У х в а л а

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної
О.О., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
трьох процентів річних, за касаційною
скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Львівської області від 07 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_5,
ОСОБА_5 про стягнення трьох процентів
річних у розмірі 15 791 грн 48 коп. у зв'язку
з невиконанням рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 03 вересня 2010 року з
урахуванням рішення апеляційного суду
Львівської області від 27 квітня
2011 року, яким стягнуто з останніх на
її користь 249 710 грн на відшкодування
вартості невід'ємних поліпшень
квартири АДРЕСА_1 та 12 626 грн 10 коп.
витрат на загальнообов'язкові роботи
на МЖК.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від
7 червня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 15 791 грн 48 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідачі в
особі представника просять скасувати
рішення суду апеляційної інстанції,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням апеляційним судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
задоволення указаного позову,
апеляційний суд, дослідивши докази у
справі і надавши їм належну оцінку в
силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК
України, а також, врахувавши обставини
справи, обґрунтовано виходив з
доведеності позову та наявності
правових підстав для стягнення з
відповідачів на підставі ст. 625 ЦК
України трьох процентів річних у
розмірі 15 791 грн 48 коп., у зв'язку з
невиконанням рішення суду.

При цьому суд правильно виходив з того,
що за змістом ст. 625 ЦК України
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від
ухвалення рішення суду про присудження
суми боргу, відкриття виконавчого
провадження чи його зупинення
відповідно до вимог Закону № 2711-IV.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України,
висловленою у постановах від 20 грудня
2010 року у справі № 3-57
гс10, від 04 липня 2011 року у справі № 3-65
гс11 і від 24 жовтня 2011 року у
справі № 6-38цс11, від 01 жовтня 2014 року у
справі № 6-113цс14, які в
силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для

всіх судів України; суди зобов'язані
привести свою судову практику

у відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази,
правильно встановив обставини справи,
в результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів, отже,
рішення ухвалено з додержанням норм
процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 07 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

С.П. Штелик