АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №686/8170/14-ц
Провадження №22-ц/792/1852/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів

судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

у складі:

Пастощука М.М. (головуючий)

Варвус Ю.Д., Заїки В.М.

при секретарі Бондар О.В.

з участю: ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 29 липня 2014 року
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
відповідача, ознайомившись з доводами
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись в суд з позовом
ОСОБА_5 зазначала, що з 19 квітня 2011 року
по 16 жовтня 2014 року вона знаходилася в
трудових відносинах з відповідачкою
ОСОБА_4 В серпні 2013 року ОСОБА_5
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4
про усунення перешкод у виконанні
трудового договору. В суді апеляційної
інстанції позивачці стало відомо, що
існують накази про її звільнення з
роботи з 1 липня 2013 року за прогули. Своє
звільнення ОСОБА_5 вважала незаконним,
оскільки його було здійснено після
спливу місячного строку притягнення до
дисциплінарної відповідальності з
моменту вчинення прогулу, який було
допущено 2 та 3 липня 2014 року, про що
відповідачем було складено акт, а наказ
про звільнення було видано 15 жовтня 2013
року, до якого 18 жовтня 2013 року було
внесено зміни. З огляду на викладене,
ОСОБА_5 просила суд визнати звільнення
незаконним, поновити її на роботі та
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 29 липня 2014 року
позов задоволений.

Визнано незаконним звільнення
ОСОБА_5 з 1 липня 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогули без поважних причин,
які допущені 2 липня 2013 року, 3 липня 2013
року на підставі наказу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 від 15 жовтня 2013
року із змінами згідно наказу №15 від 18
жовтня 2013 року.

Постановлено поновити ОСОБА_6 на
посаді продавця згідно трудового
договору між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю
від 19 квітня 2011 року, укладеного між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 5353 грн. 40 коп.
з урахуванням обов'язкових платежів та
внесків.

Рішення суду в частині стягнення
заробітної плати за один місяць в сумі 1
150 грн. з урахуванням обов'язкових
платежів та внесків допущено до
негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

На підтвердження незаконності
рішення зазначається, що судом не
враховано, що 30.07.2013 року ОСОБА_5 вже
зверталася до Хмельницького
міськрайонного суду із позовною заявою
про усунення перешкод у виконанні
обов'язків за трудовим договором,
стягнення середнього заробітку за час
відпустки, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 24.12.2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_5 було відмовлено і
ухвалою апеляційного суду від 20.03.2014
року рішення суду першої інстанції
залишено без змін. Тобто, фактично
позовні вимоги ОСОБА_5 вже розглянуті
тим рішенням і при цьому було
встановлено, що факт самовільного
залишення позивачкою свого робочого
місця без поважних на те причин з 02.07.2013
р. до 19.09.2013 року.

Висновок суду про звільнення
ОСОБА_5 із займаної посади за межами
строку для застосування
дисциплінарного стягнення є
безпідставним та необґрунтованим,
оскільки у відповідності до вимог ст. 148
КЗпП України дисциплінарне стягнення
застосовується власником
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення. Про відсутність поважних
причин для відсутності на робочому
місці ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_4
дізналася лише 19.09.2013 року після
отримання позовної заяви позивачки.

Також ОСОБА_5 пропущено місячний
строк звернення до суду у справі про
звільнення, а клопотання про його
продовження вона не заявляла.

В засіданні апеляційного суду
відповідачка ОСОБА_4 апеляційну скаргу
підтримала з викладених у ній мотивів.

Позивачка ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилася, про день, час та
місце слухання справи повідомлена у
встановленому законом порядку.

Колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_5 на підставі
трудового договору від 19.04.2011 року
працювала на посаді продавця у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Актом від 3 липня 2013 року було
зафіксовано факт не виходу на роботу 2
та 3 липня 2013 року продавця ОСОБА_5

Наказом від 15 жовтня 2013 року на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_5,
продавця магазину «ЛеАн» по вул.
Зарічанській, 8 було звільнено з посади
за здійснені 2 та 3 липня 2013 року прогули
без поважних причин.

Наказом № 15 від 18 жовтня 2013 року
було внесено уточнення до наказу про
звільнення ОСОБА_5 від 15 жовтня 2013 року
шляхом визначення дати звільнення з 1
липня 2013 року.

З 21 листопада 2013 року ОСОБА_5
працює на посаді продавця за трудовим
договором у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_7, що підтверджується копією
трудового договору ( а.с. 35).

Копію наказу про звільнення від 15
жовтня 2013 року та наказу від 18 жовтня 2013
року ОСОБА_5 отримала 24 квітня 2014 року,
про що зазначено у поданій нею заяві
від 15 квітня 2014 року, яка міститься в
матеріалах цивільної справи №
686/16003/13-ц.

З позовом до суду ОСОБА_5
звернулася 25 квітня 2014 року, тому строк
звернення до суду за захистом
порушених прав пропущений не був,
оскільки роботодавець ОСОБА_4 не
виконала передбачений ст. 149 КЗпП
України обов'язок роботодавця довести
до працівника наказ про застосування
до нього дисциплінарного стягнення.

Порушення трудової дисципліни
ОСОБА_5 було допущено 2 та 3 липня 2013
року, а дисциплінарне стягнення у виді
звільнення з роботи було застосовано 15
жовтня 2013 року, із змінами від 18 жовтня
2013 року, після закінчення строків
визначених ч.1 ст. 148 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
незаконність звільнення ОСОБА_5 з
посади продавця магазину та
необхідності поновлення її на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Норми матеріального права
застосовані судом правильно, порушень
процесуального закону, які б були
підставою для скасування рішення,
судом не допущено. Тому наявні підстави
для відхилення апеляційної скарги на
підставі ст. 308 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те,
що фактично позовні вимоги ОСОБА_5 вже
розглянуті рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 24.12.2013 року,
яким у задоволенні позову ОСОБА_5 було
відмовлено і при цьому було
встановлено, що факт самовільного
залишення позивачкою свого робочого
місця без поважних на те причин з 02.07.2013
р. до 19.09.2013 року, безпідставні.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 24.12.2013 р.
розглянуті позовні вимоги ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, які стосувалися іншого
предмету та інших підстав: вимоги про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу незаконним звільненням у цьому
рішенні не заявлялися.

Посилання в апеляційній скарзі на
помилковість висновку суду про
звільнення ОСОБА_5 із займаної посади
за межами строку для застосування
дисциплінарного стягнення є
безпідставним.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 148 КЗпП
України дисциплінарне стягнення
застосовується власником
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, порушення трудової
дисципліни ОСОБА_5 було допущено 2 та 3
липня 2013 року, а дисциплінарне
стягнення у виді звільнення з роботи
було застосовано 15 жовтня 2013 року (із
змінами наказу від 18 жовтня 2013 року),
тобто після закінчення строків
визначених ч.1 ст. 148 КЗпП України.

Не заслуговують на увагу і доводи
про пропуск ОСОБА_5 місячного строку
звернення до суду у справі про
звільнення, та відсутність клопотання
позивачки про його продовження.

Копії наказу про звільнення від
15.10.2013 р. та наказу від 18.10.2013 р. ОСОБА_5
отримала 24.04.2014 р., а позов нею заявлений
25.04.2014 р.

Таким чином, передбачений ст. 233
КЗпП України місячний строк звернення
в суд із заявою про вирішення трудового
спору ОСОБА_5 дотриманий.

Інші підстави в межах доводів
апеляційної скарги для скасування
рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 29 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:підпис
Судді: підписи

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду М.М.
Пастощук

===============================================================

Головуючий у І інстанції - Бондарчук
В.В.

Доповідач - Пастощук М.М.

Категорія № 54,55