Справа № 496/1554/14-ц
Провадження 2/496/1002/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30.09.2014 року
Біляївський районний суд

Одеської області

в складі головуючого судді Крачкової
С.В.

при секретарі Гайдейчук К.В.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Біляївка цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
яка також діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа відділ опіки та піклування
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про виселення в зв'язку з неможливістю
сумісного проживання

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відповідачів про
виселення їх з неповнолітнім сином
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового
будинку, який належить йому на праві
приватної власності та розташований в
АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що близько 10
років назад він на прохання своєї
доньки ОСОБА_3 дозволив їй з чоловіком
та дитиною тимчасово проживати в цьому
будинку. Через деякий час він зрозумів,
що відповідачі мають намір постійно
проживати в його будинку. При цьому між
ними почалися сварки , відповідачі
погрожують йому розправою, нецензурно
висловлюються на його адресу, в зв'язку
з чим він неодноразово звертався до
правоохоронних органів із заявами про
неправомірну поведінку відповідачів.
Протягом декількох років він разом з
співмешканкою живе в літній кухні, а
відповідачі займають житловий будинок.

Посилаючись на ці обставини, позивач з
підстав, передбачених ст.ст. 316, 317, 379, 386
ЦК України та ст.. 116 ЖК України просить
виселити відповідачів.

В судовому засіданні позивач на позові
наполягав, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві. При цьому
пояснив, що відповідачі проживають в
будинку приблизно з 2003-2004 рр.. Без його
дозволу здійснюють прибудови до
будинку, чинять сварки з ним та його
співмешканкою, погрожують йому,
перешкоджають користуватись будинком,
двором та городом, а він змушений жити
протягом декількох років в літній
кухні.

Відповідачі в судовому засіданні 4.06.2014
року позов не визнали і пояснили, що в
2000 році відповідач сам запросив їх
переїхати і проживати разом з ним. Вони
з дитиною живуть в будинку, а
відповідач - в іншому маленькому
будинку за цією ж адресою, це було його
особисте бажання. Протягом тривалого
часу позивач та відповідач разом
працювали, а коли між ними виник
конфлікт, пов'язаний з роботою, то
почались сварки і вдома. Позивач
неодноразово звертався з заявами до
міліції, але до адміністративної
відповідальності вони не
притягувались. В подальшому в судове
засідання 30.09.2014 року відповідачі та їх
представник не з'явились, але подали до
суду заяву про розгляд справи за їх
відсутності.

В судове засідання представник органу
опіки та піклування Усатівської
сільської ради неодноразово не
з'явився, хоча належним чином
повідомлявся про день розгляду справи.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7
пояснив, що на прохання позивача, який
зателефонував та повідомив, що донька з
зятем погрожують йому, приїздив до них
додому, але погроз на адресу позивача
не чув.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8
пояснив, що зі слів ОСОБА_2 йому відомо,
що донька з зятем без його згоди
здійснюють перебудови в будинку,
погрожують йому і він їх боїться.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9
пояснила, що живе однією сім'єю з
позивачем в літній кухні, а його донька
з чоловіком займають будинок, між ними
виникають сварки з-за того, що ОСОБА_2 не
дозволяє їм здійснювати перебудови та
добудови в будинку та у дворі.
Відповідачі погрожують та ображають
його.

Заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
№597 від 17.02.2005 року ОСОБА_2 на праві
приватної власності належить житловий
будинок з надвірними спорудами, що
розташований в АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

У вказаному будинку відповідачі
проживають без реєстрації, поселились
в будинок на початку 2000-х років за
згодою позивача у якості членів його
сім'ї, але приблизно 4-5 років назад вони
припинили сімейні стосунки і позивач
перейшов жити в літню кухню за цією ж
адресою. Цю обставину підтвердив в
судовому засіданні і сам позивач.

Відповідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу, якою встановлено, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України « Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України» №2 від 12.04.1985 року при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження,
що застосовуються судами,
прокурорами, органами внутрішніх
справ, адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців

будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Виходячи з офіційного характеру
заходів запобігання й громадського
впливу, які мають передувати виселенню
винного на підставі ст. 116 ЖК України
без надання іншого жилого приміщення, і
відповідно до правил ст. 59 ЦПК України
про допустимість доказів факт
застосування заходів запобігання та
громадського впливу, що застосовуються
вищезазначеними особами, повинні
підтверджуватися письмовими доказами
(постанови, рішення та ін.).

В порушення цих вимог позивач в
позовній заяві не навів жодного факту
того, що відповідачі порушували
правила співжиття, які роблять
неможливим для позивача проживання з
ними у будинку та про те, що до них за це
застосовувалися заходи запобігання
або громадського впливу. Надані
позивачем документи з Біляївського РВ
ГУ МВС України в Одеській області (
а.с.19-22, 24, 49) про вищезазначене не
свідчать, а лише містять інформацію про
те, що між сторонами встановилися
конфліктні стосунки з приводу
користування відповідачами житловим
будинком, двором та городом.

Більш того, ці докази вже були
предметом дослідження при розгляді
судом аналогічного позову ОСОБА_2 в 2013
році, а докази, долучені до матеріалів
справи в ході цього судового розгляду
(а.с.58,59, 81-88) стосується обставин, які
виникли після звернення позивача до
суду з цим позовом і також не містять
інформації про застосування до
відповідачів заходів попередження або
громадського впливу.

Зі змісту ч.1 ст. 116 ЖК України випливає,
що її положення застосовуються тільки
щодо осіб, які проживають в одній
квартирі чи в одному будинку. В
судовому засіданні було встановлено і
підтверджено сторонами, що вони
проживають окремо: позивач живе в
літній кухні, а відповідачі займають
житловий будинок, тобто відсутня одна
із умов - сумісне проживання.

Фотознімки, надані позивачем (а.с.50-52),
суд не приймає до уваги як докази,
оскільки вони можуть бути
підтвердженням тільки факту
самочинного будівництва
відповідачами, що не є підставою для
виселення.

Посилання позивача на те, що
відповідачі чинять йому перешкоди в
користуванні його майном, городом і
мають у власності інше житло також не є
підставою для виселення відповідачів.

Враховуючи викладене, суд не вбачає
законних підстав для виселення
відповідачів, а тому в задоволенні
позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Керуючись ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ч. 1 ст. 116, ст.ст. 156, 157 ЖК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка також діє
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа відділ опіки та
піклування Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про виселення в зв'язку з неможливістю
сумісного проживання - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 діб до
Одеського апеляційного суду через
Біляївський районний суд.

Суддя :
С.В. Крачкова