Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів:
Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за розпискою та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання розписки недійсною, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 29 травня
2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 07 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 50 тис.
грн заборгованості та судові витрати
зі сплати судового збору в сумі 500 грн,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідач відмовляється добровільно
виконувати свої зобов'язання з
повернення боргу за борговою розпискою
від 01 серпня 2005 року.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у
квітні 2014 року ОСОБА_4
звернулася до суду з зустрічним
позовом, у якому просила визнати
недійсною розписку від 01 серпня 2005
року, посилаючись на її безгрошовість.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 07 липня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики у сумі 50 тис.
грн та 500 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов
задовольнити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій в
повній мірі зазначеним вимогам закону
не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 10 квітня 2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як приватним
підприємцем, укладено договір оренди
землі, згідно з яким ОСОБА_4 передала
ОСОБА_3 у платне строкове користування
(п'ять років) належну їй земельну
ділянку площею 4,06 га, розташовану на
території Малоперещепинської
сільської ради.

Після закінчення строку дії договору
оренди ОСОБА_3 продовжив користуватися
земельною ділянкою ОСОБА_4 без
укладення нового або продовження дії
раніше укладеного договору, що
підтверджується довідкою, виданою
Виконавчим комітетом
Малоперещепинської сільської ради.

01 серпня 2005 року ОСОБА_4 отримала від
ОСОБА_3 у борг 50 тис. грн,
строком повернення до 01 серпня 2010 року.
Передача коштів підтверджується
розпискою, яка написана власноручно
відповідачем. Підпис ОСОБА_4 на
розписці посвідчено сільським головою
Сімійон М.Г.

На забезпечення повернення боргу 01
серпня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт,
яким заповіла ОСОБА_3 належну їй на
праві власності на підставі державного
акта на право власності на землю від 03
вересня 2002 року ІІІ-ПЛ № 027851
земельну частку (пай) площею 4,06 га,
розташовану на території
Малоперещепинської сільської ради.

31 липня 2013 року ОСОБА_4 скасувала
вказаний вище заповіт.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 визнала
факт написання розписки та отримання
грошових коштів, проте не погодилася з
розміром грошової суми, яку отримала за
розпискою, а саме: в суді першої
інстанції вона стверджувала, що
отримала 3 тис. грн, а в апеляційному
суді - 4 тис. грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що згідно з письмовою розпискою
ОСОБА_4 отримала в борг 50 тис. грн,
доказів того, що нею отримано меншу
суму ніж та, що зазначена в розписці,
вона не надала, обумовленої розпискою
грошової суми позивачу не повернула.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що позивач ОСОБА_3 не пропустив строк
позовної давності при зверненні до
суду з цим позовом, оскільки про
порушення свого права на повернення
боргу за борговою розпискою позивач
дізнався у 2013 році, після того, як
відповідач ОСОБА_4 скасувала заповіт та
почала вимагати повернення земельної
ділянки.

Проте погодитися з такими висновками
не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей
(ст. 1047 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України установлено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті. Статтею 1254 ЦК
України установлено, що заповідач має
право у будь-який час скасувати
заповіт.

Однак судами не здійснено правового
висновку щодо того, чи можна факт
скасування заповіту вважати поважною
причиною пропуску строку позовної
давності при зверненні до суду з
вимогою про стягнення заборгованості
за договором позики, як вважав суд
першої інстанції, або обставиною, яка
впливає на обрахування строку позовної
давності, як визначив суд апеляційної
інстанції.

Відхиляючи апеляційну скаргу,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
ст. 213, 214, 315 ЦПК України належним чином
не перевірив доводів апеляційної
скарги, а також законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору; в
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції при вирішенні первинного
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за розпискою порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
постановлена у справі ухвала
апеляційного суду в частині залишення
без змін рішення суду першої інстанції
щодо вирішення первісного позову
ОСОБА_3 - скасуванню з направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

У частині залишення без змін рішення
суду першої інстанції щодо вирішення
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання розписки недійсною ухвала
суду апеляційної інстанції є законною
й обґрунтованою, відповідає вимогам ст.
315 ЦПК України, відсутні підстави для її
скасування, тому ухвала апеляційного
суду в цій частині підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 07 липня 2014 року в частині
вирішення первинного позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
розпискою скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 07 липня 2014 року в частині
вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак