У х в а л а

іменем україни

08 жовтня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дніпровського районного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 01 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила
стягнути з ОСОБА_4 на її користь 860 000 грн
боргу, 190 825, 74 грн - відсотки за
безпідставне користування грошовими
коштами та 77 400 грн - 3 % річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

В обґрунтування своїх вимог зазначала,
що 11 січня 2006 року між нею та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Таунхаус-Україна»
(далі - ТОВ «Таунхаус-Україна») було
укладено договір № 2 про будівництво
котеджу площею 300 кв. м АДРЕСА_1, за
умовами якого ТОВ «Таунхаус-Україна»
зобов'язалося збудувати котедж на
підставі погодженого проекту в строк
до 17 липня 2006 року, а вона зобов'язалася
інвестувати будівництво в розмірі 2 295
000 грн.

У день укладення договору 11 січня 2006
року вона передала засновникові ТОВ
«Таунхаус-Україна» ОСОБА_4 кошти у
розмірі 860 000 грн, що підтверджується
розпискою на зворотній стороні
договору.

Проте ОСОБА_4 побудував будинок (котедж)
та продав його іншій особі, а сплачені
нею кошти не повернув.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 23 квітня 2014 року
провадження у справі у частині
стягнення трьох процентів річних
закрито у зв'язку з відмовою від позову
щодо цих позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
01 липня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено у зв'язку зі спливом
позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій через
свого представника ОСОБА_5,
ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11
постанови від 18 грудня 2009 року
№ 11 «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 11 січня 2006
року між ОСОБА_3 та ТОВ
«Таунхаус-Україна» був укладений
договір № 2 про будівництво котеджу
площею 300 кв. м АДРЕСА_1, згідно з умовами
якого останнє зобов'язалося збудувати
котедж на підставі погодженого проекту
в строк до 17 липня 2006 року, а ОСОБА_3
взяла на себе зобов'язання з
інвестування цього будівництва у
розмірі 450 000 доларів США, що
еквівалентно 2 295 000 грн.

Цього ж дня позивач передав ОСОБА_4,
який був власником ТОВ
«Таунхаус-Україна», частину коштів у
розмірі 860 000 грн, про що
складено розписку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем грошові кошти набуті
безпідставно, проте оскільки строк
повернення коштів розпискою не
визначено, а позивач не зверталася до
відповідача з вимогою про повернення
грошових коштів, позовні вимоги є
передчасними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд дійшов висновку, що
ОСОБА_3 пропустила строк звернення до
суду з позовом.

З такими висновками погодитися не
можна, виходячи з наступного.

За загальними положеннями ЦПК України
на суд покладено обов'язок під час
ухвалення рішення вирішити, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги позивача, та
якими доказами вони підтверджуються;
перевірити наявність чи відсутність
певних обставин за допомогою доказів
шляхом їх оцінки; оцінити подані
сторонами докази та дійти висновку про
наявність або відсутність певних
юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
просила стягнути з відповідача
безпідставно отримані кошти,
зазначаючи підставою свого позову
ст.ст. 875-877, 1047, 1048 ЦК України.

Під час розгляду справи позивач,
посилаючись на безпідставне отримання
відповідачем грошових коштів,
зазначав, що договір про будівництво
котеджу не містить достатніх умов для
породження зобов'язально-правових
відносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
одночасно керувався як нормами, що
регулюють договірні правовідносини
(ст. ст. 638, 875, 877 ЦК України), так і
нормами щодо безпідставного отримання
коштів (ст. ст. 1212, 1214 ЦК України).

При цьому не уточнив позовних вимог, не
попередив про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій, зокрема,
не уточнив позовних вимог в частині
підстав та предмета заявленого
ОСОБА_3 позову.

За таких обставин місцевий суд
неповністю визначився з характером
спірних правовідносин і правовими
нормами, що підлягали застосуванню, не
вирішив питання, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що між сторонами виник
спір з приводу виконання умов договору,
тобто договірні правовідносини, та
застосував позовну давність.

При цьому, встановивши, що договір про
будівництво котеджу був укладений між
ОСОБА_3 та ТОВ «Таунхаус-Україна», суд
не залучив останнє до участі у справі.

Тобто судом вирішено питання про права
та обов'язки особи, яка не брала участі
у справі, фактично позбавлена свого
права представляти та захищати
інтереси підприємства, надавати
відповідні докази та реалізовувати
інші процесуальні права, передбачені
ст. ст.. 27, 31 ЦПК України.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги,
ОСОБА_3 посилалась на те, що договір про
будівництво котеджу не був належним
чином укладений (не досягнуто згоди
щодо більшості істотних умов).

Проте зазначені обставини суд не
перевірив та жодної оцінки їм не надав.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 травня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 01 липня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня