Справа № 212/5828/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
Жовтневий районний суд міста Кривого
Рогу, у складі: головуючого судді -
КУЛІГІНОЇ Т.Д., при секретарі - КУРДЕЛЯС
А.О., за участю представника позивача -
ОСОБА_2, представника відповідача -
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні, у залі суду в місті
Кривому Розі цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 05.07.2013 року звернувся
до суду з позовом до відповідача
ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Представник позивача ОСОБА_4 в
судовому засіданні - ОСОБА_2 підтримала
позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в
повному обсязі, та просила суд стягнути
з відповідача на користь позивача 36720
грн., що еквівалентно 45.000 доларів США,
три відсотки річних від простроченої
суми боргу в розмірі 33048 грн.,та у
відшкодування судових витрат,
сплачених позивачем при зверненні до
суду 3441.00 грн.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не
визнав та просив суд відмовити в
задоволені позовних вимого ОСОБА_4 в
повному обсязі, мотивуючи тим, що гроші
фактично у ОСОБА_4 він брав для свого
знайомого ОСОБА_6, а розписку написав
від свого імені тому, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 на той час не були особисто
знайомі і такою була вимога ОСОБА_4, до
якого він, як до свого товариша
звернувся з проханням допомогти
грошима ОСОБА_6 В розписці є підписи
двох свідків, у тому числі і ОСОБА_6 В
подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_6
познайомилися особисто, і ОСОБА_6 також
писав розписку ОСОБА_4 про те, що
отримав у борг гроші. Розписку, яку
ОСОБА_4 пред'явив суду він повинен був
повернути йому - ОСОБА_5, але не
повернув, бо сума грошей зазначена в
розписці, яку писав він 27.08.2008 року і
сума грошей , яку писав ОСОБА_6 29.06.2009
року це ті самі гроші, але вже з
відсотками за користування, що
визначили між собою за домовленістю
ОСОБА_4 і ОСОБА_6 Крім того, він вважає,
що строк позовної давності для
звернення до суду з позовом про
стягнення боргу. Він не підтверджує
той факт, що віддавав ОСОБА_4 40 000 грн.,
влітку 2010 року.

Дослідивши надані суду письмові
докази, вислухавши сторони, суд прийшов
до висновку про те, що позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу - підлягає
задоволенню частково, за наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
27.08.2008 року (мовою оригіналу) « ОСОБА_7
(дані про народження, місця проживання
та паспорту) …Одолжил у ОСОБА_8 деньги в
сумме 230.00 грн.( двести тридцать тисяч
грн.), что эквивалентно 50.000 $ США
(пятьдесят тисяч долларов США), сроком
до первого декабря 2008 г. Расписка
написана в присутствии свидетелей
ОСОБА_9(дані про народження, місця
проживання та паспорту) ОСОБА_10(дані
про народження, місця проживання та
паспорту). Деньги обязуюсь отдать в
сток, к ОСОБА_8 претений не имею… 27
августа 2008 г. (підпис ОСОБА_7.) », як
зазначено у розписці виконаній
рукописним текстом, оригінал якої
додано представником позивача до
матеріалів цивільної справи.

При цьому, слід зазначити, що в
розписці дійсно де зазначено прізвище
«ОСОБА_11.» є підпис ОСОБА_6, але
відсутній підпис після зазначеного
запису «ОСОБА_10.»

На зворотній сторінці цієї розписки
міститься бланк «Соглашение»,
виконаний печатним текстом, з
помарками, рукописним текстом виконано
запис (мовою оригіналу) « 09 июля 2010
года в 12 часов 30 минут ОСОБА_7 отдал мне
деньги в сумме 40000 (сорок тисяч) гривен,
что эквивалентно 5000 (пять тисяч)
долларов США. Остаток долга 45 000 (сорок
пять тисяч) долларов. 09.07.2010 ОСОБА_8 -
(підпис) , ОСОБА_5 - (підпис)»

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_5 не заперечував той факт, що
розписка 27.08.2008 року дійсно написана
від його імені та ним підписана.

Не заперечував відповідач ОСОБА_5 і
справжність свого підпису у розписці
від 09.07.2010 року, заперечуючи при цьому
сам факт повернення грошових коштів
(частки суми позики) 09.07.2010 року, в сумі
40000 (сорок тисяч) гривен, що свідчить про
його непослідовність, але пояснює його
мотивацію щодо пропуску строку
позовної давності для звернення до
суду з позовом позивача ОСОБА_4,
оскільки з часу, встановленого в
розписці від 27.08.2008 року строку
повернення позики - 01.12. 2008 року, минуло
більш ніж три роки.

Посилання відповідача на те, що 27.08.2008
року гроші він позичав для ОСОБА_6, і які
потім іх і передав, не змінює суть
події, оскільки, після отримання
грошей, за текстом розписки
нецільового призначення, ОСОБА_5 мав
можливість розпоряджатися сумою
грошей на свій власний розсуд.

Разом з тим, відповідачем надано суду
письмові докази цивільної справи
(Справ № 2/0124/350/2012) за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про стягнення
суми боргу за договором позики,
визнання дійсним завдатку, звернення
стягнення, відповідно до якого
Ялтинський міський суд 02.04.2012 року
постановив рішення, відповідно до
якого з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_4
стягнуто суму боргу за договором
позики 72 4400 грн., та судовий збір у сумі
1700 грн., а всього 726100 грн. Рішення
набрало законної чинності, та 04.05.2012
року ОСОБА_4 отримав виконавчий лист, що
підтверджено копією протоколі
судового розгляду, копією рішення суду,
та заявою стягувача на отримання (та
отримання) виконавчого листа.

З тексту судового рішення вбачається,
що судом встановлено факт отримання
позики ОСОБА_6 у сумі 400 000.00 грн., від
ОСОБА_4 29.06.2009 року, і що підтверджено
копією розписки за підписом ОСОБА_6 від
29.06.2009 року.

З тексту розписи ОСОБА_6 від 29.06.2009
року, вбачається, що цю розписку ОСОБА_6
підписав і відповідач ОСОБА_5, який,
згідно до запису гарантував порядність
угоди (повернення грошей).

Разом з тим, з тексту рішення
Ялтинського міського суду від 02.04.2012
року вбачається, що ОСОБА_6 жодним
чином не посилався за свідчення ОСОБА_5
з приводу отримання ним позики від
ОСОБА_4, не спростовував дату і суму
отриману ним позики від ОСОБА_4 29.06.2009
року.

Важаючи на те, що відповідач ОСОБА_5
посилається на те, що гроші, які
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 за
рішенням Ялтинського міського суду від
02.04.2012 року, і є тією самою спірною
сумою з відсотками, які позивач ОСОБА_4
просить стягнути з нього, суд вважає, що
це його обґрунтування є безпідставним,
оскільки обставини, які встановлено
рішенням Ялтинського міського суду від
02.04.2012 року, протирічать його поясненню,
і відповідно до вимог ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України, не
потребують додаткового доведення.

Спеціальний характер допустимості
доказів - це правила, які встановлюють
використан ня певних доказів для
встановлення обставин справи
(позитивна допустимість) або
забороняють використання певних
доказів (негативна допустимість). Якщо
відповідно до вимог закону потрібна
нотаріальна форма правочину, то суд
повинен мати відповід ний документ,
який відповідає таким вимогам.

Відповідно до статей 1047, 1051 Цивільного
кодексу України, якщо договір позики
має бути укладений у письмовій формі,
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця (негативна допустимість).

Разом з тим, за клопотанням
відповідача ОСОБА_5, допитаний в
судовому засіданні у якості свідка , -
ОСОБА_15 , підтвердив факт отримання
грошей ОСОБА_5 від ОСОБА_4

Натомість свідок ОСОБА_10 допитана в
судовому засіданні у якості свідка, за
клопотанням відповідача
ОСОБА_5.(прізвище якої є в розписці),
пояснила суду, що про факт отримання
позики її повідомили по телефону,
запитали її анкетні данні, але при
самій передачі грошової позики вона не
була присутня, і не підписувала ніякої
розписки, оскільки в той час (час
дзвінка) знаходилася в іншому місці.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного
кодексу України - За договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Разом з тим, форма договору позики
визначена в ст.1047 Цивільного кодексу
України - Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.3 ст.1049 Цивільного
кодексу України - Позика вважається
повернутою в момент передання
позикодавцеві речей, визначених
родовими ознаками, або зарахування
грошової суми, що позичалася, на його
банківський рахунок.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що позичальник -
відповідач ОСОБА_5 повернув частину
боргу 09.07.2010 року, поза межами строку,
який було оговорено під час позики «до
первого декабря 2008 г.», чим перервав
загальний строк позовної давності, що
може бути застосовано у разі
неналежного виконання стороною взятих
на себе обов'язків.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 251
Цивільного кодексу України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Разом з тим, із настанням певної події,
що має юридичне значення, законодавець
пов'язує термін, який визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251
та ч.2 ст.252 Цивільного кодексу України).

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу, що передбачено ст.
256 Цивільного кодексу України. Загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, відповідно до ст.
257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 264 Цивільного
кодексу України - Перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Таким чином, повернувши частину боргу
позивачу 09.07.2010 року, відповідач ОСОБА_5,
фактично перервав перебіг загального
строку позовної давності - трьох років,
оскільки позивач ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 05.07.2013 року
(вх..№18921), тобто, в межах загального
строку позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що позивачем
ОСОБА_4 не пропущено строк позовної
давності для звернення до суду з
позовом про стягнення боргу.

Відповідно до вимог ст.1048 Цивільного
кодексу України - Позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики. Договір позики
вважається безпроцентним, якщо: 1) він
укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін; 2)
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Разом з тим, з тексту розписки від
27.08.2008 року вбачається, що ні позивачем,
ні відповідачем, не було передбачено
одержання процентів від суми позики,
тобто, це питання сторони не
обговорювали (не описували), а тому
пояснення відповідача про те, що сума
процентів (винагороди) від суми позики
була закладена в загальну суму позики,
будь яким іншим доказом, не
підтверджено.

Відповідно до вимог ст.1050 Цивільного
кодексу України - Якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму,
відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, а саме: Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, відповідальність за
несвоєчасне повернення позики
відповідача ОСОБА_5 становить: / 230 000.00
грн. - 40 000.00 грн. = 190 000.00 грн./, /190 000.00 грн.
: 100 х 3% х 1495 днів = 23 473 грн. 50 коп.

Відповідно до ст.1049 Цивільного
кодексу України - Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором, а таким чином,
розрахунок суми боргу за договором
позики не може бути залежним від
еквівалентності до долару США (на час
звернення позивача до суду), оскільки
позика становила суму грошових коштів
в національній валюті держави Україна -
гривні.

Вирішуючи спір, суд виходить з вимог
положень ч.1 ст.10
Цивільного-процесуального кодексу
України, відповідно до яких, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості, що передбачає
свободу в наданні суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, та ч.1 ст. 60
Цивільного-процесуального кодексу
України, відповідно до якого кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
та вважає, що рішення суду не може бути
постановлено на припущеннях.

Аналізуючи надані суду докази, в їх
сукупності, суд прийшов до висновку що
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу - підлягає задоволенню частково,
саме: з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 слід
стягнути: суму основного боргу - 190 000
(сто дев'яносто тисяч) гривень, та три
відсотки річних від простроченої суми
боргу - 23 473 (двадцять три тисячі
чотириста сімдесят три) гривні 50
копійок.

Відповідно до ст.ст. 79, 80, 88
Цивільно-процесуального кодексу
України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 слід
стягнути у відшкодування судових
витрат, пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог - 2 134 (дві
тисячі сто тридцять чоти )гривні 74
копійки.

Керуючись ст.ст. 264, 625, 1046, 1047, 1048, 1049,1050
Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 60,
79, 80, 88, 212, 213, 214, 215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4,
суму основного боргу - 190 000 (сто
дев'яносто тисяч) гривень, та три
відсотки річних від простроченої суми
боргу - 23 473 (двадцять три тисячі
чотириста сімдесят три) гривні 50
копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, у
відшкодування судових витрат - 2 134 (дві
тисячі сто тридцять чоти )гривні 74
копійки.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Кривого Рогу, протягом десяти днів з
дня його оголошення.

СУДДЯ:
КУЛІГІНА Т.Д.