Справа № 451/1054/13
Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/783/6113/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів:
Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
у справі з позовом ОСОБА_2 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
про визнання недійсним договору оренди
землі,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд вирішив визнати частково недійсним
договір оренди землі від 7 листопада 2005
року, укладений між ОСОБА_2 та
колективним виробничо-комерційним
підприємством «Сапсан» в частині
внесення виправлень і змін у пункти 2.3,
4.1 зазначеного договору, вважати
дійсним Договір в редакції на момент
його підписання, зокрема: п. 2.3
Нормативна грошова оцінка земельної
ділянки становить 24065 гривень; п.4.1.
Орендна плата нараховується Орендарем
та оплачується Орендодавцю в розмірі,
не меншому 10 % від ціни вирощеного
врожаю, але не нижче 250 грн. за 1 га. У
випадку неврожайних років орендна
плата нараховується в розмірі, не
меншому ніж 250 грн. за 1 га.

Суд вирішив питання про розподіл
судових витрат

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд неправильно
застосував до зазначених
правовідносин статтю 217 ЦК України,
оскільки не можна припустити, що
правочин може бути укладений між
сторонами без досягнення
домовленостей щодо всіх істотних умов
договору, волевиявлення яких щодо
цього має бути вільним і відповідати їх
внутрішній волі.

Апелянт зазначає, що суд помилково
визначив, що здійснення Орендарем в
односторонньому порядку викреслення,
дописування, виправлення істотних умов
Договору після його підписання
Орендодавцем і до моменту його
державної реєстрації є внесення змін
до Договору, хоча сторонами і не було
укладено додаткової угоди.

Апелянт вважає, що суд вийшов за межі
позовних вимог і за межі підстав, якими
обґрунтував свої позовні вимоги
позивач.

Апелянт вважає, що суд безпідставно
визнав недійсним лише частину
Договору, оскільки відповідно до ч. 1 ст.
230 ЦК України, якщо одна із сторін
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним.

Апелянт стверджує, що повернення
сторін оскарженим рішенням до інших
істотних умов Договору - не відповідає
внутрішній волі саме Орендаря на
момент укладення Договору.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення усіх позовних
вимог.

В судове засідання сторони не
з'явилися, хоча про час і місце його
проведення були повідомлені
відповідно до вимог ст.74 ЦПК України
(а.с.34-36 т.2), а тому колегія суддів
розглядає справу за їх відсутності та
без фіксування судового процесу
звукозаписувальним технічним засобом,
що відповідає вимогам ч.2 ст. 197, ст. 305
ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК
України законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що
07.11.2005 року між позивачем та
колективним виробничо-комерційним
підприємством «САПСАН» укладено
договір оренди землі строком на 10
років. Згідно з даними Єдиного
Державного реєстру юридичних та
фізичних осіб підприємців, 24.11.2008 року
державна реєстрація КВКП «САПСАН»
припинена, правонаступником
реорганізованого підприємства шляхом
приєднання стало сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю «Прогрес».

Відповідно до п.1.1 умов договору
оренди, орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне
користування земельну ділянку
сільськогосподарського призначення,
яка розташована на території сільської
ради с.Стремільче Радехівського
району Львівської області. Цим же
договором визначено нормативно
грошову оцінку земельної ділянки та
розмір орендної плати.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про
оренду землі» від 6.10.1998 року (в редакції
на час укладення договору оренди
землі), істотними умовами договору
оренди землі є, зокрема, об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначення її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки
яка передається в оренду;
відповідальність сторін. Відсутність
у договорі оренди землі однієї із
істотних умов, передбачених цією
статтею, а також порушення вимог
статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою
для відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Виходячи зі змісту зазначеної норми,
умови, визначені в п.2.3.,4.1 договору
оренди землі, укладеного між сторонами
та зареєстрованого у встановленому
законом порядку 16.12.2005 року, є
істотними.

Матеріалами справи встановлено, і це
визнається сторонами, що орендарем в
односторонньому порядку без згоди
орендодавця після підписання договору
і до його державної реєстрації 16.12.2005
року внесено виправлення і зміни у п.2.3.
договору щодо нормативно грошової
оцінки земельної ділянки з 24065 грн. на
19142 грн.63 коп. та в п.4.1. внесено
доповнення словами та цифрами «умовних
за весь пай 605 грн.».

Відповідно до ст.217 ЦК України,
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення недійсної
частини.

Згідно з п.9 роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно зі ст.217
ЦК України правочин не може бути
визнаний недійсним в цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217 ЦК
України суд може визнати недійсною
частину правочину.

Дослідивши наявні у справі докази та
надавши їм належну оцінку, з
урахуванням дійсних обставин справи,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для визнання договору
оренди недійсним в цілому, а лише
визнав недійсними п.2.3. та 4.1, в які були
внесені зміни та виправлення з
порушенням норм діючого законодавства
та підставно визнав дійсним договір
оренди земельної ділянки в редакції на
момент його підписання.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи, доказам та вимогам норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, підстав
для задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 28 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.