У х в а л а

20 жовтня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Закропивного
О.В., Мазур Л.М.,Савченко В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: десята київська
державна нотаріальна контора, Головне
управління юстиції в м. Києві,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві, про
поділ спільного майна подружжя,
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
права власності на частки квартири та
визнання частково недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом, договору купівлі-продажу
квартири і договору дарування
квартири,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя, встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності на частки квартири та
визнання частково недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом, договору купівлі-продажу
квартири і договору дарування
квартири. В обґрунтування позову
зазначав, що він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 05
березня 1983 року по 23 березня 1993
року, від якого народилися діти ОСОБА_5
та ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу з
ОСОБА_4, продовжували проживати однією
сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, та вести
спільне господарство до моменту смерті
дружини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За період шлюбу вони придбали за
спільні кошти однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Зазначена квартира являється
спільною сумісною власністю подружжя
по Ѕ частині кожному. Однак квартира
була оформлена на покійну дружину -
ОСОБА_4, в зв'язку з чим нотаріусом була
відкрита спадщина на всю квартиру, а не
на Ѕ її частини, яка поділена на трьох
спадкоємців першої черги за законом, а
саме: дітей - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та матір
померлої - ОСОБА_6, яким видані
свідоцтва про право на спадщину за
законом по 1/3 частці квартири кожному з
вказаних спадкоємців.

Такі дії нотаріуса є неправомірними,
тому видані свідоцтва про право на
спадщину підлягають скасуванню,
оскільки нотаріусом неправильно
встановлено склад спадкового майна.

Також зазначав, що він постійно
проживав разом зі спадкодавцем з 1983
року по 2005 рік, тому відноситься до
спадкоємців четвертої черги за законом
та має право на спадкування разом зі
спадкоємцями тієї черги, які приймають
спадщину, оскільки протягом тривалого
часу він опікувався, матеріально
забезпечував та надавав допомогу
ОСОБА_4, яка через хворобу була у
тяжкому стані.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

29 травня 2014 року відмовлено у
задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2014 року,
касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 29 травня

2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм закону, що потягло ухвалення
різних за змістом рішень у подібних
правовідносинах, зокрема ст. 22 КпШС
України.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Верховного Суду України від 11
червня 2008 року у справі про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання частково недійсним
реєстрації права власності та
реєстраційного посвідчення, визнання
права власності на Ѕ частину квартири;
ухвалу Верховного Суду України від 17
листопада 2010 року у справі про визнання
свідоцтва про право власності на
квартиру частково недійсним, визнання
права власності на частину квартири
вселення, визначення порядку
користування жилим приміщенням,
визнання договорів недійсними; ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 жовтня 2012 року у справі про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні та вселення.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року
«Про судову практику застосування
статей 353-360 ЦПК України» заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах із підстави, передбаченої
п. 1 ч.1 статті 355 ЦПК, може бути
подана за сукупності таких умов: судом
(судами) касаційної інстанції при
розгляді двох або більше справ
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Судова колегія вважає, що зі змісту
доданих до заяви ухвал Верховного Суду
України та Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, на які заявник
посилається на підтвердження
неоднакового застосування норм
матеріального права, не вбачається, що
при розгляді вказаної справи
встановлені судом фактичні обставини,
які мають значення для вирішення
спорів, є тотожними у порівнянні зі
справою в якій постановлена ухвала про
перегляд якої подано заяву, а,
відповідно, правовідносини між
сторонами, які брали участь у розгляді
справ подібні, і мало місце неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом рішень.

Само по собі посилання заявника на
неправильне застосування норм
матеріального права при відсутності
рішень суду (судів) касаційної
інстанції в яких має місце неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах не може бути підставою
для допуску справи до провадження
Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 354, 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: десята
київська державна нотаріальна контора,
Головне управління юстиції в м. Києві,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві, про поділ
спільного майна подружжя, встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності на частки квартири та
визнання частково недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом, договору купівлі-продажу
квартири і договору дарування
квартири, за заявою ОСОБА_1 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Д.Д. Луспеник

Судді:
Т.П. Дербенцева

О.В.
Закропивний

Л.М. Мазур

В.О.
Савченко