Березівський районний суд Одеської
Справа № 494/1180/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2014 року
Березівський районний суд Одеської
області у складі: головуючого - судді
Дєткова О.Я.

при секретарі Феслер К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Березівка
Одеської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Акціонерного
товариства відкритого типу
«Березівський харчокомбінат» про
визнання правочинів дійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду,
посилаючись на те, що між ним та
відповідачем були укладені на Одеській
товарній біржі «Вітязь» три договори
купівлі-продажу нерухомого майна, а
саме: договір купівлі-продажу
складського приміщення №4, загальною
площею 486,2 кв.м, що розташоване в
АДРЕСА_1, за №24-1402 від 21 травня 2002 року,
договір купівлі-продажу приміщення
складу №3, площею 820,0 кв.м, та приміщення
складу №1, загальною площею 2964,0 кв.м, що
розташовані в АДРЕСА_2, за №19-0102 від 19
червня 2002 року та договір
купівлі-продажу складського
приміщення №2, площею 280,0 кв.м, що також
розташоване в АДРЕСА_2, за №20-0202 від 15
серпня 2002 року. Під час укладення
вищевказаних договорів він домовився з
останнім про всі істотні їх умови, що
стосуються проведення розрахунків та
отримання майна у власність. Однак йому
та відповідачеві не було відомо на той
час, що такі правочини повинні були
посвідчуватись у нотаріальному
порядку, хоча в п.11 вказаних договорів
зазначено, що біржові договори
нотаріального посвідчення не
потребують, що також не суперечило
положенням ст.15 Закону України «Про
товарну біржу». Умови договорів
купівлі-продажу позивачем виконані в
повному обсязі та з моменту їх
укладення він передав обумовлену суму
грошей та отримав у власність придбане
майно. При цьому, відповідач отримав
гроші та передав всі приміщення, таким
чином, своїми діями повністю
підтвердив, що угода між ними
відбувалася, але, знаючи про
необхідність нотаріального
посвідчення цих договорів, не бажає
вчиняти ці дії та фактично ухиляється
від них. На даний час позивач вказаними
складськими приміщеннями користується
та володіє ними як власним майном. У
зв'язку з цим представник позивача
наполягає на задоволенні позову та
просить захистити порушене право його
довірителя шляхом визнання договорів
купівлі-продажу дійсними та визнання
за ним право власності на спірне майно.

Відповідач, який належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, у судове засідання не з'явився,
але своїм письмовим клопотанням від 26
серпня 2014 року просить розглядати
справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення
представника позивача та вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства у
відповідності до ст.1 ЦПК України є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

У разі недотримання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору, згідно положень ст.220 ЦК
України, такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Із змісту зазначеної норми закону
випливає, що при вирішенні спору про
визнання договору, який потребує
нотаріального посвідчення, дійсним суд
досліджує, крім обставин щодо
виконання сторонами умов договору,
також наявність письмових доказів
домовленості між сторонами щодо усіх
істотних умов договору та відсутність
передбачених законом обмежень для його
укладення.

У коментарі п.13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснюється,
що можливість визнання дійсними
договорів, які є нікчемними через
недодержання встановленої згідно із
законом вимоги щодо їх нотаріального
посвідчення, надана ч.2 ст.220 ЦК України.
Така можливість передбачена законом як
одна з форм захисту інтересів
добросовісного учасника цивільних
відносин.

Судом встановлено, що на Одеській
товарній біржі «Вітязь» між сторонами
були укладені три договори
купівлі-продажу нерухомого майна, а
саме: договір купівлі-продажу
нерухомого майна №24-1402 від 21 травня 2002
року, договір купівлі-продажу
нерухомого майна №19-0102 від 19 червня 2002
року та договір купівлі-продажу
нерухомого майна №20-0202 від 15 серпня 2002
року (а.с.6,23,26).

Як убачається з матеріалів справи, на
час підписання цих договорів
купівлі-продажу відповідач був
власником спірного нерухомого майна
(п.3 договорів купівлі-продажу (а.с.6,23.26),
а тому укладення ним договорів
купівлі-продажу спірного майна не
суперечить вимогам ст.ст.317,319 ЦК
України.

За умовами договорів продаж
спірного майна, а саме складських
приміщень №№1-4 вчинено на загальну
суму 72418-98 грн. (а.с.7,24.27).

Актами прийомо-передачі
підтверджується, що відповідач
передав, а позивач отримав, згідно умов
укладених договорів, складські
приміщення №№1-4 (а.с.54-56).

На виконання вказаних угод позивач
передав обумовлену суму грошей
відповідачеві, а останній отримав її та
на даний час нотаріально посвідчувати
ці угоди не має можливості (а.с.48,54-57).

Як свідчить із письмового
клопотання відповідача від 26 серпня 2014
року, виконуючий обов'язки голови
правління Березівського
харчокомбінату Буряк І.В. вищенаведені
факти підтвердив та зазначив, що
товариство не має можливості на даний
час нотаріально посвідчувати вказані
договори (а.с.48).

Приймаючи до уваги вищевикладене,
суд дійшов висновку, що сторони
домовились щодо усіх істотних умов
договорів, що підтверджується
письмовими доказами, та відбулося
повне виконання цих договорів, але
відповідач ухиляється від
нотаріального їх посвідчення.

З наведеного слідує, що наявність
згаданих умов є підставою визнання
нікчемних договорів дійсними.

Статтями 657, 640 ЦК України
передбачається, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, а у разі
недотримання сторонами вимог закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Договір, що
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення.

Виходячи з цього, вищезгаданий
Пленум Верховного Суду України дійшов
однозначного висновку, що ч.2 ст.220 ЦК
України підлягає застосуванню лише
щодо договорів, які підлягають лише
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Згідно ст.19 Закону України Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» №1878-/I від
11 лютого 2010 року, державна реєстрація
прав на нерухоме майно проводиться на
підставі рішень, що набрали законної
сили.

Враховуючи наведене, суд вважає у
відповідності до положень ч.2 ст.220 ЦК
України визнати вищезгадані договори
купівлі-продажу нерухомого майна
дійсними.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212 ЦПК
України, ст.220 ЦК України,

ВІРІШИВ:

Визнати договори купівлі-продажу
нерухомого майна №24-1402 від 21 травня 2002
року, №19-0102 від 19 червня 2002 року та
№20-0202 від 15 серпня 2002 року, укладені між
ОСОБА_1 та Акціонерним товариством
відкритого типу «Березівський
харчокомбінат» дійсними та визнати за
ОСОБА_1 право власності на приміщення
складу №1, загальною площею 2964,0 кв.м,
складське приміщення №2, площею 280,0
кв.м, приміщення складу №3, площею 820,0
кв.м, що розташовані в АДРЕСА_2, та
складське приміщення №4, загальною
площею 486,2 кв.м, що розташоване в
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Одеського апеляційного суду через
Березівський районний суд Одеської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: