АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі Меєчко Д.П.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 09 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Курапрокс»,
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «Курапрокс» Кошелі
НаталіїОлександрівни про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,-

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ТОВ
«Курапрокс», директора ТОВ «Курапрокс»
Кошелі Н.О. про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовні вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що 01.11.2012 р. була зарахована на
посаду менеджера (управителя) в оптовій
торгівлі. 07.03.2014 р. позивач змушена була
написати заяву на звільнення за
власним бажанням. Таке звільнення
позивач вважає не обґрунтованим з тих
причин, що на день звільнення вона
перебувала на лікарняному, заява про
звільнення була написана під тиском
директора, позивач не мала наміру
припиняти трудові відносини, трудові
права позивача неодноразово було
порушено, умови праці не відповідали
вимогам закону.

В подальшому позивач ще декілька разів
збільшувала позовні вимоги та з
врахуванням уточнень просила суд про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди в
розмірі 19000,00 грн. зобов'язання виплати
лікарняний лист та добові за час
знаходження в відрядженнях, та
стягнути витрати за надання правової
допомоги.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 09 липня 2014 року у
задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ
"Курапрокс", директора ТОВ "Курапрокс"
Кошелі Наталії Олександрівни про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди -
відмовлено.

Унікальний номер справи: 759/3932/14-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/11259/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Ключник А.С.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить суд апеляційної інстанції
рішення суду першої інстанції
скасувати, та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Вважає, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що маютьзначення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Посилається, що позивач неодноразово
звертав увагу суду, що порушення
процедури звільнення, окрім іншого,
полягало і в порушенні оформлення
необхідних документів.

Вказує, що в порушення вимог закону суд
не перевірив доводи працівника про те,
що заяву було написано під примусом.

Зазначає, що в день звільнення кошти
для виплати розрахунку в банку вона не
отримала, чекова книжка або будь - який
інший документ на отримання цих коштів
не оформлявся, ані в день звільнення,
ані після звільнення відповідач не
намагався перерахувати належні
позивачу кошти в будь - який із можливих
способів.

Посилається, що повний розрахунок при
звільненні полягає у виплаті
заробітної плати, належної
працівникові до дня звільнення
(включно з цим днем, адже він є останнім
робочим днем); компенсації за всі дні
невикористаних відпусток (ст. 83 КЗпП);
та інших виплат, належних працівнику на
момент звільнення. Проте, в матеріалах
справи такий розрахунок відсутній.
Натомість Відповідач надав розрахунок
коштів за невикористану відпустку, а
розрахунку інших виплат, в тому числі і
невиплаченої заробітної плати, в
матеріалах справи немає.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно наказу № 23 від
01.11.2011 р. позивач ОСОБА_1 була
зарахований на посаду менеджера
(управителя) в оптовій торгівлі (а.с. 11,
45).

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що 07.03.2014 р. позивач
написала заяву про звільнення за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України, на підставі якої 07.03.2014 р. було
видано відповідний наказ №5 про
звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням
з 07.03.2014 року (а.с. 46).

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
звільнення працівника за власним
бажанням здійснюється у порядку,
визначеному ст. 38 КЗпП України, згідно
з якою працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП
України якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладанні трудового договору.

Статтею 38 КЗпП України не
встановлено жодних обмежень чи заборон
щодо звільнення з роботи працівника за
власним бажанням під час перебування
його на лікарняному.

Водночас, правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
закріплені ч. 3 ст. 40 КЗпП України та
стосуються виключно випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
проводиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а саме у
випадках, встановлених ст. 40 (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), ст. 41
КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки 07.03.2014 року ОСОБА_1
написала заяву про звільнення з роботи
за власним бажанням з 07.03.2014 р., тому
відповідно, правила, передбачені ч. 3 ст.
40 КЗпП України, не можуть
застосовуватись до спірних
правовідносин.

За вказаних вище обставин,
звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі
її власноручної заяви від 07.03.2014 р. про
звільнення за власним бажання, є
правомірним та таким, що відповідає
вимогам ст. 38 КЗпП України.

Правової позиції щодо
правомірності звільнення працівника
за власним бажання на підставі ст. 38
КЗпП України в період його тимчасової
непрацездатності викладені Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (Ухвала від 03 квітня 2013 року у
справі № 6-663св13; Ухвала від 26 вересня 2012
року у справі № 6-26841св12; Ухвала від 14
березня 2012 року у справі № 6-421 Ісв 12) та
в листі Міністерства соціальної
політики України (лист від 27.04.2012 №
70/06/186-12 «Щодо звільнення за власним
бажанням»).

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП
України у разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію і наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП
України виплата всіх сум, що належить
працівнику від підприємства, установи,
організації, проводиться в день
звільнення.

Суд першої інстанції встановив
також, що відповідач у той самий день
нарахував позивачці кошти, однак
остання їх не отримала, бо як сказала,
що не може чекати. Станом на день
розгляду справи в суді першої
інстанції позивач не прийшла їх
отримати, хоча відповідач 25.03.2014 року та
24.05.2014 року на адресу позивача
направляв письмово повідомлення про
отримання нарахованих коштів (а.с.
116-117,118-119).

Враховуючи вищевказане та на
наявні в матеріалах справи докази, суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов
до висновку, що відповідач відповідно
до ст. 47 КЗпП України в день звільнення
позивача видав працівникові оформлену
трудову книжку, але не зміг із вини
самого позивача, провести розрахунок у
строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України,
що підтверджується розрахунковою
відомістю (а.с. 184) та показами свідків
по справі, відтак доводи позивача щодо
не здійснення відповідачем розрахунку
з нею не знайшли свого підтвердження в
процесі розгляду справи в суді.

Відповідно до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці" від 24
грудня 1999 року № 13 непроведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він не
був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції обґрунтовано
керувався також і ч. 1 п. 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.1992 р «Про практику розгляду судами
трудових спорів», відповідно якої у
справах про звільнення за ст. 38 КзПП
України суди повинні перевіряти доводи
працівника про те, що власник або
уповноважений ним орган примусили його
подати заяву про розірвання трудового
договору.

Встановлено судом першої інстанції, що
у судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи позивачки про
примус з боку керівництва в особі
директора ТОВ "Курапрокс" Кошелі
Наталії Олександрівни про звільнення
за власним бажанням, що встановлено
зокрема за показами свідків, які були
допитані в судовому засіданні за
клопотанням позивача.

Судом першої інстанції перевірено
також посилання позивача на те, що їй не
було оплачено відрядження в якій вона
їздила в інші міста України, однак не
було знайдено жодних доказів на їх
підтвердження, оскільки як вбачається
з журналу реєстрації відряджень ТОВ
«Курапрокс», позивач нікуди не
відряджалась (а.с. 100).

Доводи позивача щодо оплати
лікарняного листа теж не знайшли
підтвердження в процесі розгляду
справи, самий лікарняний лист позивач
відповідачу не надавала, весь час була
присутня на робочому місці та
отримувала заробітну плату за цей
період, який як стверджує позивач була
на лікарняному (а.с. 83), на робочому
місці табелювалась, оскільки
виконувала свою роботи дистанційно.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог позивача щодо стягнення з
відповідачів моральної шкоди, суд
першої інстанції правомірно врахував
наступне.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
визначено, що до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого в при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України
відшкодування моральної шкоди
працівнику проводиться в разі, якщо він
зазнав моральних страждань в зв'язку із
порушенням його законних прав
власником або уповноваженим ним
органом, а таких обставин судом не
встановлено.

Оскільки факт порушення відповідачами
прав та інтересів позивача не
встановлено, жодних підстав для
задоволення вимог позивача про
відшкодування моральної шкоди за
рахунок відповідачів відсутні.

Враховуючи викладене, вивчивши вимоги
даного позову, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про
наявність правових підстав для відмови
в його задоволенні.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, погоджується з таким висновком
суду першої інстанції, та зазначає, що
доводи апеляційної скарги не знайшли
підтвердження матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про
примус до написання заяви про
звільнення за власним бажанням,
колегія суддів зазначає, що позивачем
не надано належних доказів, що вона
зверталася з відповідними заявами до
правоохоронних органів, органів
прокуратури тощо.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Вказані у апеляційній скарзі доводи
апелянта про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
як і інші доводи апеляційної скарги,
недоведені та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які були посилання як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 09 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: