У Х В А Л А

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 4 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 12 квітня 2006 року
ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3 тис.
грн у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконала
та станом на 31 грудня 2013 року має
заборгованість у розмірі 21 674 грн 99
коп., яку позивач просив суд стягнути з
неї на свою користь та понесені судові
витрати.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 4 червня 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 21 674 грн 99
коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 липня
2014 року рішення районного суду змінено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 20 166 грн 66
коп. У решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що строк дії
кредитного договору та кредитної
картки пролонгується з кожним роком на
підставі п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, а доводи
відповідача про сплив строку позовної
давності для звернення до суду є
необґрунтованими; внаслідок
неналежного виконання відповідачем
умов договору щодо повернення суми
кредиту разом з відсотками утворилася
кредитна заборгованість, яку банк має
право стягнути з боржника.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та частково задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
перебіг загальної позовної давності по
вимогам позивача про стягнення з
відповідача на користь банку основної
заборгованості та заборгованості по
процентам було перервано вчиненням
відповідачем дій по визнанню нею свого
боргу (внесенням чергових платежів); по
вимогам про стягнення штрафів позивач
строк звернення до суду пропустив.

Проте повністю погодитися з такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 квітня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого остання отримала кредит у
розмірі 3 тис. грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки (а. с. 8).

При ухваленні рішення суд послався на
п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, згідно з яким
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
пролонговується на такий самий термін
(а. с. 44).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Як убачається з матеріалів справи 5
березня 2013 року відповідач подала до
суду першої інстанції заяву про
застосування строку позовної давності
(а. с. 31-32). При цьому зазначала, що
останній платіж здійснила у грудні
2008 року, платежів у 2010-2012 роках не
здійснювала.

Судом залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній, і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH) (а.
с. 44-45).

Крім того, згідно правової позиції,
викладеної у постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2014 року у справі
№ 6-14 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів,
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в
межах визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК
України), а не закінченням строку дії
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Строк дії картки судом встановлено не
було. Ухвалюючи судове рішення,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України зазначеного
недоліку не усунув та не звернув увагу
на те, що позивачем не доведено
обставин погашення заборгованості за
кредитом у 2010-2012 роках саме
відповідачем, а, отже, і обставин
переривання перебігу позовної
давності, оскільки банком на
підтвердження його доводів у цій
частині не надано жодних доказів
(квитанцій, касових ордерів тощо), при
тому, що відповідач спростовує сплату
нею кредиту.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Питання застосування строку позовної
давності відповідно до ст. 256 ЦК
України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст.
267 ЦК України, з урахуванням цих
обставин та факту пред'явлення позову
тільки 3 лютого 2014 року, судом не
вирішено.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 липня
2014 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник Судді:
Б.І. Гулько А.О.
Лесько С.Ф. Хопта В.А. Черненко