Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/1262/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді Павицької Т.М.

суддів Миніч Т.І., Шевчук А.М.

при секретарі Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 29 квітня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
з ОСОБА_2 на його користь 13 000 грн. боргу
за договором позики та 46 грн. 30 коп.
процентів за користування грошима. В
обґрунтування своїх вимог зазначав, що
23 січня 2014 року року між ним та
відповідачем укладено договір, за яким
останній взяв у нього в борг 13
000 грн., які зобов'язувався повернути до
25 лютого 2014 року. Посилаючись на те, що
по закінченню строку відповідач борг
не повернув, він звернувся до суду за
захистом порушеного права.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 29 квітня 2014
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 046 грн. 30 коп.
боргу за договором позики та 243 грн. 60
коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1
та відповідачем 23 січня 2014 року було
укладено договір позики грошових
коштів в сумі 13 000 грн., які відповідач
зобов'язувався повернути до 25 лютого
2014 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст.545 ЦК України, прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої
інстанції, обґрунтовано виходив з того,
що відповідач не надав суду належних
доказів за правилами ст.545 ЦК України
на підтвердження повернення позики,
оскільки боргова розписка залишилися у
позивача.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечую його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п.5
постанови №9 від 06 листопада 2009 року
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Договір позики відповідно до ст.1051 ЦК
України є оспорюваним договором.

Відповідно до вимог ст.ст.3,11,27,31, 123 ЦПК
України суд має розглянути справу в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів осіб, які беруть участь у
справі.

Відповідач ОСОБА_2 у встановленому
законом порядку не звертався до суду
із позовною заявою про визнання
договору позики від 23 січня 2014 року
недійсним.

За наведених обставин, в межах принципу
диспозитивності цивільного
судочинства та за відсутності позову
відповідача про визнання договору
позики недійсним, колегія суддів
вважає безпідставними доводи
відповідача про недійсність спірного
договору позики.

Є правильним висновок суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
ОСОБА_1 про стягнення процентів.

Згідно з ч. 1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

З огляду на положення ст.1048 ЦК
України, відсутність у договорі умови
про проценти за договором позики не
означає, що договір є безоплатним,
оскільки у ньому немає застереження
про його безоплатний характер. Якщо
розмір процентів у договорі не
визначений, він визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України.

З матеріалів справи, зокрема, з
договору позики від 23 січня 2014 року,
укладеного між сторонами, не
вбачається, що він є безвідсотковим,
такого застереження він не містить.

Разом із тим, свідченням
безоплатного користування позикою є
пряма вказівка в договорі або в законі.

Відсутність у договорі позики умови,
яка б надавала право позикодавцю на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, не позбавляє права
позивача на їх отримання.

Тому суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що діючим
законодавством передбачений обов'язок
сплатити проценти за користування
грошима у випадку і розмірах,
передбачених договором, а в разі
відсутності такої умови в договорі, в
розмірі, що визначається на рівні
облікової ставки НБУ.

Встановлені судом першої інстанції
обставини підтверджуються матеріалами
справи та не спростовані сторонами під
час апеляційного розгляду.

При розгляді справи судом
дотримані вимоги цивільного
процесуального закону, всебічно й
об'єктивно з'ясовані обставини справи
та дана їм належна оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судове рішення відповідає
вимогам закону й підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 29 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді