АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури
В.А.,

при секретарі Меєчко Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 18.07.2014 у справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 14.02.2014 звернувся до суду з
позовом, в якому просив про поновлення
його на посаді директора ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 30.01.2014 по день
поновлення на роботі.

В обґрунтування позову
зазначав, що перебував в трудових
правовідносинах з відповідачем з
26.03.2012. 08.02.2014 він отримав копію
протоколу № 30/01/14 Загальних зборів
учасників ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ
ЦЕНТР» від 30.01.2014, яким його звільнено з
посади в зв'язку з діяльністю, що
спрямована на завдання шкоди
підприємству згідно з ст.99 ЦК України
та ст.43-1 КЗпП України.

Зазначене звільнення вважає
незаконним, оскільки ст.99 ЦК України
передбачає усунення члена виконавчого
органу Товариства від виконання своїх
обов'язків і не може вважатися
звільненням в розумінні положень
трудового законодавства, а він саме був
звільнений рішенням Загальних зборів,
при цьому відсутнє посилання на
причину звільнення.

Крім того, позивач вказує на те, що не
допускається звільнення у період
перебування працівника у відпустці, а
він 30.01.2014 перебував у відпустці, про що
свідчить наказ.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18.07.2014 відмовлено у
задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Справа № 752/2561/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц-796/10836/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Вважаючи
рішення суду незаконним та
необґрунтованим, позивачем подана
апеляційна скарга, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення заявлених
позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та невірним
застосуванням норм матеріального
права. Позивач вказує на те, що суддя
знехтував положеннями законодавства
України, а саме - Рішенням
Конституційного Суду Українивід 12.01.2010
№1-рп/2010, відповідно до якого усунення
члена виконавчого органу товариства
від виконання своїх обов'язків, яке
передбачене ч. 3 ст. 99 ЦК України, не може
розглядатися в площині трудового
права. Рішенням суду першої інстанції
також визначено, що позивачем не
оспорювалось звільнення за зміненим
формулюванням - на підставі п.2 ч.1 ст.41
КЗпП України згідно Протоколу
Загальних зборів учасників ТОВ "ЕНЦ"
від 17.04.2014, проте вказані збори були
проведені вже під час судового
розгляду даної справи і в додаткових
поясненнях позивач посилався на те, що
роботодавець не може змінити
формулювання причин звільнення без
поновлення працівника на роботі.

На підставі викладеного вважає відмову
у задоволенні позовних вимог
необґрунтованою, рішення суду першої
інстанції таким, що не відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, а також
фактичним обставинам справи, просить
його скасувати, а позовні вимоги
задовольнити.

Позивач в судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з підстав викладених
у ній, просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення
заявлених позовних вимог.

Представник відповідача заперечувала
проти доводів апеляційної скарги.
Проте, після оголошення перерви у
справі в судове засідання не з'явились,
участі в судових дебатах не брала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
меж заявлений позовних вимог,
зазначивши, що позивач не оспорює
законність свого звільнення на
підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, а суд
не може вийти за межі заявлених вимог.
Суд критично оцінив посилання
позивача, як на підставу для поновлення
на роботі, перебування на момент
звільнення у щорічній відпустці,
оскільки наказ про його відпустку не
зареєстрований в Книзі реєстрації
наказів підприємства, його оригінал
знаходився у представника позивача,
який був оглянутий судом, а не на
підприємстві, що свідчить про те, що
наказ не був оформлений у визначений
законом спосіб. Крім того, судом
встановлено, що 30.01.2014 ОСОБА_1 фактично
виконував свої обов'язки директора,
оскільки за його розпорядженням
здійснювалось перерахування грошових
коштів з рахунку підприємства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції зроблені на підставі
повного та об'єктивного дослідження
наданих сторонами доказів та в повній
мірі відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням
загальних зборів, оформлених
протоколом № 6 від 23.03.2012 позивач був
призначений на посаду директора ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» з 26.03.2012
/а.с.8-11/.

На підставі вказаного рішення наказом
№ 5 від 26.03.2012 позивач був призначений
на посаду директора з 26.03.2012 з посадовим
окладом згідно штатного розпису/а.с.12/.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

З наведеного вбачається, що між
сторонами був укладений трудовий
договір, який виходячи з положень п.1 ч. 1
ст. 23 КЗпП України є безстроковим.

Згідно з протоколом № 30/01/14 від 30.01.2014,
загальні збори ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» прийняли
рішення звільнити ОСОБА_1 з посади
директора ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ
ЦЕНТР» у зв'язку з діяльністю, що
спрямована на завдання шкоди
Товариству (згідно ст.99 ЦК України, ст.
43-1 КЗпП України) з 30.01.2014 /а.с.14-15/.

14.02.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про поновлення на роботі.
Підставами для поновлення вказував:

§ положення ч. 3 ст. 99 ЦК України, не
можуть розглядатися в площині
трудового права, а тому звільнення за
рішення загальних зборів вважав
незаконним;

§ положення ст. 43-1 КЗпП України
визначають лише перелік підстав для
розірвання трудового договору з
ініціативи власника без згоди
профслікової організації, тобто в
рішенні відсутня підстава звільнення;

§ звільнення відбулось у період його
перебування у відпустці, чим порушено
норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

З наведеного вбачається, що позивачем
оскаржувалась сама процедура його
звільнення.

Так, згідно ч. 3 ст.99 ЦК України
повноваження члена виконавчого органу
можуть бути в будь-який час припинені
або він може бути тимчасово
відсторонений від виконання своїх
повноважень.

Офіційне тлумачення положення ч.3 ст.99
ЦК України надано в рішенні
Конституційного Суду України № 1-рп2010,
зокрема, вказано, що усунення члена
виконавчого органу товариства від
виконання своїх обов'язків, яке
передбачене ч. 3 ст. 99 ЦК, не є
відстороненням працівника від роботи в
розумінні статті 46 КЗпП України.

При цьому, в порядку ч. 1 ст.98 ЦК України
загальні збори учасників товариства
мають право приймати рішення з усіх
питань діяльності товариства, у тому
числі з тих, що передані загальними
зборами до компетенції виконавчого
органу. Положеннями п.5 ч. 4 ст. 145 ЦК
України питання відкликання
виконавчого органу товариства
віднесено до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства
з обмеженою відповідальністю.

А, відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір укладається між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом. У зв'язку з
цим, рішення про розірвання трудового
договору приймається власником або
органом управління підприємства,
установи, організації, який наділений
такими повноваженнями.

Відповідно, якщо укладення трудового
договору між позивачем і відповідачем
відбулось на підставі рішення
загальних зборів, то саме цей орган є
повноваженим приймати рішення про його
розірвання, тобто звільнення позивача.

Отже прийняття рішення про звільнення
позивача загальними зборами
відповідача не суперечить вимогам
чинного законодавства, а відповідні
доводи апеляційної скарги є
безпідставними.

Згідно положень ст. 43-1 КЗпП України
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадках, зокрема,
звільнення з підприємства, установи,
організації, де немає первинної
профспілкової організації.

В ході розгляду справи сторонами
наголошувалось на відсутності
профспілкової організації ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР», тобто
вказані обставини визнані сторонами і
доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України
не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням загальних зборів від 17.04.2014
були уточнені причини звільнення
позивача, а саме вказано: «звільнити
ОСОБА_1 з посади директора ТОВ
«ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР» з 30.01.2014
на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України без
попередньої згоди виборного органу
первинної профспілкової організації (з
причин її відсутністю), в зв'язку з
винними діями ОСОБА_1 на посаді
директора Товариства, що спрямовані на
завдання шкоди товариству, які
спричинили втрату довір'я до ОСОБА_1 з
боку учасників Товариства та усунути
ОСОБА_1 від виконання обов'язків
директора ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ
ЦЕНТР» з 30.01.2014 (ч.3 ст.99 ЦК України)…»
/а.с.41-44/

Прийняття вказаного рішення не є таким,
що суперечить нормам чинного
законодавства, оскільки не встановлено
заборони на внесення змін до прийнятих
рішень.

З матеріалів справи вбачається, що
копія протоколу загальних зборів від
17.04.2014 була долучена до матеріалів
справи разом із запереченнями в
судовому засіданні 23.05.2014, за
клопотанням представника позивача в
судому засіданні оголошена перерва для
ознайомлення та підготовки письмових
пояснень /а.с.50-59/.

Натомість позивачем позовні вимоги не
уточнювались, відповідно рішення
Загальних зборів від 17.04.2014, яким
встановлена підстава звільнення - п.2 ч.1
.41 КЗпП України, не є предметом
оскарження, а суд, в силу ст. 11 ЦПК
України, не може вийти за межі
заявлених вимог і підстав звернення до
суду та надавати оцінку зазначеним
обставинам.

Доводи позивача про те, що звільнення
відбулось у період його перебування у
відпустці, чим порушено норми ч. 3 ст. 40
КЗпП України, не знайшли свого
підтвердження

Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України, не
допускає звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Відповідно до наказу № 7 від 28.01.2014
директору ОСОБА_1 була надана частина
щорічної основної відпустки за робочий
рік з 26.03.2012 по 25.03.2013 тривалістю 24
календарних дні з 30.01.2014 по 22.02.2014
включно.

Зазначений наказ підписаний
директором ТОВ «ЕКСПЕРТНО-НАВЧАЛЬНИЙ
ЦЕНТР» ОСОБА_1 /а.с.13/.

Проте, даний наказ не зареєстрований в
Книзі реєстрації наказів підприємства
(оригінал Книги був оглянутий
апеляційним судом, копія сторінки
долучена до матеріалів справи /а.с.122/),
його оригінал знаходиться у позивача і
в матері, що свідчить про те, що він не
був оформлений у визначений законом
спосіб. Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 30.01.2014 р. ОСОБА_1 фактично
виконував свої обов'язки директора,
оскільки за його розпорядженням
здійснювалось перерахування грошових
коштів з рахунку підприємства /а.с.48-51/,
що ним і не заперечувалось в ході
розгляду справи. А отже підстав для
застосування положень ч. 3 ст. 40 КЗпП
України не вбачається.

За наведених обставин, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що суд першої інстанції повно
та всебічно з'ясував обставини справи,
дав їм належну правову оцінку. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду. Рішення суду
відповідає вимогам чинного
законодавства, наданим доказам,
обставинам справи і підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія суддів
апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 18.07.2014 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: