АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
Справа № 640/1463/14.
Головуючий І інст.: - Шмадченко С.І.
Провадження №22-ц/790/7438/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: - Кокоші
В.В.,

суддів: - Бобровського В.В.,
Шевченко Н.Ф.,

при секретарі: - Остапович Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 12 вересня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 -
про визнання правочину недійсним,

в с т а
н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6
звернулася в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог
зазначала, що вона є дружиною ОСОБА_7,
який у 2000 - 2004 роках відкрив ТОВ
«Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс».

У 2005 році вказане підприємство
захопили рейдери, після чого її чоловік
почав з ними судитися за відновлення
прав товариства.

Про ці обставини дізнався ОСОБА_8 та
запропонував її чоловікові, який
володів 85% статутного капіталу
товариства, інвестувати грошові кошти
у сумі 150 000 доларів США на розвиток ТОВ
«Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс», в тому числі на заходи
щодо повернення через суд незаконно
захопленого рейдерами майна
товариства, в обмін на 40 % статутного
капіталу ТОВ «Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс».

Протягом останніх п'яти років
ОСОБА_8 витрачав свої гроші на супровід
судових справ, що розглядалися у
цивільних та господарських судах за
позовами ТОВ «Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс».

18 листопада 2013 року вона дізналася,
що 24 квітня 2012 року її чоловік оформив
на ім'я ОСОБА_8 розписку, яка
відповідає ознакам договору позики, за
якою ОСОБА_8 начебто передав ОСОБА_7
грошові кошти в розмір 105 000 доларів США,
а її чоловік зобов'язався повернути
ОСОБА_8 грошовий борг до 1 грудня 2012
року. У випадку неповернення коштів
зобов'язався сплатити ОСОБА_8 штраф у
розмірі 50 % від суми боргу.

Вважала, що ОСОБА_8 гроші її
чоловікові ОСОБА_7 не передавав, видана
чоловіком розписка є безгрошовою, а
правочин укладеним між ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 є фіктивним та укладеним під
впливом обману.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 65 СК
України дружина має право на звернення
з позовом до суду про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її згоди, якщо
цей правочин виходить за межі дрібного
побутового.

Розписка, що має ознаки договору
позики укладений ОСОБА_7 не в інтересах
сім'ї, оскільки ним не отримано
будь-яких матеріальних цінностей, що
мали б наслідки стати об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Боргова
розписка виходить за межі дрібної
побутової, оскільки передбачає
еквівалент 105 000 доларів США, що складає
близько 840 000 грн. та 420 000 грн. штрафу.

Посилаючись на вказані обставини
та ст. ст. 203, 215, 230, 234 ЦК України, ч. 2 ст. 65
СК України, ОСОБА_6 просила суд визнати
недійсним правочин - боргову розписку
ОСОБА_7 від 24 квітня 2012 року, укладений
без її згоди з ОСОБА_8 про отримання
позики у сумі 105 000 доларів США. Стягнути
солідарно з відповідачів на її користь
понесені нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги
визнав.

При цьому посилався на те, що 24
квітня 2012 року він власноручно написав
ОСОБА_8 розписку про отримання грошей у
сумі еквівалентній 105 000 доларів США,
однак фактично гроші від ОСОБА_8 не
отримував. За домовленістю з ним ОСОБА_8
дійсно витрачав особисті гроші на
супровід судових справ за позовами ТОВ
«Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс».

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнав.

При цьому посилався на те, що
рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 16 січня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 20 березня 2014
року, з ОСОБА_7 на його користь стягнуто
заборгованість за договором позики від
24 квітня 2012 року в розмірі 802 764 грн.,
штраф в розмірі 401 382 грн., судові
витрати в розмірі 3441 грн., а тому
підстави для визнання договору позика
недійсним відсутні.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 12 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з його недоведеності.

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до роз'яснень, викладених
у пунктах 20, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не
може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що 24
квітня 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уклали
договір позики, відповідно до якого
ОСОБА_8 надав в борг ОСОБА_7 105 000 доларів
США. На підтвердження укладання
вказаного договору ОСОБА_7 видав йому
розписку, в якій зобов'язався повернути
ОСОБА_8 грошовий борг до 1 грудня 2012
року, в також зобов'язався в разі
порушення строків повернення боргу
сплатити позикодавцю штраф в розмірі 50%
від суми боргу ( а. с. 21).

Свої зобов'язання за договором
позики 24 квітня 2012 року ОСОБА_7 не
виконав та в обумовлений договором
строк грошовий борг ОСОБА_8 не
повернув.

Рішенням Київського районного суду
м. Харкова від 16 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 20 березня 2014 року, частково
задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7,
ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за
договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8
заборгованість за договором позики від
24 квітня 2012 року в розмірі 802 764 грн.,
штраф в розмірі 401 382 грн., судові
витрати в розмірі 3441 грн., а всього 1 207 587
грн.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Київського районного суду
м. Харкова від 16 січня 2014 року та
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 20 березня 2014 року
встановлено, що договір позики
укладений 24 квітня 2012 року між ОСОБА_8
та ОСОБА_7 відповідає вимогам чинного
законодавства, а підстав вважати його
фіктивним (ст. 234 ЦК України), або
укладеним під впливом обману (ст. 230 ЦК
України) відсутні (а. с.59-60, 61-65).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_6 не є стороною
правочину укладеного 24 квітня 2014 року
між позикодавцем ОСОБА_10 і
позичальником ОСОБА_7

Доказів того, що вказаним правочином
порушені її особисті майнові та
немайнові права, матеріали справи не
містять.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Зі змісту наведеної норми
вбачається, дружина, чоловік має право
на звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим із подружжя без її,
його згоди у разі розпоряджання майном,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Договір позики грошей, укладений 24
квітня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, не
є договором розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, вказаний договір
укладався не в інтересах сім'ї, не
породжує будь-яких прав та обов'язків
для позивачки ОСОБА_6, а тому відсутні
правові підстави для визнання його
недійсним.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про недоведеність позивачкою свої
позовних вимог та правомірно відмовив
їй у задоволенні позову про визнання
договору позики недійсним.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи та
заперечення сторін, дослідив надані
ними докази, дав їм належну оцінку та
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
про те, що договір позики між ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 не є неукладеним, не можуть
бути прийняті до уваги колегією суддів.

Вказані обставини спростовуються
ксерокопією розписки залученої до
справи, рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 16 січня 2014 року,
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 20 березня 2014 року, які на
теперішній час набрали законної сили
та є обов'язковими для виконання.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

у
х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м. Харкова від 12 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: