Справа №576/634/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сапон О. В.Номер провадження
22-ц/788/872/14 Суддя-доповідач - Таран С. А.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Таран С. А.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянувши апеляційну скаргу Третьої
обласної спеціалізованої
психіатричної лікарні

на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 28 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Третьої
обласної спеціалізованої
психіатричної лікарні, третя особа -
ОСОБА_4

про поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,-

в с
т а н о в и л а :

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 28 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено:

Поновлено ОСОБА_3 на посаді медичної
сестри дільничної
амбулаторно-поліклінічного відділення
Третьої обласної спеціалізованої
психіатричної лікарні.

Стягнуто з Третьої обласної
спеціалізованої психіатричної лікарні
на користь ОСОБА_3 1708 грн. 56 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Стягнуто з Третьої обласної
спеціалізованої психіатричної лікарні
243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі Третьої обласної
спеціалізованої психіатричної лікарні
вказано, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим в результаті
неповного з'ясування обставин справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, неправильного
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

На думку відповідача встановлення
місцевим судом факту, що позивачка
перебувала у щорічній відпустці з 10
лютого 2014 року, спростовується як
представником відповідача так і
третьою особою, які надали докази у
обґрунтуванні своїх доводів, і які
судом першої інстанції не були
прийняті до уваги.

Також зазначено, що жодних доказів щодо
перебування позивачки у відпустці, а
саме: наявності наказу, нарахування
заробітної плат за час перебування у
відпустці позивачкою суду не надано.
Цих доказів і не могло бути, оскільки
позивачка, перебуваючи на лікарняному,
намагалася піти у відпустку, але її не
оформила.

Відповідач не погоджується з висновком
суду першої інстанції про те, що 20.02.2014
року, 21.02.0214 року, з 24.02.2014 року по 28.02.2014
року, 03.03.2014 року та 04.03.2014 року
позивачка не допустила прогулів без
поважної причини, оскільки вона
перебувала у відпустці і ця відпустка
була узгоджена як з її безпосереднім
керівником, так і з головним лікарем, є
необґрунтованим та не відповідає
обставинам справи.

Зазначено, що оскільки позивачка
самовільно, без погодження з власником
про надання відпустки у конкретний
період, використовувала відпуску, яку
сама собі визначила, то її відсутність
на роботі в період з 20 лютого по 04
березня 2014 року є прогулом без поважних
причин.

Також відповідач вважає, що висновок
суду першої інстанції про те, що сам
наказ № 17 від 05.03.2014 року про звільнення
позивачки з роботи не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки за його змістом ОСОБА_3 була
звільнена за вчинення прогулів, які
слідували після дати її звільнення, є
безпідставним та необґрунтованим.
Позивачка звільнена за наказом,
виданим 05.03.2014 року, тобто в день, коли
вона вперше, після вчинення прогулів
без поважної причини, з'явилася на
роботі. Тільки після отримання
письмового пояснення від позивачки
відповідно до чинного законодавства
було видано наказ №17 від 05.03.2014 року про
звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Не погоджується відповідач і з сумою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, яка визначена судом першої
інстанції, в зв'язку з тим, що місцевий
суд нарахував 18 робочих днів, тоді як
згідно із графіком роботи за березень
2014 року 10 березня 2014 року було
неробочим днем. А відтак, за вказаних
обставин кількість днів вимушеного
прогулу складає 17 днів, за які належить
стягнути 1613 грн. 62 коп.

Вказано, що відповідно до довідки від
04.04.2014 року №571 при звільненні
позивачки їй нарахована та випалено
заробітну плату в сумі 2666 грн. 49 коп., з
них: компенсація за 27 днів
невикористаної відпустки в сумі 1861 грн.
05 коп. Ця сума, на думку відповідача,
повинна бути зарахована при стягненні
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції від 28 березня 2014 року по
даній справі та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_3 до комунального закладу Третьої
обласної спеціалізованої
психіатричної лікарні про поновлення
на роботі і оплату за час вимушеного
прогулу.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи та перевіривши рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
і вбачається з матеріалів справи, що 01
листопада 2006 року позивачка була
прийнята на роботу до відповідача на
посаду сестри дільничної
амбулаторно-поліклінічного відділення
3-ї ОСПЛ. Наказом № 17вк від 5.03.2014 року
вона була звільнена із займаної посади
на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за
вчинення прогулів без поважних причин
20.02.2014 року, 21.02.2014 року, з 24.02.2014 року по
28.02.2014 року, 3.03.2014 року та 4.03.2014 року.

Також місцевим судом встановлено, що 07
лютого 2014 року в період знаходження на
лікарняному, позивачка звернулась до
головного лікаря 3-ї ОСПЛ ОСОБА_4 із
заявою про надання їй основної
щорічної відпустки за 2013 рік з 10 лютого
2014 року на 13 календарних днів. При цьому
із матеріалів справи вбачається, що
дана заява була узгоджена із
завідуючим амбулаторно-поліклінічним
відділенням ОСОБА_5 та старшою медичною
сестрою. Встановлено, що дана заява в
цей же день була фактично узгоджена і з
головним лікарем, який не заперечував
проти надання позивачці відпустки з 10
лютого 2014 року, хоча із застереженням,
що таку відпустку буде надано після
виходу позивачки з лікарняного. (Дані
обставини підтверджуються копією
відповідної заяви та поясненнями
самого головного лікаря 3-ї ОСПЛ ОСОБА_4,
даними ним в судовому засіданні).

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог п.4 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності, можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п.24 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів", при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Крім установлення самого факту
відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення з роботи є встановлення
поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік
обставин, за наявності яких прогул
вважається вчиненим з поважних причин,
тому, вирішуючи питання про поважність
причин відсутності працівника на
роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП
України, суд повинен виходити з
конкретних обставин і враховувати
будь-які докази із числа передбачених
ст.57 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.78 КЗпП
України та п.1ч.2 ст.11 Закону України
«Про відпустки» щорічна відпустка
продовжується на час тимчасової
працездатності працівника,
засвідченої належним чином. При цьому
із матеріалів справи вбачається, що з 10
по 19 лютого 2014 року позивачка
знаходилась на лікарняному. Оскільки в
період відпустки позивачка
знаходилась на лікарняному, то її
щорічна відпустка продовжилась на час
тимчасової непрацездатності. Тому
датою, коли позивачка повинна була
приступити до роботи після закінчення
відпустки та лікарняного,було 5 березня
2014 року, що остання і зробила.

Таким чином, судом першої інстанції
встановлено, що 20.02.2014 року, 21.02.2014 року,
з 24.02.2014 року по 28.02.2014 року, 3.03.2014 року та
4.03.2014 року позивачка не допускала
прогулів без поважної причини,
оскільки вона перебувала у відпустці і
ця відпустка була узгоджена як з її
безпосереднім керівником - завідуючим
амбулаторно-поліклінічним
відділенням, так із самим головним
лікарем 3-ї ОПСЛ. При цьому суд вважає,
що сама по собі відсутність наказу про
надання позивачці відпустки не може
розцінюватись як прогул без поважних
причин.

Також місцевим судом встановлено, що
звільнення позивачки з роботи було
проведене без попередньої згоди
первинної профспілкової організації,
що є порушенням вимог ч.1 ст.43 КЗпП
України. В той же час, суд вирішив не
звертатись до профспілкової
організації для одержання згоди на
звільнення позивачки як це передбачено
ч.9 ст.43 КЗпП України, оскільки на даний
час та не перебуває в жодній
профспілковій організації.

Суд, встановивши вказані обставини,
прийшов до висновку, що позивачка була
звільнена з роботи незаконно, а тому
вона підлягає поновленню на
попередньому місці роботи із
стягненням на її користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
відповідно до положень ст.235 КЗпП
України

На думку колегії суддів такий висновок
суду першої інстанції відповідає
встановленим обставинам справи.

Відповідно до статті 74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також
працюють за трудовим договором у
фізичної особи , надаються щорічні
відпустки із збереженням на їх період
місця роботи (посади) заробітної плати.

Згідно статті 79 КЗПП України
черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації і
доводяться до відома всіх працівників.
Конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним
органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижня до
встановленого графіком терміну.

Згідно з ч. 2 статті 235 КЗпП України при
винесені рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням вказаних доказів, на
думку колегії суддів, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позов ОСОБА_3

Посилання відповідача на той факт , що
жодних доказів щодо перебування
позивачки у відпустці, а саме:
наявності наказу, нарахування
заробітної плат за час перебування у
відпустці позивачкою суду не надано,
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Також суд першої інстанції
обґрунтовано вказав, що заробіток
позивачки за повні останні два місяці
перед звільненням складав 2185 грн. 58 коп.
та 1895 грн. 93 коп. Тому відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затв. Постановою КМ
України № 100 від 8.02.95року, розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 5 березня по 28
березня 2014 року за 18 робочих днів
складатиме 1708 грн. 56 коп.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Всупереч цим вимогам відповідач не
надав належних та допустимих доказів
на спростування доводів позивачки.

Оцінивши належним чином надані
сторонами докази в їх сукупності, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що 20.02.2014 року, 21.02.2014 року, з
24.02.2014 року по 28.02.2014 року, 3.03.2014 року та
4.03.2014 року позивачка не допускала
прогулів без поважної причини,
оскільки вона перебувала у відпустці.

Доводи апеляційної скарги висновків
місцевого суду також не спростовують.

Враховуючи наведене, підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції, виходячи із доводів
апеляційної скарги колегія, суддів не
вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу Третьої обласної
спеціалізованої психіатричної лікарні
відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 28 березня 2014
року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -