Справа № 2/463/942/14
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/6059/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 32
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Курій Н.М.,

при секретарі Данилик І.І.,

за участю представника позивача
ОСОБА_2-ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
представника ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 23 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Личаківського районного суду
міста Львова від 23 червня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 43528
грн. моральної шкоди. Вирішено питання
судових витрат. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вищезгадане рішення в частині відмови
у стягненні з відповідача на користь
позивача 6313,31 грн. витрат на правову
допомогу адвоката, через свого
представника - ОСОБА_3, оскаржив позивач
- ОСОБА_2. Вважає, що суд не застосував
норми ч.2 ст.22 ЦК України, ст.1 Закону
України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах", ст. ст. 19, 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність",
а тому неправильно вирішив питання про
відшкодування матеріальних збитків.
Апелянт просить рішення суду в частині
відмови у стягненні 6313,31грн. витрат на
правову допомогу скасувати та в тій
частині ухвалити рішення, яким
стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2
6313,31 грн. витрат на правову допомогу
адвоката.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає із
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов"язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинстава, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
25.10.2007 року, приблизно о 23 год.
відповідач - ОСОБА_4, перебуваючи
неподалік житлового будинку АДРЕСА_1
наніс позивачу удар в праву ногу,
внаслідок чого спричинив йому закритий
уламковий перелом нижньої третини обох
кісток правої гомілки, синяки на правій
гомілці в нижній третині, на повіках
лівого ока, садно в правій скроневій
ділянці.

Дана обставина додатково підтверджена
Постановою про направлення
кримінальної справи №142-1536 до суду для
вирішення питання про звільнення від
кримінальної відповідальності у
зв"язку з закінченням строків давності
від 16.11.2012 року та самою постановою
Личаківського районного суду м.Львова
від 30.05.2014 року про закриття цієї
кримінальної справи, за мотивами якої
позивач не заперечував проти закриття
кримінальної справи.

Відповідно до висновку експерта №83/10
від 03.03.2010 року, перенесена позивачем
травма відноситься до тілесного
ушкодження середнього ступеня
тяжкості.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з тих підстав, що матеріальний
еквівалент моральної шкоди,
спричиненої протиправними діями
відповідача відповідає розміру 43528
грн.., оскільки вважав, що така сума
об"єктивно відповідає характеру та
обсягу страждань позивача, є розумною
та справедливою по відношенню до нього.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення з відповідача
матеріальної шкоди в розмірі 6313,31 грн.,
суд першої інстанції виходив з тих
підстав, що сума коштів в розмірі 6313,31
грн. не є матеріальною шкодою, а є
процесуальними витратами сторони,
понесеними за надання правової
допомоги і суд позбавлений можливості
стягнути ці кошти з відповідача в
порядку вимог ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції з
висновками суду першої інстанції,
включаючи висновки оскаржуваної
частини рішення, погоджується в повній
мірі.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України встановлено,
що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
З врахуванням даної статті, можна
зробити висновок, що збитки - це грошова
оцінка матеріальної шкоди, заподіяної
порушенням договору або
позадоговірними зобов"язаннями.

Статтею 84 ЦПК України
передбачено, що витрати, пов"язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків ненадання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу встановлюється
законом.

Суд першої інстанції прийшов
також до висновку, що витрати на
правову допомогу в цивільно -
процесуальному законодавстві,
виходячи із змісту ст.ст. 40, 42, 84, 88 ЦПК
України - це фактично понесені стороною
і документально підтверджені витрати,
пов"язані з наданням цій стороні
правової допомоги під час вирішення
цивільної справи. З таким висновком
колегія суддів погоджується.

Статтею 19 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
передбачено, що є видами адвокатської
діяльності.

Статтею 30 згаданого закону
передбачено, що гонорар є форма
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо, визначається в договорі про
надання правової допомоги.

Договір про надання юридичної
допомоги укладено між ОСОБА_2 та
адвокатом - ОСОБА_3 19 грудня 2007 року.

Згідно п. 3.1 договору передбачено,
що за надані послуги, замовник здійснює
оплату за надані послуги на
розрахунковий рахунок виконавця у
триденний строк із моменту підписання
сторонами акту прийому-передачі
наданих послуг, який є невід"ємною
частиною договору.

З акту прийому - передачі № 1 від 01
березня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3
передає, а ОСОБА_2 прийняв роботу, а
саме: усні консультації 19 грудня 2007
року, складання позовної заяви - 12 січня
2014 року, ознайомлення з матеріалами
справи - без зазначення дати коли таке
здійснювалося, а також складання скарг,
заяв, клопотання з зазначенням дат в
період з 19 грудня 2007 року по 22 листопада
2013 року.

Однак, позивачем та його
представником ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції не представлено доказів
оплати ОСОБА_2 за надані послуги згідно
підписаного акту прийому - передачі
послуг, згідно п. 3.1 договору від 19
грудня 2007 року про надання юридичної
допомоги, згідного якого така оплата
повинна була здійснитися у триденний
строк.

Проведений системно-правовий
аналіз понять збитків та витрат на
правову допомогу, з який погоджується
колегія суддів, дає підстави вважати,
що їх правова природа є різною,
оскільки перші є матеріальними
витратами, а другі процесуальними,
тобто такими, які несе сторона у
випадку розгляду судом цивільно -
правового спору.

З врахуванням наведеного, усні
консультації 19 грудня 2007 року, а також
складання скарг, заяв, клопотань в
період з 19 грудня 2007 року по 22 листопада
2013 року не можна віднести до
процесуальних витрат, поскільки такі
здійснювалися за межами розгляду даної
цивільної справи. Що ж стосується
стягнення суми за наданих послуг за
складання позовної заяви та
ознайомлення з матеріалами справи, то
позивачем не здійснювалася оплата його
адвокату за такі послуги, а тому така
вимога до задоволення не підлягає.

З врахуванням вищенаведеного, висновки
суду відповідають обставинам справи в
межах наданих сторонами і досліджених
в судовому засіданні доказів та нормам
цивільного законодавства, які
регулюють спірні правовідносини.
Порушень норм матеріального права, які
призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи,
колегією суддів не встановлено.

Жодний з доводів апеляційної скарги
колегією суддів не приймаються до
уваги як такі, що не підтверджені
належними доказами, не ґрунтуються на
вимогах закону, що регулюють спірні
правовідносини, та не спростовують
мотивованих висновків суду, а тому
апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника
ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 23 червня 2014 року залишити без змін.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 23 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

Н.М. Курій