Справа № 462/2786/13
Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/5340/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І.,
Федоришина А.В.,

за участю секретаря
Іванової О.О.,

з участю: представників
відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивача
Кусого А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_5 на заочне рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 13 вересня 2013 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитними
договорами;-

в с т а
н о в и л а :

29 гурдня 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» звернулося в суд з позовом до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості:

-за кредитним договором № CNL-600/014/2003
від 13.11.2003 року в розмірі 6499 доларів США
68 центів, що еквівалентно 51951 гривня 94
коп за офіційним курсом НБУ на дату
проведення розрахунку , та 7985 гривень 41
коп;

-за кредитним договором №
МL-600/089/2007 від 01.06.2007 року в розмірі - 24964
доларів США 57 центів, що еквівалентно
199541 гривні 81 коп за офіційним курсом
НБУ на дату проведення розрахунку, та
730323 гривні 05 коп.

Позовні вимоги обгрунтовані тим,
що між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк»,
правонаступником якого є АТ «ОТП
Банк», правонаступником якого в свою
чергу є Товариство з з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», були укладені вищезазначені
кредитні договори, за якими станом на
27.12.2012 року позичальник має
заборгованість у вищезазначених сумах.

ТзОВ ««ОТП Факторинг Україна» є
правонаступником банку, у
відповідності до ст. 37 ЦПК України, на
підставі договору купівлі-продажу
кредитного портфелю від 29.06.2010 року,
укладеного з Публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк».

Заочним рішенням Залізничного
районного суду м.Львова від 13 вересня
2013 року позов задоволено у заявленому
розмірі та стягнуто з відповідача на
користь позивача 6042 грн сплаченого
судового збору.

Ухвалою Залізничного районного
суду м. Львова від 23 червня 2014 року
заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного
рішення залишено без задоволення.

На заочне рішення відповідачем
подано апеляційну скаргу, у якій
просить скасувати оскаржене рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної
скарги наведені наступні доводи:

18.12.2009 року приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 вчинено виконавчі
написи:

за № 1578 про звернення стягнення на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з однієї житлової кімнати
та кухні, загальною площею 41,3 кв.м. на
задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» у
розмірі 7108, 25 дол. США та 1876,48 грн , у
тому числі 6303,57 дол. США основного
боргу, 804,68 дол. США процентів за
користування кредитом, 376,48 грн пені, 1500
грн витрат за вчинення виконавчого
напису нотаріуса на задоволення вимог
ПАТ «ОТП Банк», згідно договору про
надання кредиту № CNL-600/014/2003 від 13.11.2003
року;

за № 1579 про звернення стягнення на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з однієї житлової кімнати
та кухні, загальною площею 41,3 кв.м. на
задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» у
розмірі 25280,34 дол. США та 26386,67 грн, у тому
числі 21948,64 дол. США основного боргу,
3331,7 дол. США процентів за користування
кредитом, 24686,67 грн пені, 1700 грн витрат
за вчинення виконавчого напису
нотаріуса на задоволення вимог ПАТ
«ОТП Банк» , згідно кредитного договору
№ МL-600/089/2007 від 01.06.2007 р .

На підставі виконавчих написів
нотаріуса державним виконавцем
Франківського відділу ДВС ЛМУЮ було
винесено постанови про відкриття
виконавчого провадження № 35066396 від
05.11.2012 року та № 35069586 від 05.11.2012 року.
Ухвалою Франківського районного суду
м. Львова від 24.12.2012 року задоволено
заяву ПАТ «ОТП Банк» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» про заміну
стягувача і стягувачем у
вищезазначених виконавчих
провадженнях визнано ТзОВ «ОТП
Факторинг Україна».

При цьому даний позов датований 28.12.12 р,
тобто через 1,5 місяця після відкриття
вищеописаних виконавчих проваджень на
підставі виконавчих написів нотаріуса.

Таким чином, кредитор - ТзОВ «ОТП
Факторинг Україна» намагається
здійснити подвійне стягнення суми
заборгованості з ОСОБА_5 за кредитним
договором № CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року і
за кредитним договором № МL-600/089/2007 від
01.06.2007 року

-шляхом звернення стягнення на
заставлене майно на підставі
виконавчих написів нотаріуса;

- та шляхом подання даного позову до
суду.

Як наслідок позивач двічі одержить
кошти в рахунок стягнення боргу за
вищевказаними кредитними договорами,
за якими ОСОБА_5 виступає і
позичальником і іпотекодавцем за
договорами іпотеки: № CL-600/054/2003 від
12.11.2003 року та № РСL-600/172/2007 від 01.06.2007
року.

Посилаючись на роз»яснення , наведені у
п.9 Постанови № 5 від 30.03.2012 року
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування законодавства при
вирішенні спорів, що виникають з
кредитних відносин», у відповідності
до яких «одночасне заявлення
кредитором /іпотекодержателем вимог
про дострокове стягнення кредиту і
стягнення заборгованості шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
допускається у випадку, якщо особа є
відмінною від особи іпотекодавця, та -
на те, що при наявності відкритих
виконавчих проваджень в межах яких вже
проведено опис та арешт майна
відповідача, і здійснюється процедура
його примусового продажу, позивач
позбавлений права на звернення з
позовом про дострокове стягнення суми
кредиту до моменту закриття
виконавчих проваджень чи повернення
виконавчих документів без виконання, а
тому апелянт вважає, що ухвалюючи
оскаржене рішення, судом першої
інстанції,допущено застосування
подвійного стягнення з боржника.

Крім цього судом не взято до уваги
відсутність у ТзОВ «ОТП Факторинг
Україна» права на заявлення вимог про
стягнення коштів в іноземній валюті, в
силу відсутності генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій.

Судом першої інстанції безпідставно не
взято до уваги не повідомлення
позивачем належним чином відповідача
про заміну сторони у вищезазначених
кредитних договорах.

Судом стягнуто з відповідача штрафні
санкції в надмірному розмірі, зокрема
по кредитному договору МL-600/089/2007 від
01.06.2007 року пеня за прострочене
виконання зобов»язання за період з
27.11.20111 р. по 27.12.2012 року у розмірі 730323,05
грн у 3,6 раза перевищує розмір основної
суми боргу.

Судом першої інстанції присуджено до
відшкодування позивачеві з
відповідача надмірно сплачений розмір
судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних мотивів.

Згідно доказів у справі, відповідач -
ОСОБА_5 є позичальником за кредитними
договорами: № CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року
та № МL-600/089/2007 від 01.06.2007 року та
водночас є іпотекодавцем за договорами
іпотеки: № CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року та
№ РСL-600/172/2007 від 01.06.2007 р., укладеними на
забезпечення виконання кредитних
договорів ( а.с. 100-109) .

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги про те, що внаслідок
задоволення позову, заявленого до
позичальника, який одночасно є
іпотекодавцем , про стягнення
заборгованості за кредитними
договорами по яких видано виконавчі
написи нотаріуса про звернення
стягнення на предмет іпотеки, тим самим
фактично буде допущено подвійне
стягнення боргу з однієї і тієї ж особи,
що є недопустим.

Необхідно зазначити також, що для
укладення договору факторингу банк
повинен мати банківську ліцензію,
видану НБУ (ст. 47 ЗУ "Про банки і
банківську діяльність"), а для
здійснення факторингових операцій,
предметом яких є вимоги в іноземній
валюті, і відповідний письмовий дозвіл
НБУ, який є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій згідно з
Декретом КМ України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" від 19 лютого 1993 р. № 15-93 (п. 2.3
Положення про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 17 липня 2001 р. № 275) .
Інші, ніж банки, фінансові установи
(юридичні особи, виключним видом
діяльності яких є надання фінансових
послуг та яка внесена до відповідного
реєстру у порядку, встановленому
законом) можуть бути фактором за умови,
що право на надання цієї фінансової
послуги встановлено законами про
діяльність відповідної фінансової
установи та нормативно-правовими
актами державних органів, які
здійснюють регулювання ринків
фінансових послуг.У свою чергу, для
здійснення фінансовими установами
факторингових операцій, що є валютними,
останні повинні мати генеральну
валютну ліцензію НБУ, яка надається їм
згідно з Положенням про порядок
надання небанківським фінансовим
установам генеральних ліцензій на
здійснення валютних операцій,
затвердженим постановою Правління
Національного банку України від 9
серпня 2002 р. № 297 .

За відсутності у позивача (фінансової
установи) генеральної валютної
ліцензії НБУ на здійснення валютних
операцій , що підтверджується листом
Національного банку від 29.11.2013 № 28-313/25375
(а.с. 165), колегія суддів вважає також, що
позивач не вправі був вимагати у
відповідача стягнення заборгованості
за кредитними договорами про надання
кредитів в іноземній валюті.

Заслуговують на уваги і доводи
апеляційної скарги щодо не
повідомлення позивачем належним чином
відповідача про заміну сторони у
вищезазначених кредитних договорах, з
наступних мотивів.

У відповідності до ст.517 ЦК
України, первісний кредитор у
зобов'язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які
засвідчують права, що передаються, та
інформацію, яка є важливою для їх
здійснення. Боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні.

У відповідності до ст ч.1 ст .60 ЦПК
України позивач зобов»язаний довести
ті обставини, на які він посилається як
на підставу своїх вимог.

Позивачем, в підтвердження
позовних вимог,була надана суду першої
інстанції ксерокопія договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 29 червня 2010 року (а.с.33-39), в якому не
зазначена інформація щодо загальної
суми заборгованості за кредитними
договорами, що входять до кредитного
портфелю. В пунктах 3.1 , 4.1
вищеназваного договору зазначено, що:

в порядку та на умовах визначених
цим договором продавець продає
(переуступає) покупцю права на
кредитний портфель, який включає в себе
кредитні договори ( перелік яких
міститься в додатку 1 до цього
договору), а покупець приймає такий
кредитний портфель та зобов»язується
сплатити на користь продавця
винагороду;

на підтвердження факту передачі
кредитного портфелю в момент укладення
цього договору продавець
зобов»язується передати покупцю
кредитні документи. Передача
кредитного портфелю (з усіма кредитиви
документами) покупцю підтверджується
підписанням відповідного акту
передачі документів сторонами цього
договору.

Однак, позивачем в підтвердження
підставності позовних вимог, не надано
будь-яких доказів, які б свідчили про
те, що в кредитний портфель включено
кредитні договори, які були укладені
продавцем кредитного портфелю з
відповідачем, а саме, - кредитні
договори : № CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року та
№ МL-600/089/2007 від 01.06.2007року

Отже, за умов не подання позивачем
доказів переходу до нього прав
первісного кредитора, відповідач мав
право не виконувати свого обов'язку
новому кредиторові.

Зважаючи на вищенаведене, та
враховуючи обставини справи у їх
об»активній сукупності, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення ухвалено
судом першої інстанції з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, що призвело до ухвалення
незаконного і необґрунтованого
рішення першої інстанції, відтак,
апеляційну скаргу належить
задовольнити, оскаржене рішення
скасувати і ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.
314, ст.ст. 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5
задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м.Львова від 13 вересня 2013 року
скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю«ОТП
Факторинг Україна» про стягнення з
ОСОБА_5 заборгованості:

-за кредитним договором № CNL-600/014/2003
від 13.11.2003 року в розмірі 6499доларів США
68 центів, що еквівалентно 51951 гривня 94
коп за офіційним курсом НБУ на дату
проведення розрахунку , та 7985 гривень 41
коп;

-за кредитним договором № МL-600/089/2007
від 01.06.2007 року в розмірі - 24964 доларів
США 57 центів, що еквівалентно 199541
гривні 81 коп за офіційним курсом НБУ на
дату проведення розрахунку, та 730323
гривні 05 коп,-

відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Тропак О.В.

Судді:
Приколота Т.І.

Федоришин А