Справа № 180/2312/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 р.

Марганецький міський суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Тананайської Ю.А.,
при секретарі Котовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Марганці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 управління
державної міграційної служби в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
зобовязання вчинити певні дії,
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Марганецької міської ради про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом вселення

В С Т А Н О В
И В :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3
управління державної міграційної
служби в Дніпропетровській області та
просить визнати відповідача такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1,
зобов'язати зняти її з реєстрації.

В обґрунтування заявленого позову
позивач посилався на те, що йому на
праві власності належить будинок
АДРЕСА_1, в якому зареєстровані він,
дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_4, невістка
ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4, ОСОБА_5.
Відповідач з чоловіком, його сином, та
дітьми в зазначеному будинку не
проживала, а постійно проживала в
будинку АДРЕСА_2. Відповідачка із сім'єю
добровільно виїхали з будинку з
особистими речами та речами, які
вважали за необхідне забрати. Напрозі
тривалого часу будинком не цікавилася,
не несе зобов»язань по утриманню
будинку, не приймає участі в поточних
ремонтах, добровільно знятися з
реєстрації не бажає.

Не погодившись з позовними вимогами
позивача, ОСОБА_2 звернулась до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому
просила вселити її та дітей в будинок
АДРЕСА_1; зобов»язати відповідача
надати їй ключі від будинку.

В обґрунтування зустрічного позову
посилалася на те, що у 1997 році уклала
шлюб з ОСОБА_4, сином позивача, в період
шлюбу народилося двоє дітей, в 2004 року
вона зареєстрована в будинку позивача
та проживала там з сім'єю, в 2005 році вони
тимчасово виїхали з будинку, оскільки в
будинку збиралися робити ремонт та
проживали в сусідньому будинку
АДРЕСА_2. Ремонт тривав до 2013 року. В 2014
році між нею та сином позивача
розірвано шлюб, тому позивач звернувся
до суду. Іншого житла вона не має,
вважає, що не проживала з поважної
причини, просила вселили її та дітей до
будинку та зобов'язати відповідача
надати їй дублікат ключів.

В судовому засіданні позивач, його
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі та просили суд їх
задовольнити, спираючись на доводи та
підстави викладені в позовній заяві.
Суду пояснили, що відповідач ніколи
постійно не проживала в його будинку, в
2004 році вони проживали тимчасово поки
зроблять ремонт в будинку АДРЕСА_2,
після закінчення ремонту переїхали та
постійно там проживали. Більше двох
років відповідачка не розмовляє ні з
ним, ні з його дружиною, майже протягом
10 років не мали наміру проживати в його
будинку, утримувати його, сплачувати
комунальні послуги. Між зазначеними
домоволодіннями є паркан, це різні
домоволодіння з різними власниками.
Зараз син створив нову сім'ю, проживає
за іншою адресою.На горищі знаходяться
якісь речі, які відповідачка взяла з
своєї роботи. Має намір отримати
субсидію, тому звернувся до суду. У
задоволенні зустрічних позовних вимог
просили відмовити, оскільки всі доводи
відповідачки не відповідають
дійсності.

Відповідачка, її представник в
судовому засіданні позов не визнали,
посилаючись на доводи та підставі
викладені у зустрічному позові, який
просили задовольнити. Суду відповідач
пояснила, що проживали в будинку
позивача один рік три місяці, до 2005
року, виїхали в зв'язку з проведенням
ремонту, закінчився ремонт в 2012 році та
їй було відмовлено в поверненні в
будинок, до уповноважених органів з
цього приводу вона не зверталася. Поки
проживала з чоловіком, то її
влаштовувало проживання в будинку
АДРЕСА_2, вони в зазначеному будинку з
чоловіком проводили ремонт,
встановлювали сантехніку, робили
перепланування кімнат, з позивачем та
його дружиною не розмовляє з 2012 року,
дітям заборонила також спілкуватися,
просить вселити її до будинку, бо не має
іншого житла та проживаючи в будинку
спробує помиритися з чоловіком.

Представник відповідача ОСОБА_3
управління державної міграційної
служби Дніпропетровської області в
судове засідання не з»явився, надав
заяву про розгляд справи без їхньої
присутності.

Представник третьої особи зустрічний
позов підтримала тільки в інтересах
неповнолітніх дітей, суду пояснила, що
ОСОБА_2, ніколи не зверталася до служби
у спрах дітей з приводу того, що їй та
неповнолітнім дітям перешкоджають
проживати за місцем реєстрації.

Суд, вислухавши учасників процесу,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали цивільної справи в
сукупності, приходить до наступного.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК та 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України та ч.1
ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Згідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про
втрату права користування житлом члена
сім'ї власника житла з'ясуванню
підлягає як термін його відсутності,
так і поважність причин такої
відсутності.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_1 на підставі договору про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності від 15
березня 1974 року є власником будинку
АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, де
на даний час зареєстровані він, ОСОБА_1,
дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_4, колишня
невістка ОСОБА_2, онуки ОСОБА_4 та
ОСОБА_5. Сім'я сина зареєстрована з
січня 2004 року.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що з
2005 року ОСОБА_2 не користується
будинком, переїхала до іншого
помешкання - будинку АДРЕСА_2, де й
проживає до теперішнього часу.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона
голова квартального комітету по
АДРЕСА_1, їй відомо, що ОСОБА_7 з сімєю
прописаний в будинку батька 35а, а
проживають в будинку 35. Між зазначеними
будинками є паркан, це різні
домоволодіння. Як до голови
квартального комітету ОСОБА_2 не
зверталася з приводу того, що вона
бажає проживати в будинку 35а, а їй
перешкоджають.

Свідок ОСОБА_2 суду показала, що
відповідачка - її колишня невістка, із
сином проживали в гуртожитку, в 2004 році
попросилися пожити в їхньому будинку
на 1 рік та збирали кошти на придбання
квартири, після народження другої
дитини вони переїхали жити в будинок 35,
з того часу не проживають в їхньому
будинку. Спільного господарства не
ведуть, утриманням будинку не
займалися, комунальні послуги не
сплачували. На горищі знаходиться скло,
яке ОСОБА_2 взяла на своїй роботі, інших
її речей не має.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона
проживає по сусідству з сімями ОСОБА_2
близько 12 років, за час її проживання
вона не бачила, що ОСОБА_2 проживала в
будинку позивача, вони завжди
проживають в будинку тітки ОСОБА_7.
Більше року ОСОБА_4 проживає у своїх
батьків.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що ОСОБА_2
є колишньою дружиною її племіника, в 2004
році, після смерті її чоловіка, стали
проживати будинку АДРЕСА_2 з нею, в
одному дворі, будинок 35 на два
господаря, за свою частину платили
комунальні послуги, ремонтували -
встановили сантехніку, перепланували
кімнати. В будинку позивача ремонт, як
у кожному будинку постійно, але
проживати там можливо.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що є
хрещеною доньки відповідачки,
хрестини молодщої дитини були в
будинку позивача, потім вони
переїхалив сусідній будинок та
проживали там, відносини між сім'ями
були нормальні. Їй не відомо, що з 2012
року відповідачці перешкоджають
проживати в будинку 35а, відповідачка
ніколи про це не говорила.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що вона є
матірю відповідачки, після одруження
сімя доньки проживала в орендованій
квартирі, перед народженням 2 дитини
перейшли проживати в будинок АДРЕСА_2,
до 2012 року відносини були сімейні. З 2010
року закінчився ремонт в будинку 35а та
можливо було проживати. Чи бажає
проживати ОСОБА_2 за місцем
реєстрації їй не відомо, оскільки про
це вона ніколи не говорила. З 2012 року
ОСОБА_2 не зверталась до уповноважених
органів з приводу житлового спору.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що
ввідповідач його рідна сестра, вона з
сім'єю проживала в батьків чоловіка в
2004-2005 роках, потім виїхали звідти, в
звязку з ремонтом, в будинку 35 робили
ремонт перед переїздом та в період
проживання, сплачували комунальні
послуги.

Незважаючи на те, що домоволодіння 35 та
35а знаходяться по-сусідству, суд
вважає, що саме це приміщення будинку 35
стало постійним місцем проживання
сім'ї відповідачки, оскільки зазначені
домоволодіння мають різні адреси та
господарські двори, обнесені парканом,
відповідачка з сім'єю проживали в
ньому з 2005 року, спільного господарства
з позивачем не вели, тому не являлися
членами сім'ї позивача.

З огляду на вище викладене суд вважає,
що позивачем доведено факт не
проживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 з
2005 року та відсутність поважних причин,
які перешкоджали їй проживати в
зазначеному будинку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Суд вважає безпідставними пояснення
ОСОБА_2 про створення їй перешкод у
проживанні в будинку, оскільки
зазначені пояснення нічим не
підтвердженні, пояснення в частині
того, що з 2005 року по 2012 рік в будинку
позивача тривав ремонт в звязку з чим
не могли проживати в будинку,
спростовуються показами свідків як
позивача, так і відповідача.

ОСОБА_2 не наданого жодного доказу, який
би спростовував докази, надані
позивачем. З заявами до органів, які
контролюють житлові права (міліція,
голова квартального комітету, служба у
справах дітей, виконавчий комітет
Марганецької міської ради) ОСОБА_2 не
зверталась, також не зверталась до суду
з позовом про вселення її до будинку чи
усунення перешкод у користуванні
будинком. Заперечення її виникли після
того, як вона дізналася про позов
ОСОБА_1 і суд їх розцінює, як спосіб
захисту.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на
законі, оскільки в судовому засіданні
знайшов своє підтвердження факт, що
відповідачка з дітьми понад одного
року на спірній житловій площі не
проживає без поважних причин, отже вони
втратили право користування вказаною
квартирою. Тому позовні вимоги
підлягають в цій частині підлягають
задоволенню, .

Стосовно позовних вимог про
зобов'язання Головне управління
державної міграційної служби в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації Відповідачку, то відповідно
до ст. 7 Закону України " Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" - зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням).

Суд відмовляє у задоволенні позовних
вимог про зняття з реєстрації, оскільки
зняття з реєстрації віднесено до
компетенції органів державної влади та
відсутні дані про порушення ними прав
позивача. У разі відмови Відповідачем 2
здійснити зняття з реєстрації
відповідача на підставі рішення суду,
такі дії можуть бути оскаржені в
порядку, встановленому КАС України.

У зв»язку з наведеним, зустрічні
позовні вимоги відповідачки не
підлягають задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, а саме, суму судового
збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 57, 58, 59, 60, 209, 212, 214 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш
И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила
право на користування будинком
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір в сумі 243 грн. 60
коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_13
відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Марганецької міської ради про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом вселення відмовити.

Рішення може бути оскарженим в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Марганецький міський суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення, а учасниками процесу, які не
були присутніми при проголошенні
рішення - з дня отримання копії рішення.

Суддя:
Ю. А.
Тананайська