Справа № 357/5740/14-ц Головуючий у І
інстанції Голуб А.В.Провадження №
22-ц/780/5284/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

9 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого: Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Даценко Л.М.,

при секретарі: Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 7 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів, третя
особа ОСОБА_1 про поновлення на роботі,
виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернулась до
суду з даною позовною заявою,
посилаючись на те, що 24 березня 2-014 року
її було безпідставно та незаконно, без
згоди профспілкового комітету,
звільнено з посади чергової
гуртожитку за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України за
систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов»язків.

Після уточнення позовних вимог
позивач просила суд поновити її строк
звернення до суду, на займаній посаді
та стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток і моральну шкоду.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 7 липня 2014 року позов задоволено
частково.

Поновлено ОСОБА_2 строк звернення
до суду з позовом.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді
чергової гуртожитку Навчального
центру по підготовці, перепідготовці
та підвищенню кваліфікації кадрів.

Стягнуто з Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів на
користь ОСОБА_2 5535 грн. 36 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 2000 грн. моральної шкоди та
судові витрати.

В апеляційній скарзі третя особа
ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову. В обґрунтування
апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2
систематично неналежним чином
виконувала свої посадові обов»язки, за
що неодноразово притягалась до
дисциплінарної відповідальності.

Представник Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів та
ОСОБА_2, вважаючи рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
подали заперечення на апеляційну
скаргу, в яких просили залишити без
змін рішення суду.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що звільненню
позивача за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України
позивач не передувало притягнення до
дисциплінарної відповідальності двічі
протягом року, тому відсутня
систематичність.

Такі висновки суду є правильними,
оскільки відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності може бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувались заходи
дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України за
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. До таких
видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП
України належать: догана та звільнення.
Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП
України - є видом дисциплінарного
стягнення. У справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, у чому конкретно проявилося
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3
ст. 40 КЗпП України суд повинен
з'ясувати, чи передував безпосередньо
звільненню дисциплінарний проступок,
за який не застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати у зв'язку
з вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів" у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати в
чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом для звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП
України, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила
і порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Відповідно до п. 23 вказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті
громадські стягнення, які застосовані
до працівника за порушення трудової
дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минулого не більше
одного року.

Відповідно до ч.1 ст. 151 КЗпП України,
якщо протягом року з дня накладення
адміністративного стягнення
працівника не буде піддано новому
дисциплініарному стягненню, то він
вважається таким, що не мав
дисциплінарного стягнення.

Ухвалюючи судове рішення по справі, суд
встановив, що наказом № 34 вк від 24
березня 2014 ОСОБА_2 було звільнено з
посади чергової гуртожитку
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів на підставі п. 3 ст.
40 КЗпП України, за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених трудовим
договором. Із з його змісту неможливо
з'ясувати, які конкретні обставини були
підставою для звільнення позивача.

У зазначеному наказі про звільнення
від 24 березня 2014 року вказано, що 25
серпня 2011 року та 27 листопада 2013 року
ОСОБА_2 притягувалась до
дисциплінарної відповідальності за
порушення трудової дисципліни, на неї
накладалось дисциплінарне стягнення у
вигляді догани ( а.с.4, 104-105).

Отже, дисциплінарне стягнення,
накладене на ОСОБА_2 25 серпня 2011 року,
станом на 24 березня 2014 року втратило
юридичну сили за давністю, оскільки до
25 серпня 2012 року позивача не було
піддано новому дисциплінарному
стягненню, тому вона вважається такою,
що не мала дисциплінарного стягнення.

Що стосується наказу від 27
листопада 2013 року, за яким ОСОБА_2
притягнули до дисциплінарної
відповідальності за те, що під час її
чергування було вкрадено лавку для
сидіння, що знаходилось біля входу в
гуртожиток, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про його
незаконність, оскільки позивач не була
матеріально відповідальною особою за
майно, яке знаходилось поза межами
гуртожитку та вчасно повідомила
міліцію про вчинену крадіжку лавки.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що накази про притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності не складають систему
дисциплінарних стягнень, що є
підставою для звільнення в порядку п. 3
ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів згідна з висновком
суду першої інстанції, щодо
задоволення позову, поновлення
позивача на посаді та стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку та моральної
шкоди.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що викладені в
апеляційній скарзі доводи не
спростовують висновків суду, рішення
суду відповідає обставинам справи,
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права і
не може бути скасовано з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 7 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Головуючий :

Судді :