АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий
суддя / По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_1, малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3,
інтереси яких представляє ОСОБА_1,
третя особа без самостійних вимог
Служба у справах дітей Вижницької
районної державної адміністрації, про
виселення, за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 09 липня 2014
року,-

встановила:

У червні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернувся до суду з зазначеним позовом.

Посилався на те, що між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 23.10.2007 року був
укладений кредитний договір
№CVG0GA, відповідно до умов якого
остання отримала кредит у розмірі 8875,20
дол. США з кінцевим терміном повернення
до 20.10.2017 року.

У забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та
відповідачкою 23.10.2007 року укладено
договір іпотеки №CVG0GA, відповідно
якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру, загальною
площею 41,00, житловою площею 18,50 кв.м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
належить їй на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу.

Відповідачка свої зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконувала, у зв'язку з чим ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся до суду з

____________________________________________________________________

22ц-1294 / 2014 р.
Головуючий у 1 інстанції Кибич
І.А.

Категорія 27
доповідач Савчук
М.В.

позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки. Заочним рішенням
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 12 березня 2013
року звернуто стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру загальною
площею 41,00, житловою площею 18,50 кв.м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки
ПАТ КБ «Приватбанк».

Після прийняття цього
рішення позивачем було надіслано
відповідачам письмове повідомлення -
вимогу про звільнення квартири.

Оскільки дану вимогу позивача не було
виконано відповідачами добровільно,
позивач просив виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_2, які зареєстровані та
проживають у квартирі (предмет іпотеки)
та вирішити питання щодо судових
витрат.

Рішенням Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 09 липня 2014 року у задоволенні
позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» просить рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 09 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову у повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
оскільки підстав передбачених чинним
законодавством для відмови у позові
відсутні.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03.06.2014 року №
1304-VII захищено права та інтереси
громадян від примусового позбавлення
їх житла, а тому виселення відповідачів
є таким, що суперечитиме зазначеному
Закону.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки спір між сторонами пов'язаний
з процедурою звернення стягнення на
предмет іпотеки та відносини щодо
виселення відповідачів з житлового
будинку виникли як результат
реалізації звернення стягнення на
іпотечне майно, яке в силу вимог
законодавства не може бути примусово
стягнуте, відсутні підстави для
задоволення позову.

Судом першої інстанції установлено,
що 23.10.2007 року між позивачем ПАТ КБ
«Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_1
був укладений кредитний договір №
CVG0GA, відповідно до умов якого
відповідачка отримала кредит у розмірі
8875,20 дол. США зі сплатою 11,04 % річних на
суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення до 20.10.2017 року.

У забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та
відповідачкою 23.10.2007 року укладено
договір іпотеки №CVG0GA, відповідно
якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру, загальною
площею 41,00, житловою площею 18,50 кв.м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
належить їй на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 12.03.2013 року позов ПАТ КБ
«Приватбанк» про звернення стягнення
на предмет іпотеки задоволено. В
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № CVG0GA від
23.10.2007 року станом на 18.10.2011 року в сумі
11995,16 доларів США звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки.

Згідно повідомлення ПАТ КБ
«ПриватБанк» від 31.01.2014 року
вбачається, що відповідачці ОСОБА_1
було направлено вимогу звільнити в
тридцятиденний строк добровільно
квартиру, на яку звернуто стягнення,
яка отримана нею, що підтверджується
повідомленнями з рекомендованих
листів, проте відповідачка у
добровільному порядку помешкання не
звільнила.

Згідно довідки від 22.01.2014 року
виконкому Берегометської селищної
ради в спірній квартирі зареєстровані
та проживають ОСОБА_1, малолітні діти
ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а.с. 15).

Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей і виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Вимоги ч. 3 ст. 109 ЖК України та ч. 2 та ч. 3
ст. 40 Закону України «Про іпотеку»
позивачем виконані.

07 червня 2014 року набув чинності Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» і п. 1 ч. 1 цього Закону
передбачено, що протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті за умовами, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується за місцем постійного
проживання позичальника (майнового
поручителя) або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно, і загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Згідно із ст. 4 протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

Судом першої інстанції установлено,
що відповідачу надано споживчий кредит
в іноземній валюті, загальна площа
спірної квартири становить 41,00 кв.м. і
це є єдиним місцем їх проживання, а тому
вищезазначений закон підлягає
застосуванню незалежно, на якому етапі
знаходиться виконання рішення суду,
яким звернено стягнення на предмет
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості по кредитному договору,
і протягом дії Закону накладено
тимчасовий мораторій на примусове
виконання таких рішень і на стадії
виконавчого провадження.

Предмет іпотеки
використовується відповідачами, як
місце їх постійного проживання, а
банком не доведено належними засобами
доказування, що відповідачі, в тому
числі позичальник мають у власності
інше нерухоме житлове майно, а тому
доводи апеляційної скарги в цій
частині колегія сприймає критично.

Оскільки вимога про виселення є
похідною від вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки, рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки не виконано та, враховуючи дію
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у позові.

Таким чином, посилання апелянта на
неправомірність застосування судом
першої інстанції Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» є
безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
з'ясував обставини справи, на які
сторони посилалися як на підставу для
своїх вимог і заперечень, правильно
застосував закон, що регулює спірні
правовідносини, та дійшов правильного
висновку про відмову у позові. Таким
чином, рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Доводи апелянта про порушення
судом норм процесуального та
матеріального права, на думку
апеляційного суду, не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи, на
правильність висновків суду не
впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 09 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді: