Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
аліментами, пені за час прострочення
стягнення аліментів та оголошення
розшуку боржника, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Сніжнянського міського суду Донецької
області від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Верховного Суду Російської Федерації
від 25 липня 2006 року пред'явлено до
примусового виконання рішення
Теміртауського міського суду
Карагандинської області Республіки
Казахстан від 12 березня 1992 року про
стягнення аліментів з ОСОБА_5 Оскільки
відповідач аліменти не виплачує,
утворилася заборгованість у розмір 429
629 крб 78 коп., яку позивачка просила
стягнути з відповідача на свою користь,
з урахуванням пені за час прострочення,
а також оголосити розшук боржника.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Сніжнянського міського суду
Донецької області від 25
червня 2013 року, залишеним без змін
останньою ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 10 квітня 2014 року,
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить скасувати судові рішення
першої й апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що рішенням народного
суду м. Теміртау Карагандинської
області Республіки Казахстан від
12 березня 1992 року із ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини з усіх
видів заробітку, але не менш, ніж
20 рублів, починаючи з 07 лютого 1992 року
і до досягнення дитиною повноліття.
Указане рішення до 15 січня 1999 року
виконувалося на території Республіки
Казахстан, ухвалою судді Алтайського
крайового суду від 10
квітня 2006 року дозволено його
примусове виконання на території
Російської Федерації.

У відділі судових приставів
Заринського району відсутній
виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 аліментів.

23 грудня 2009 року постановою відділу
судових приставів Павловського району
в Алтайському краї виконавче
провадження за виконавчим документом,
виданим за вказаним рішенням народного
суду м. Темиртау
Карагандинської області Республіки
Казахстан від 12 березня 1992 року,
закінчено, стягнення аліментів
припинилося, виконавчий лист повернуто
стягувачу.

Згідно з ч. 1 ст. 187 СК України один із
батьків може подати заяву за місцем
роботи, місцем виплати пенсії,
стипендії про відрахування аліментів
на дитину з його заробітної плати,
пенсії, стипендії у розмірі та на строк,
які визначені у цій заяві.

Статтею 194 СК України установлено, що
аліменти можуть бути стягнуті за
виконавчим листом за минулий час, але
не більш як за три роки, що передували
пред'явленню виконавчого листа до
виконання. Якщо за виконавчим листом,
пред'явленим до виконання, аліменти не
стягувалися у зв'язку з розшуком
платника аліментів або у зв'язку з його
перебуванням за кордоном, вони мають
бути сплачені за весь минулий час.
Заборгованість за аліментами, які
стягуються відповідно до статті 187
цього Кодексу, погашається за заявою
платника шляхом відрахувань з його
заробітної плати, пенсії, стипендії за
місцем їх одержання або стягується за
рішенням суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що заборгованість за аліментами
відповідача повинна стягуватися в
порядку виконання рішення народного
суду м. Темиртау Карагандинської
області Республіки Казахстан від 12
березня 1992 року, а підстав для
стягнення неустойки за період до 2004
року немає, так як КпШС УРСР
цього не передбачав, а за період після 01
січня 2004 року не встановлена вина
відповідача, тому відсутні підстави
для стягнення неустойки.

При цьому суд правильно врахував, що
оскільки у відділі судових приставів
Заринського району відсутній
виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 аліментів, то
відсутня вина відповідача ОСОБА_5 у
тому, що він не виплачує аліменти, тому
й відсутні підстави для стягнення
неустойки.

Апеляційний суд обґрунтовано
погодився з такими висновками суду.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що судові
рішення судів першої й апеляційної
інстанцій є законними й
обгрунтованими, ухвалені на підставі
наявних у справі доказів та
встановлених фактичних обставин
справи.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суди правильно
визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідили наявні у справі докази,
надали їм належну оцінку, в результаті
чого ухвалили законні й обґрунтовані
судові рішення, які відповідають
вимогам ст. ст. 213-214, 315 ЦПК України,
підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищевикладене дає підстави для
висновку про те, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, а ухвалені у
справі судові рішення - залишенню без
змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сніжнянського міського суду
Донецької області від 25 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 10 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик