АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 19 вересня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особі: Головне управління
юстиції у м. Києві, Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними
та витребування майна

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року позивач звернулася в
суд із позовом до відповідачів про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та витребування майна.

У березні 2013 року подала заяву про
зміну предмету позову (т.1 а.с.242-249).

У мотивування вимог посилалася на те,
що у вересні 2006 року вона познайомилась
з ОСОБА_6, який почав проживати в її
квартирі. Спочатку відносини між ними
склалися добрі, проте з часом останній
почав вимагати від неї гроші.

У грудні 2006 року вона під психічним та
фізичним тиском уклала договір
купівлі-продажу квартири, на підставі
якого відчужила належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 і придбала
квартиру АДРЕСА_2.

У лютому 2008 року між нею та ОСОБА_3
укладено попередній та основний
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2.

Разом з тим, зазначені два договори
вона змушена була укласти під впливом
психологічного та фізичного
насильства зі сторони ОСОБА_6, який
постійно цинічно та зухвало знущався
над нею і погрожував фізичною
розправою їй, її батькам та рідній
сестрі.

Під час укладення договору приватний
нотаріус КМНО ОСОБА_7 та ОСОБА_3 бачили
її пригнічений стан, чули погрози на її
адресу з боку ОСОБА_6, проте свідомо не
звертали на це уваги. Гроші від продажу
квартири вона взагалі не отримала.

Після продажу квартири вона під
психічним та фізичним тиском ОСОБА_6
змушена була зареєструвати з останнім
шлюб та знятися з реєстраційного
обліку.

Факти погроз фізичною розправою,
знущань та завдання ОСОБА_6 тілесних
ушкоджень підтверджуються медичними
документами, заявами до органів
міліції, прокуратури та показаннями
свідків.

Оскільки спірна квартира вибула з її
володіння не з власної волі, а
шахрайським шляхом з боку ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, тому вона має право витребувати
квартиру у добросовісного набувача
ОСОБА_4

Враховуючи наведене та на підставі
ст.231 ЦК України просила суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, посвідчений 14 лютого
2008 року приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_7, визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
посвідчений 13 березня 2008 року
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_8,
витребувати у відповідача ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 19 вересня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
витрати на проведення судової
почеркознавчої експертизи у сумі 1530
гривень.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову.

Зазначає, що судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 13 грудня 2006 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір
купівлі-продажу квартири, посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10, за
умовами якого позивач набула у
власність квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 6-7).

08 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено попередній договір,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 113,
відповідно до якого у термін до 28
лютого 2008 року сторони домовилися про
укладення договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 за узгодженою
сторонами вартістю у сумі 353500 грн., що
становить 70000 доларів США. За умовами
попереднього договору ОСОБА_3 передав
позивачу грошові кошти у сумі 126250 грн.,
що по курсу НБУ становило 25000 доларів
США (т.1 а.с. 80-81).

Відповідно до п. 12 попереднього
договору сторони підписанням такого
договору підтвердили, що у повній мірі
розуміють умови та значення цього
договору, його правові наслідки, діють
добровільно та узгоджено, зміст цього
договору відповідає дійсним намірам
сторін.

14 лютого 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
перебуваючи при здоровому розумі та
ясній пам'яті, діючи добровільно,
уклали договір купівлі-продажу
квартири, за умовами якого ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_3 купив належну їй на
праві приватної власності квартиру
АДРЕСА_2. Даний договір посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7,
реєстровий номер 189 (т.1 а.с.82-83).

Згідно з п. 3 договору за погодженням
сторін продаж квартири вчинено за 353500
гривень, що по курсу НБУ становило 70000
доларів США, з яких гроші у сумі 126250 грн.
були передані по попередньому договору
від 08 лютого 2008 року, а інша частина
грошей в сумі 227250 грн., що становить 45000
доларів США, повністю сплачені
продавцю під час підписання цього
договору.

Відповідно до п. п. 4, 5 договору позивач
своїм підписом під цим договором
підтвердила факт повного розрахунку за
продану квартиру, одержання від
відповідача ОСОБА_3 грошових коштів у
сумі 227250 грн. та відсутність по
відношенню до покупця будь-яких
претензій фінансового характеру. При
цьому, продавець вважала ціну,
зазначену у цьому договорі вигідною
для себе, її розмір не пов'язаний зі
збігом якихось важких для себе
обставин.

У пунктах 12, 13 договору сторони
погодили, що однаково розуміють
значення і умови правочину, його
правові наслідки, підтвердили
дійсність своїх намірів при укладенні
правочину, а також те, що такий правочин
не носить характеру фіктивного та
удаваного і не є зловмисним. Під час
підписання договору сторони були
ознайомлені зі змістом статей 229-235
Цивільного кодексу України.

Також з матеріалів справи вбачається,
що в день підписання оспорюваного
договору купівлі-продажу квартири, а
саме: 14 лютого 2008 року, позивачем
складено розписку, в якій остання
вказує, що нею у повному обсязі
отримані грошові кошти у сумі 353500
гривень від ОСОБА_3 за продану квартиру
(т.2 а.с. 35).

Відповідно до висновку експертів
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз за
результатами проведення
судово-почеркознавчої експертизи від 12
грудня 2013 року № 7041/7042/13-32 встановлено,
що підпис від імені ОСОБА_2, який
міститься справа від запису дати «
14.02.2008» у розписці, що складена від
імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 від 14 лютого
2008 року про отримання грошових коштів
ОСОБА_2 за продану квартиру у розмірі
353500 грн. від ОСОБА_3, виконано ОСОБА_2
рукописним способом без попередньої
технічної підготовки чи застосування
технічних засобів (т. 2 а.с. 215-221).

Відповідач ОСОБА_3 в суді першої
інстанції пояснив, що взимку 2008 року
він дав об'яву до газети «Авізо» про
покупку квартири й з ним зв'язалася
жінка на ім'я ОСОБА_2, з якою відповідач
зустрівся, вона йому показала квартиру,
яку планувала продати, та документи про
право власності, домовилися про ціну
квартири у розмірі 70000 доларів США.
Потім вони поїхали до нотаріуса, де
уклали попередній договір, оскільки у
позивача не вистачало довідок для
укладення основного договору. Невдовзі
позивач зателефонувала йому та
повідомила, що має усі необхідні
документи для укладення основного
договору купівлі-продажу квартири. Під
час підписання договору ОСОБА_2 в стані
алкогольного чи наркотичного
сп»яніння не перебувала, власноручно
написала йому розписку про отримання
70000 доларів США. Наприкінці лютого 2008
року вони знову зустрілися, ОСОБА_2
показала паспорт, де була відмітка про
зняття з реєстраційного обліку та
передала ключі від квартири.

Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_5 в суді
також пояснила, що до неї звернулася
ОСОБА_2 з проханням посвідчити договір,
разом з ОСОБА_2 був присутній покупець
ОСОБА_3, інших осіб не було. Перед
підписання договору ОСОБА_2
ознайомилась з текстом попереднього
договору та підписала його. Після чого
сторони розрахувалися в окремій
кімнаті для розрахунків, потім вона
запитала сторін чи було проведено
розрахунок і лише після отримання
позитивної відповіді посвідчила
договір. Під час нотаріального
посвідчення обох договорів ОСОБА_2 не
перебувала у пригніченому стані,
психологічного тиску ніхто на неї не
чинив. У 2012 році ОСОБА_2 звернулася до
неї та розповіла що хоче повернути
квартиру, бо їй немає де жити. ОСОБА_2
підтвердила, що усвідомлювала наслідки
своїх дій, коли продавала квартиру, але
у неї забрали гроші. У бесіді не
посилалася на те, що її примусили
укласти договір.

13 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_8, реєстровий №
779, за умовами якого ОСОБА_4 набув у
власність належну ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_2.

Право власності на спірну квартиру
зареєстровано за ОСОБА_4, у Київському
міському бюро технічної
інвентаризації 25 березня 2008 року (т. 1
а.с. 216-217).

Звертаючись в суд з даним позовом
ОСОБА_2 посилалася на вчинення ОСОБА_6
психічного та фізичного насильства,
під впливом якого нею укладено договір
купівлі-продажу квартири від 14.02.2008
року.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції підставно
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості з огляду на таке.

В силу ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

В п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК),
судам необхідно враховувати, що
насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 29
лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6
укладено шлюб, зареєстрований відділом
актів цивільного стану Солом'янського
районного управління юстиції у м.
Києві, актовий запис № 227.

Посилання позивача на те, що шлюб
укладений всупереч її дійсній волі
спростовується рішенням Єнакіївського
міського суду Донецької області від 10
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного сулу Донецької
області від 24 квітня 2014 року, якими у
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
шлюбу недійсним відмовлено через
відсутність підстав для визнання
недійсним шлюбу у зв'язку з фізичним чи
психічним насильством, що вплинуло на
волевиявлення позивача при укладенні
шлюбу з ОСОБА_6 (т.3 а.с. 57-61).

На запит суду від Оболонського РУГУ МВС
України в м. Києві надійшли копії
відмовних матеріалів по заявах ОСОБА_2
щодо неправомірних дій ОСОБА_6 з яких
вбачається наступне.

У грудні 2006 року мати позивача - ОСОБА_11
та її сестра ОСОБА_12 тричі зверталися
до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві із заявами про погрозу фізичною
розправою зі сторони співмешканця
ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який проживає АДРЕСА_1.

За висновком ДІМ Дніпровського РУГУ
МВС України в м. Києві ОСОБА_13 від 15
грудня 2006 року, затвердженого
заступником начальником Дніпровського
РУГУ МВС України в м. Києві,
встановлено, що факт погроз ОСОБА_6 по
відношенню до сестри та матері
позивача носив формальний характер та
був пов'язаний з рішенням ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 продати квартиру по вул.
Курнатовського в м. Києві.

28 лютого 2008 року від матері позивача
ОСОБА_11 надійшла заява до
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві про погрозу фізичною розправою
її дочці ОСОБА_2

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві з приводу шахрайських дій ОСОБА_6
щодо заволодіння каблучкою.

28 жовтня 2011 року до Оболонського РУ ГУ
МВС України в м. Києві від ОСОБА_2
надійшла заява, що ОСОБА_6 шляхом обману
виписав її з квартири АДРЕСА_2.

У період з жовтня 2011 року по червень 2012
року позивач неодноразово зверталася
до органів міліції з приводу
неправомірних дій ОСОБА_6 щодо продажу
спірної квартири шахрайським шляхом,
зняття її з реєстраційного обліку за
місцем проживання, тощо. Зазначені
факти неодноразово перевірялися
органами міліції й у порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_6 за
ст.190 Кримінального кодексу України
було відмовлено.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази суд першої інстанції дійшов до
висновку, що вчинення ОСОБА_6 фізичного
та психічного насильства в сім'ї по
відношенню до своєї співмешканки та
згодом дружини ОСОБА_2 носило
перманентний характер та було
пов'язано з обраним ним способом життя,
зловживанням алкоголю, споживанням
наркотиків. ОСОБА_2, у свою чергу,
продовжила проживати разом з ОСОБА_6
після укладення оспорюваного договору,
з приводу вчинення чоловіком
насильства в сім»ї до органів міліції
не зверталася. Звернення позивача до
органів міліції та прокуратури у
період з жовтня 2011 року по червень 2012
року із заявами щодо неправомірних дій
ОСОБА_6, направлених на продаж квартири
шахрайським шляхом та неправомірного
зняття її з реєстраційного обліку,
зумовлені в першу чергу тим, що ОСОБА_2
залишилася без місця проживання,
оскільки власників квартири по
АДРЕСА_3, де проживала позивач, було в
примусовому порядку направлено на
лікування, квартира опечатана
дільничним міліціонером, а власник
квартири по АДРЕСА_4, де також проживала
ОСОБА_2 помер.

В матеріалах справи відсутні докази
вчинення фізичного та психічного
насильства по відношенню до ОСОБА_2 під
час укладення нею договору
купівлі-продажу спірної квартири.
Позивачем отримані грошові кошти від
продажу квартири

Перебування ОСОБА_14 в лікарні з
тілесними ушкодженнями майже через
півтора роки з дати укладення
оспорюваного договору пов'язано із
звичайною поведінкою її чоловіка по
відношенню до неї.

Крім того, як вірно зауважено судом
першої інстанції, обставини, на які
посилається ОСОБА_2 неодноразово нею
змінювалися в залежності від пояснень
інших осіб, які брали участь у справі
або встановлених обставин, тобто її
пояснення носять суперечливий
характер та не узгоджуються з
матеріалами справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
відмову в задоволенні вимоги про
визнання договору купівлі-продажу від
14.02.2008 року, оскільки позивачем не
доведено наявність психологічного
тиску на час укладення договору та
відсутність волевиявленням самої
ОСОБА_2, як сторони правочину щодо його
підписання.

Також судом вірно відмовлено в
задоволенні вимоги про визнання
недійсним договору-купівлі продажу від
13.03.2008 року, оскільки законом
передбачено інший спосіб захисту
порушеного права в разі визнання
недійсним першого договору
купівлі-продажу, а саме, шляхом
витребування майна у наступного
власника..

Обґрунтованою є й відмова суду в
задоволенні вимоги про витребування у
ОСОБА_4 спірної квартири на її користь,
оскільки така позовна вимога є
похідною від вимоги щодо визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, укладеного 14 лютого 2008 року
між позивачем та ОСОБА_3, яку позивач не
довела.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання
до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: