Справа № 347/1513/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2250/2014
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого-судді
Фединяка В.Д.

суддів:
Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.

секретаря
Яковин М.Я.

з участю
ОСОБА_2її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа: Старокутська
сільська рада Косівського району;
ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила права на житло за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Косівського районного суду від 16
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2012 року ОСОБА_2
звернулась в суд із зазначеним
позовом та зазначала, що вона проживає
у житловому будинку АДРЕСА_2, який
належить їй на праві власності. В
зазначеному будинку зареєстрована
ОСОБА_4, яка у червні 2013 року
зареєструвала шлюб, створила нову
сім'ю і перейшла проживати в
господарство чоловіка по АДРЕСА_3.
Посилаючись на те, що ОСОБА_4 більше
року не проживає в належному їй
житловому будинку, просила визнати
відповідачку такою, що втратила права
на житло в житловому будинку АДРЕСА_1
та зобов'язати Старокутську сільську
раду Косівського району зняти ОСОБА_4
з реєстрацій місця проживання.

Рішенням Косівського районного
суду від 16 вересня 2014 року ОСОБА_2
відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставиться питання про скасування
оскаржуваного рішення з ухваленням
нового про задоволення позову,
вказуючи на те, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини справи, дав
неправильну оцінку поданим доказам,
допустив порушення норм
матеріального і процесуального права
й ухвалив незаконне рішення. На думку
апелянта, суд не врахував того, що
нею подано переконливі докази про
відсутність відповідачки понад один
рік за місцем реєстрації і
проживання в належному їй житловому
будинку, що є підставою для
задоволення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_2
підтримала доводи апеляційної скарги,
просить задовольнити цю скаргу.

Інші особи, які беруть участь у
розгляді справи в судове засідання
не з'явились, хоч про час і місце
розгляду справи були повідомлені у
встановленому законом порядку, що
відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК
України наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційної скарги з
таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що співвласник житлового будинку
АДРЕСА_2 ОСОБА_5 не заперечує про
проживання доньки ОСОБА_4 в належній
їй частині будинку, яка зареєстрована
в цьому будинку та іншого житла не
має, тому відповідачка не підлягає
визнанню такою, що втратила права на
житло.

Висновок суду відповідає
вимогам закону і матеріалам справи.

Судом встановлено, що житловий
будинок АДРЕСА_2 станом на 15 квітня
1991 року відносився до суспільної
групи - колгоспний двір. Головою цього
двору була ОСОБА_2, а членом двору
була її донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР (1963 року)
колгоспний двір - це сімейно-трудове
об'єднання осіб, які використовують
майно двору для ведення підсобного
господарства і для сімейних потреб.
Майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті
123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на
час виникнення правовідносин) розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в пункті 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року N 20 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності", право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

На час припинення колгоспного
двору станом 15 квітня 1991 року право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мали ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Зокрема, ОСОБА_2 та її донька
ОСОБА_5. Отже , житловий будинок
АДРЕСА_2 став належати їм на праві
сумісної власності.

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику права
вимагати усунення будь-яких порушень
його права хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України
з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Також встановлено, що ОСОБА_4
16.04.1995 року є донькою ОСОБА_5, яка
народилась, зареєстрована і проживала
житловому будинку АДРЕСА_2 та ОСОБА_5
заперечує щодо визнання відповідачки
такою, що втратила права на житло у
спірному будинку.

Враховуючи, що ОСОБА_5 як
свівласник спірного будинку не
заперечує проживання в ньому
відповідачки, то суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку
відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду викладених в оскаржуваному
рішенні, тому не можуть бути підставою
для скасування справедливого і по суті
правильного рішення суду лише з одних
формальних міркувань.

Колегія суддів вважає
оскаржуване рішення по суті правильним
і таким, що ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
Підстав для скасування цього рішення,
за доводами апеляційної скарги не
встановлено.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Косівського районного суду від
16 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з часу набрання
законної сили.

Головуючий-суддя В.Д.Фединяк

Судді:
В.М.Васильковський

А.Ю.Малєєв