АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 17 вересня 2014 року,-

встановила:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики,
посилаючись на те, що 17.02.2011 року між
сторонами було укладено договір
позики, згідно умов якого позивач надав
відповідачу у борг кошти у розмірі 95 280
грн. терміном до 17 липня 2013 року, а
відповідач прийняв дані кошти та
зобов'язався повернути їх позивачу до 17
липня 2013 року. Фактична передача коштів
відповідачу відбулася при укладенні
договору позики, про що свідчить пункт 1
договору та заява про фактичне
одержання коштів. Договір позики та
заява про фактичне одержання позики
посвідчені нотаріально приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 388.

У вказаний строк відповідач не виконав
своє зобов'язання щодо повернення
грошей, про що свідчить наявність у
позивача оригінал договору позики та
заяви про одержання позики.

Згідно уточнених позовних вимог просив
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 77
893,63 грн. та вирішити питання щодо
судового збору.

____________________________________________________________________

22ц-1502 / 2014 р.
Головуючий у 1 інстанції Чебан
В.М.

Категорія 27
доповідач Савчук
М.В.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 17
вересня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг в сумі 77 893, 63 грн. Вирішено питання
щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволені позову відмовити.

Посилається на порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд безпідставно відхилив
покази свідків по справі як доказ
повернення боргу ОСОБА_3

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник ОСОБА_3 ОСОБА_1 просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін як законне та
обґрунтоване. Вважає, що рішення суду
не може ґрунтуватися на свідченнях
свідків для підтвердження факту
повернення грошей кредитору.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції установлено,
що 17.02.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, згідно умов
якого позивач надав відповідачу в борг
кошти у розмірі 95 280 грн. терміном до 17
липня 2013 року (а.с. 6), який нотаріально
посвідчений.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним договором
позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17.02.2011 року
було укладено договір застави
транспортного засобу, згідно якого
ОСОБА_4 передав у заставу ОСОБА_3
належний йому на підставі свідоцтва
про реєстрацію автомобіль марки VOLKSWAGEN,
модель POLO, 2004 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі №
НОМЕР_2

З розписок ОСОБА_3 вбачається, що
останній отримав 20.07.2011 року від ОСОБА_4
дві тисячі доларів США в рахунок
погашення суми боргу та 16.06.2011 року одну
тисячу доларів США в рахунок погашення
боргу. Решта суми відповідачем не
повернута.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позов є
обґрунтованим та з урахуванням
сплачених за борговими розписками сум
та з урахуванням індексу інфляції та
трьох відсотків річних підлягає до
задоволення у сумі 77893,63 грн.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Статтею 526 ЦК України встановлено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі тощо) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пунктом 5 договору позики передбачено,
що у разі, якщо позичальник своєчасно
не поверне суму позики, він
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до статті 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених випадків,
статтею 61 цього Кодексу. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.

Необґрунтованими є посилання апелянта
на те, що судом безпідставно не взято до
уваги покази свідків на підтвердження
повернення боргу, оскільки згідно п. 6
договору позики, укладеного між
сторонами, передбачено, що після
виконання позичальником свого
зобов'язання позикодавець повинен
передати йому примірник цього
договору, а позикодавець підтвердити
проведення повного розрахунку з ним
письмовою заявою, засвідченою
нотаріально. Наявність у позикодавця,
після спливу терміну повернення
грошей, примірника цього договору є
свідченням прострочення виконання
позичальником свого зобов'язання.

Отже, сторони в договорі позики
погодили спосіб виконання зобов'язання
за договором позики.

Відповідачем було надано розписки про
часткове виконання зобов'язання, у
зв'язку з чим позивач зменшив позовні
вимоги, проте належними та допустимими
доказами не доведено повного виконання
договору. Крім того, відсутня і
засвідчена нотаріально письмова заява
позикодавця про проведення повного
розрахунку за вказаним договором
позики.

Відповідно до п. 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» зі
змісту абзацу другого частини першої
статті 218 ЦК не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.

Таким чином безпідставними є
посилання апелянта на те, що показами
свідків, які допитані судом,
підтверджено виконання договору
позики. Крім того, договором не
передбачено підтвердження повернення
позики показами свідків.

Незважаючи на те, що суд першої
інстанції невірно зазначив, що позов
підлягає задоволенню частково, так як
позивач змінив позовні вимоги і
стягнуто всю суму заборгованості за
договором, яку просив позивач,
колегія суддів вважає, що вказане не
може бути підставою для скасування
справедливого і по суті правильного
рішення суду лише з одних формальних
міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
з'ясував обставини справи, на які
сторони посилалися як на підставу для
своїх вимог і заперечень, правильно
застосував закон, що регулює спірні
правовідносини, та дійшов правильного
висновку про відмову у позові. Таким
чином, рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Доводи апелянта про
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм процесуального та матеріального
права, на думку апеляційного суду, не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи, на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 17 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді: