період з 19 жовтня 2006
року по 24 січня 2014 року та складається
з:

- 1 544, 59 грн. тіло кредиту,

- 10 245,88 грн. заборгованість за
процентами,

- 1 575 грн. заборгованість по комісії,

- 17 993,02 грн. пеня,

- 0,00 грн. штраф (фіксована частина)

-0,00 грн. штраф (відсоткова складова)

Згідно наданого банком розрахунку дата
останнього зарахування коштів в
рахунок погашення заборгованості
відповідачки 25 грудня 2007 року (а.с.4).

Останній платіж відповідачка була
зобов'язана зробити 16 жовтня 2009 року
(а.с.6).

Суд першої інстанції дослідивши
кредитно-заставний договір,
розрахунок банку, заяву відповідачки
про застосування строків позовної
давності в задоволенні позову ПАТ КБ
"ПриватБанк" до ОСОБА_1 відмовив в
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

В своїх запереченнях на рішення суду
банк до апеляційної скарги приєднав
нові докази, а саме виписку по рахунку
відповідачки за період з 03.07.2006 р. по
07.07.2014 року (а.с.41).

Представник банку стверджує, що
відповідно до виписки останнє
погашення заборгованості по кредиту
відповідачки 16.12.2013р. в розмірі 500 грн.,
отже строк позовної давності було
перервано та він почав відраховуватися
спочатку починаючи з 17.12.2013 р. та
спливає 17.12.2016р.

Жодних поважних причин неподання
даного доказу до суду першої інстанції
позивач не надав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила; за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261
ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції
вірно виходив із того, що позивачем в
силу положень ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5
ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України
пропущено строк позовної давності, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Згідно наданого позивачем розрахунку
заборгованості ОСОБА_1 останній платіж
за кредитним договором був здійснений
відповідачкою 25 грудня 2007 року.

Згідно графіку повернення кредиту
останній платіж відповідачка повинна
була здійснити 16 жовтня 2009 року.

Позовну заяву банк подав до суду в
травні 2014 року.

Доводи позивача що суд першої
інстанції не врахував платіж від 16
грудня 2013 р. колегія суддів оцінює
критично з наступних підстав.

Суд першої інстанції об'єктивно не мав
можливості врахувати даний платіж з
тих підстав, що даний платіж не знайшов
свого відображення в розрахунку
заборгованості який приєднав банк до
своєї позовної заяви.

Твердження апелянта що платіж від
16.12.2013р. перервав загальний та
спеціальний строк позовної давності
ґрунтується на хибному тлумаченні
норми закону.

Умовами договору встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
кредитного договору погашення кредиту
повинно здійснюватись відповідачкою
частинами кожного місяця, то початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Зі спливом строків позовної давності
до основної вимог, вважається, що
позовна давність спливла й до
додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно тощо), що
застосовується і до додаткових вимог
банку.

Внесення платежу поза межами строків
позовної давності не може свідчити про
переривання строку позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦК України
переривання позовної давності можливе
лише в межах позовної давності, а не за
її межами. Переривання передбачає
наявність двох строків позовної
давності до переривання та після нього,
після переривання позовна давність
починає перебіг заново. Отже, новий
строк починає перебіг безпосередньо з
того моменту, коли перервався
первісний.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду
від 16 червня 2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: