АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/796/994/2014 року
Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач: Чобіток А.О.
Ухвала

Іменем України

27 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м.Києва від 22 листопада
2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4,ОСОБА_1,3-ті
особи:приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу
ОСОБА_5,приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання договорів купівлі-продажу
недійсними,-

в с т а
н о в и л а:

Позивач пред»явив вказаний позов
до відповідачів та зазначав,що його
мати ОСОБА_3,опікуном якої він є, мала
на праві власності квартиру АДРЕСА_1. 11
травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу
вказаної квартири, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за номером у реєстрі 1579.

12 червня 2009 року був укладений договір
купівлі-продажу спірної квартири між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1,посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за номером
у реєстрі 957.

Посилаючись на те,що ОСОБА_3 є інвалідом
дитинства,глухонімою,неосвіченою
людиною, не вміє практично читати та
писати, і на момент укладення договору
купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 за
своїм станом здоров»я не могла
усвідомлювати значення своїх дій та не
могла керувати ними,позивач просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаної квартири
АДРЕСА_1 ,укладений 11 травня 2006 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 ,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири
укладений 12 червня 2009 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_1,посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу
ОСОБА_6,зобов»язати КП «Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об»єкти
нерухомого майна поновити реєстрацію
права власності за ОСОБА_3,виселити
ОСОБА_1 та інших мешканців з вказаної
квартири.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 22 листопада 2013 року позовні
вимоги задоволено частково. Вирішено
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
,укладений 11 травня 2006 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за номером
у реєстрації 1579 та витребувати з
володіння ОСОБА_1 зазначену квартиру.

Не погодившись з таким рішенням суду
,ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду
та передати справу до суду першої
інстанції на новий розгляд,посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
рішення суду. Вказує, що судом першої
інстанції допущено однобічність
дослідження доказів, так як рішення
суду фактично базується лише на акті
амбулаторної комісійної
судово-психіатричної експертизи за № 96
від 26.01.2012 року, хоча справи про
визнання правочину недійсним з цих
підстав вирішуються з урахуванням як
висновку судово-психіатричної
експертизи, так і інших доказів, а
рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 18.03.2010 року, залишеним без
змін судом апеляційної інстанції,
відмовлено ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1
При цьому в рішенні зазначено, що
відповідно до відмітки приватного
нотаріуса, спілкування ОСОБА_3 при
укладенні спірного договору
проводилось шляхом листування і у
присутності її сина представника
ОСОБА_2.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення осіб, що з»явилися в судове
засідання, обговоривши доводи
апеляційної скарги , обставини справи ,
колегія суддів приходить до
наступного.

Встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 27.08.2003
року , ОСОБА_3 на праві власності
належала квартира АДРЕСА_1.

11 травня 2006 року між ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_4 був укладений
договір купівлі-продажу вищевказаної
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстраційним №1579 .

12 червня 2009 року ОСОБА_4 уклала з
відповідачем ОСОБА_1 договір
купівлі-продажу спірної квартири, який
посвідчила приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за номером у реєстрі 957.

Згідно з довідкою МСЕК,
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом з
дитинства, станом з 08.02.2011 року їй
надано другу групу інвалідності.

Київською територіальною
організацією Українського товариства
глухих підтверджено, що інвалід по
слуху ОСОБА_3 є дійсним членом УТОГ з 1947
року, інвалідом 2 групи з повною втратою
слуху з дитинства, особою неосвіченою,
яка спілкується виключно жестовою
мовою глухих на побутовому рівні, має
поганий зір та в неї наявні признаки
розумової відсталості.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 28.05.2012 року, яке
набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано
недієздатною станом на 11.05.2006 року -
день укладення договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
станом на час ухвалення рішення.
Встановлено опіку над недієздатною
ОСОБА_3 , призначено її опікуном сина -
ОСОБА_2 ( а.с.98-99).

Відповідно до акту амбулаторної
комісійної судово-психіатричної
експертизи за № 97 від 26.01.2012 року,
ОСОБА_3 станом на 11.05.2006 р. страждала
стійким хронічним психічним
порушенням у вигляді органічного
ураження головного мозку
(травматично-судинного) ґенезу з
вираженим психоорганічним та
парапаїдальним синдромом ( F06.2 згідно
МКХ-10) і за своїм психічним станом не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними.

Посилаючись на ч.1, ч.2 ст. 225 ЦК
України, ст. 226 ЦК України, ОСОБА_2 як
опікун ОСОБА_3 просив визнати
недійсними договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 11 травня 2006 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і
договір купівлі-продажу тієї ж
квартири від12.06.2009 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 225 ЦК
України, правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними,
може бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її
смерті-за позовом інших осіб,чиї
цивільні права або інтереси порушені. У
разі наступного визнання фізичної
особи, яка вчинила правочин,
недієздатною, позов про визнання
правочину недійсним, може пред»явити
її опікун.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, як опікуна недієздатної
ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що в момент укладання
договору купівлі-продажу спірної
квартири 11.05.2006 року з ОСОБА_4, ОСОБА_3 не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати, що
підтверджується рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 28.05.2012 року, яким ОСОБА_3 визнано
недієздатною станом на 11.05.2006 року, в
зв»язку з чим на підставі ст. 388 ЦК
України спірна квартира повинна бути
витребувана у відповідача ОСОБА_1.

Такий висновок суду є законним та
обґрунтованим, відповідним
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального і процесуального
права, що регулюють правовідносини, що
виникли між сторонами .

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Як вже зазначалось вище ,
рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 28.05.2012 року , яке
набрало законної сили, встановлено ту
обставину, що ОСОБА_3 на час укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири з ОСОБА_4 не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла ними
керувати, в зв»язку з чим її визнано
недієздатною станом на 11.05.2006 р. - день
укладення договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 .

Тобто, факт того, що ОСОБА_3 саме
станом на 11.05.2006 р. визнана недієздатною
є преюдиційним при вирішенні даної
справи , а тому доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 про те, що судом не
врахована судово-медична документація,
з якої вбачається, що ОСОБА_3 не
проявляла ніяких ознак психічного
захворювання станом на 11.05.2006 р. , на
увагу не заслуговують .

Не спростовують висновку суду і
посилання на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 18.03.2010
року,яким ОСОБА_3 відмовлено у
задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_1
про визнання договорів купівлі продажу
спірної квартири від 11.05.2006 року та
12.06.2009 року недійсними, оскільки
вказаний позов був пред»явлений на
підставі ст. 230 ЦК України, проте як
даний позов пред»явлено з підстав
укладення спірного правочину особою,
яка в момент його укладення не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати (ст. 225 ЦК України).

При цьому факт присутності під
час укладання договору купівлі продажу
спірної квартири від11.05.2006 року сина
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 висновків суду не
спростовує, оскільки договір
купівлі-продажу спірної квартири 11.05.2006
року підписувався ОСОБА_3 особисто , а
не ОСОБА_2 як її представником.

На підставі викладеного рішення
суду є законним та обґрунтованим,
підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК
України,колегія суддів,-

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Печерського районного
суду м. Києва від 22 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -