Справа № 439/636/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4707/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Кабаля І.І.

Суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.

При секретарі: Олексів О.А.

З участю:ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 27 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа служба у справах дітей
Бродівської РДА про надання дозволу на
виїзд за межі України неповнолітньої
дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням суду позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа служба у справах дітей
Бродівської РДА про надання дозволу на
виїзд за межі України неповнолітньої
дитини задоволено.

Дозволено громадянину України,
малолітній ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзд
за кордон в Болгарію з 15 червня 2014 року
по 15 вересня 2014 року в супроводі матері
ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька
ОСОБА_2.

Дозволено виготовлення проїзного
документу дитини - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1
на право тимчасового виїзду з України
разом з матір'ю ОСОБА_4, без згоди та
супроводу батька ОСОБА_2, із
прямуванням до Болгарії в період з 15
червня 2014 року по 15 вересня 2014 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В
апеляційній скарзі посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, при неповно
з'ясованих обставинах справи. Вказує,
що суд не врахував рішення комісії з
питань захисту прав дитини Бродівської
РДА про визначення способу його участі
у вихованні дочки. Також позивачкою не
надано жодного доказу, що їх дочці буде
безпечно та створено умови для
нормального проживання. Вважає, що
позивачка шукає будь-які способи аби
вивезти дочку на постійне місце
проживання за кордон. Зазначає, що
нормами чинного законодавства надано
суду право приймати рішення щодо
виїзду дитини за кордон при умові
строкової конкретно визначеної
поїздки з зазначенням країни та часу
перебування. Однак суд, надаючи дозвіл
без згоди батька оформити документи на
виїзд за межі України надав дозвіл на
неодноразові виїзди без його згоди.
Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що він чинить першкоди в
наданні дозволу на виїзд дочки за
кордон. Просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта та його представника на
підтримання мотивів, викладених в
апеляцій скарзі, представника позивача
на їх заперечення, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Згідно із ст.ст.3,4,15 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України. Особа
повинна довести, що дійсно має права,
свободи чи інтерес, про захист яких
вона просить, і це право, свобода чи
інтерес порушені відповідачем у
цивільно-правових відносинах. Суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, сімейних,
трудових відносин.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту частин 2 і 3
статті 13 ЦК України при здійсненні
своїх прав особа зобов»язана
утримуватись від дій, які могли б
порушити права інших осіб; не допустити
дій з наміром завдати шкоди іншій
особі, а також не допустити зловживання
правом в інших формах. Порушення особою
наведених положень у відповідності до
ч.3 ст.16 ЦК України може бути підставою
для відмови судом у захисті цивільного
права та інтересу цієї особи.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України, за
приписами частини 3 якої звертаючись
до суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту.

Відповідно з ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, з 17 травня 2008 року
по 20 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебували у шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після
розірвання шлюбу у 2012 році (а.с.7) донька
постійно проживає з позивачкою (а.с.11).
Відповідно до рішення комісії з питань
захисту прав дитини Бродівської РДА №57
від 05.12.2012 р. визначено спосіб участі
батька ОСОБА_2 у вихованні доньки
ОСОБА_6, щотижня кожного дня з 16.00 год. до
19.00 год. (а.с.32).

Задовольняючи позов та надаючи дозвіл
на виїзд дитини за кордон у супроводі
матері до Болгарії з 15 червня 2014 року по
15 вересня 2014 року без згоди та
супроводу батька ОСОБА_2, а також
надаючи дозвіл на оформлення у
відповідних установах проїзних та
інших документів для виїзду
малолітньої дитини за межі України без
згоди батька, суд першої інстанції
виходив з того, що такий дозвіл
відповідатиме інтересам дитини,
оскільки відповідач (батько дитини)
своїми діями безпідставно перешкоджає
матері дитини забезпечити належний
рівень оздоровлення дитини, а також що
між сторонами напружені відносини,
разом вони не проживають, відтак
відповідач певним чином вчиняє
перешкоди у тимчасовому виїзді дитини
за кордон.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване
рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно з ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції вірно керувався
приписами ст.ст. 3, 6 Конвенції про
права дитини, в яких вказано, що в усіх
діях щодо дітей незалежно від того чи
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питанням соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини,
держави-учасниці забезпечують у
максимально можливій мірі життя і
здоровий розвиток дитини, а також
вимогами ст.ст.7,155 СК України
відповідно до яких дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, які встановлені Конституцією
України та Конвенцією про права дитини,
а батьківські права не можуть
здійснюватись всупереч інтересам
дитини.

Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки
мають право звертатися до суду за
захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Громадянин України не може бути
позбавлений права в будь-який час
повернутися в Україну.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України
конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені,
крім випадків, передбачених
Конституцією України.

У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів) піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України "Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України" та
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року №57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України» виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-тирічного
віку, і без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду.

За змістом п.2 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, проїзний документ дитини є
документом, який дає право на виїзд з
України і в»їзд в Україну дитини -
громадянина України в пунктах пропуску
через державний кордон та пунктах
контролю.

Згідно п.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, виїзд з України громадян, які
не досягли 16-тирічногго віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків, за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску, а також без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків, зокрема, у разі пред»явлення
рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-тирічного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

У ст.141 СК України визначена рівність
прав і обов»язків батьків відносно
дитини.

Таким чином, законодавством України
передбачена можливість вивезення
дитини за кордон без надання згоди
одного з батьків на підставі рішення
суду лише за умови зазначення
конкретної держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме із висновку Комісії з питань
захисту прав дитини Бродівської
райдержадміністрації від 31.03.2014 року
№15, комісія розглянула заяву ОСОБА_4 та
вирішила надати дозвіл на виїзд
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордон у
супроводі матері (а.с.10).

Крім того, як пояснив представник
позивачки в суді апеляційної інстанції
позивачка має намір виїжджати за
кордон разом з дочкою ОСОБА_6 на
нетривалий час для оздоровлення на
морі, а на постійне місце проживання
виїзджати за кордон немає наміру.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в»їзду
в Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на пастві рішення суду. Проїзний
документ дитини видається центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
громадянства.

Проїзний документ на дитину
оформляється терміном на три роки але
до досягнення нею 18-річного віку.

Відповідно до п.1 Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№231 від 31 березня 1995 року, проїзний
документ дитини є документом, який
посвідчує особу і підтверджує
громадянство України особи, на яку вони
оформлені і дають право цій особі на
виїзд з України і в»їзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, визначено, що оформлення
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі, коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчена нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ можу бути оформлено на
підставі рішення суду. Для дітей віком
від 14 до 18 років у заяві зазначається
відсутність обставин, що обмежують
згідно із законодавством право їх
виїзду за кордон.

Таким чином, оскільки сторони у шлюбі
не перебувають, оформлення проїзного
документа дитини може бути здійснено
на підставі заяви того з батьків, з ким
проживає дитина (справжність підпису
якого засвідчено нотаріально), а на
підставі рішення суду - лише коли інший
з батьків заперечує проти цього, на
підтвердження чого повинно бути надано
відповідні докази. З пояснень
представника позивачки в суді
апеляційної інстанції вбачається, що
про оформлення проїзного документу
дитини позивачка по справі у
компетентні органи не зверталась, а
відтак і відмови в оформленні такого не
отримувала

Тому, колегія судді приходить до
висновку, що висновки суду першої
інстанції про необхідність надання
позивачці дозволу на виготовлення
проїзного документа та будь-яких інших
документів для виїзду дитини за кордон,
не відповідають нормам
матеріального права. Рішення в суду в
цій частині підлягає скасуванню із
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, оскільки судом першої
інстанції не виконано всі вимоги
цивільного судочинства, неповно
з»ясовано обставини справи, на які
сторони посилаються як на підстави
своїх вимог та заперечень. Висновки
суду першої інстанції, викладені у
оскаржуваному рішенні, лише частково
відповідають обставинам справи, що
полягає у помилковому визначенні
юридичних наслідків цих обставин.
Таким чином, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст. ст. 303,304,307 ч.1 п.2, 304 ч.1
п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 27 травня 2014 року
в частині надання дозволу на
виготовлення проїзного документу
дитини - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 на право
тимчасового виїзду з України разом з
матір'ю ОСОБА_4, без згоди та супроводу
батька ОСОБА_2, із прямуванням до
Болгарії в період з 15 червня 2014 року по
15 вересня 2014 року скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, може
бути оскаржене у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:
Кабаль І.І.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький
Д.І.