Ухвала

іменем україни

16 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Логістик» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, зміну формулювання причини
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що у листопаді 2013 року він
влаштувався на роботу в товариство з
обмеженою відповідальністю
«Транс-Логістик» (далі - ТОВ
«Транс-Логістик») на посаду
водія-експедитора на умовах відрядної
форми оплати праці. 26 січня 2014 року його
було відправлено у відрядження, під час
якого він доставляв вантажі в
Нідерланди, Німеччину, Російську
Федерацію. За виконання цієї роботи
відповідач мав сплатити йому суму,
еквіваленту 4 тис. доларів США. Однак
після повернення з відрядження ТОВ
«Транс-Логістик» пред'явило йому
претензію про перевитрати
паливно-мастильних матеріалів на суму
32 тис. грн. та його було звільнено з
роботи у зв'язку з втратою довіри за п. 2
ст. 41 КЗпП України. Після звільнення
йому не було повернуто трудову книжку
та з ним не проведено розрахунок
відповідно до вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП
України. Зазначав, що такими діями
відповідача йому завдано моральну
шкоду, яку він оцінив у 10 тис.
грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив
визнати незаконним та скасувати наказ
про звільнення від 9 квітня 2014 року;
змінити формулювання причини
звільнення, зобов'язавши ТОВ
«Транс-Логістик» звільнити його з
роботи за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України, внести ці відомості у трудову
книжку та зобов'язати її видати;
стягнути з відповідача невиплачену
заробітну плату, середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 10
квітня 2014 року та стягнути моральну
шкоду.

Рішенням Баришівського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
незаконним та скасовано наказ ТОВ
«Транс-Логістик» від 9 квітня 2014 року №
118-оп про звільнення ОСОБА_4
Змінено формулювання причини
звільнення ОСОБА_4, зобов'язано ТОВ
«Транс-Логістик» звільнити ОСОБА_4 з
роботи за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України,
внести ці відомості в трудову книжку
ОСОБА_4 та видати йому трудову книжку.
Стягнуто з ТОВ «Транс-Логістик» на
користь ОСОБА_4 заборгованість із
заробітної плати станом на 9 квітня 2014
року. Стягнуто з ТОВ «Транс-Логістик»
на користь ОСОБА_4 середній заробіток
за час вимушеного прогулу за період з 10
квітня 2014 року по день фактичного
розрахунку. Стягнуто з ТОВ
«Транс-Логістик» на користь ОСОБА_4
завдану моральну шкоду у сумі 10 тис.
грн.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 2 вересня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
«Транс-Логістик» на користь ОСОБА_4
заборгованість із заробітної плати у
розмірі 754 грн 15 коп. У задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд на підставі доказів,
поданих сторонами, які належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно
виходив із того, шо ОСОБА_4 працював на
посаді водія-експедитора з повною
матеріальною відповідальністю,
допустив продажу дизельного пального,
тому у ТОВ «Транс-Логістик» були
підстави для його звільнення за п. 2 ст.
41 КЗпП України, за втрату довіри, та
відсутні підстави для зміни
формулювання причини звільнення за
згодою сторін, оскільки підприємство
такої згоди не надало. Посилання
касаційної скарги про те, що судом не
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу безпідставні,
оскільки звільнення ОСОБА_4 проведено
законно, підстав для зміни причини
звільнення відсутні та відсутня вина
ТОВ «Транс-Логістик» у невидачі
трудової книжки, яку ОСОБА_4 не отримав
та не надав письмову згоду на
пересилання її поштою.

Інші доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують.

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
порушення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 2 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д.
Луспеник