Справа № 462/1480/14
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4805/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я.. Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача
ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 3 червня 2014
року,-

В С Т А Н О
В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся
в суд з позовом до Львівської міської
ради, третя особа ОСОБА_5 ОСОБА_8 про
визнання в порядку спадкування права
власності на нерухоме майно завершене
будівництвом до 5 серпня 1992 року. Просив
ухвалити рішення та визнати за ним
право власності на житловий будинок з
господарськими прибудовами та
спорудами розташованими на земельній
ділянці розміром 550 м.кв. за адресою м.
Львів, АДРЕСА_1, що складається з
житлового будинку, загальною площею 80,3
м.кв., у тому числі житлова площа 34,7
м.кв., допоміжна - 45.6 м.кв., позначена в
технічному паспорті літ «А-1»,
прибудови, позначені в технічному
паспорті літ «а-1», прибудови, позначені
в технічному паспорті літ «а1-1», сходів,
позначених в технічному паспорті літ
«а», сараю, під літ «Б», вбиральні, під
літ «у», огорожі під літ «№1», хвіртки
під літ «№2», огорожі під літ «№3» в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Рішенням Залізничного районного
суду м. Львова від 3 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник
позивача - ОСОБА_6 Вважає незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з
порушенням норм процесуального права,
при неправильному застосуванні норм
матеріального права.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задоволити
повністю Мотивує тим, що висновок суду
про ненадання позивачем доказів
внесення записів про право власності
на спірний будинок у погосподарські
книги зроблений з порушенням норм
матеріального права, оскільки
відповідно до Вказівок по веденню
погосподарських книг в сільських радах
народних депутатів, затверджених
Центральним статистичним управлінням
СРСР 13.04.1979 року за №112/5, Вказівок по
веденню по господарського обліку в
сільських радах народних депутатів,
затверджених Центральним статистичним
управлінням СРСР 12.05.1985 року №5-24-26
погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні із 1979 року. У
погосподарських книгах при визначенні
року побудови зазначається рік
введення в експлуатацію будинку. При
цьому судом не було враховано, що
погосподарський облік здійснювався у
сільських радах народних депутатів, а у
міських та селищних радах щодо
підпорядкованих їм сільським
населеним пунктам. Спірний же будинок
знаходиться на території м. Львова,
відтак щодо цього будинку та його
мешканців не міг здійснюватися
погосподарський облік. Суд не надав
правової оцінки відомостям будинкової
книги, записи щодо прописки /
реєстрації/ спадкодавців та позивача у
яку почали вносити дані з 1960 року. Суд
також не зазначив, яких саме
зобов'язань не виконав ОСОБА_9 - батько
позивача і яке правове значення мають
ці обставини для вирішення спору,
стверджуючи про те, що позивачем не
надано доказів виконання усіх
зобов'язань покладених на ОСОБА_9 за
договором купівлі -продажу від 19.07.1960
року.

Суд першої інстанції не надав
належної правової оцінки тим
обставинам, що відповідно до рішення
виконавчого комітету Залізничної ради
депутатів трудящих від 17.09.1957 року №28
громадянину ОСОБА_11 передано земельну
ділянку, площею 550 м.кв. для
індивідуальної забудови по АДРЕСА_1
згідно з проектом, затвердженим
головним архітектором м. Львова з
уточненням меж при відводі. Згодом,
10.10.1957 року між ОСОБА_11 та Відділом
комунального господарства Залізничної
районної ради депутатів трудящих м.
Львова укладено договір про надання у
безстрокове користування земельну
ділянку для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності, за умовами
якого, гр. ОСОБА_11 надано у безстрокове
користування земельна ділянка у м.
Львові по АДРЕСА_1, загальною площею 550
м.кв. На цій ділянці ОСОБА_11 розпочав
здійснювати будівництво
одноповерхового житлового будинку з
мансардою, згідно з проектом,
затвердженим головним архітектором м.
Львова. 19.07.1960 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9
укладено договір купівлі-продажу, за
умовами якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_9
купив недобудований будинок, що
знаходиться за адресою м. Львів,
АДРЕСА_1 . Окрім того, за умовами цього
договору, до покупця ОСОБА_9 перейшли
всі права та обов'язки забудовника. В
1960 році будівництво завершене , в
будинку постійно проживали та були
зареєстровані батьки пози вача. Факт
відсутності документів про прийняття
будинку в експлуатацію , в якому з 1969
року постійно зареєстрований позивач -
не може спростувати факту набуття у
встановленому на той час порядку права
власності батьків позивача на майном
та відповідно права на таке позивача
як їх спадкоємця по причині відмови від
вступу у спадкові права іншого
спадкоємця- тертьої особи у справі.
Іншого способу захистити свої права ,
окрім звернення до суду - немає , в тому
числі вирішити питання в
адміністративному порядку . Під час
розгляду справи судом не було
встановлено жодної обставини, які б
об'єктивно унеможливлювали визнання за
спадкоємцем права власності будинок.
Навпаки, з матеріалів справи
вбачається, що земельна ділянка була
виділена спадкодавцеві у
встановленому законом порядку, спірний
будинок побудовано спадкодавцями до
05.08.1992 року. Просить рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

При розгляді справи в
апеляційній інстанції апелянт доводи
такої підтримав.

Представник відповідача проти
доводів апеляційної скарги заперечила.
Вважає рішення суду першої інстанції
законним та обгрунтованим. При дачі
пояснень не заперечила, що земельна
ділянка, на якій розташований будинок у
встановленому порядку вибула з
володіння відповідача, розпорядитись
такою Львівська міська рада не має
правових підстав з врахуванням рішення
про передачу такої у безстрокове
користування та відведення під
будівництво в 1957 році. Оскільки за
умовами Договору про надання гр.
ОСОБА_11 вказаної земельної ділянки
для будівництва житлового будинку, -
особа по закінченні будівництва
набуває права власності на споруду
після визнання приймальною комісією
повної готовності будинку, а такий
висновок відсутній, то будівництво є
самочинним, на яке не можна визнавати
право власності, в тому числі у порядку
спадкування.

Інші учасники в судове засідання не
з»явились. Належним чином повідомлені
про дату розгляду справи за
апеляційною скаргою, про що до справи
долучено розписки про отримання
судових повісток, про причини неявки
суд не повідомили, тому колегія суддів
вважає можливим продовжувати розгляд
справу у відсутності осіб, що не
з»явились, що відповідає вимогам ч. 2 ст.
305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, пояснення
сторін, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам
рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано суду жодних
доказів внесення записів про право
власності на оспорюваний будинок у
погосподарські книги, розроблення
технічного паспорту часу будівництва
даного будинку чи висновків
спеціалістів щодо технічного стану
будинку, дотримання санітарних,
протипожежних вимог. Окрім того
позивачем не надано жодних належних та
допустимих доказів володіння
спадкодавцем спірним будинок
володінням на певній правовій підставі
та дотримання ним, при його
спорудженні, усіх вищевказаних вимог
закону, які діяли на час його
будівництва. Позивачем не надано
доказів виконання усіх зобов'язань,
покладених на ОСОБА_9 за рішенням
виконавчого комітету Залізничної ради
депутатів трудящих від 17 вересня 1957
року №28 та договором купівлі-продажу
від 19 липня 1960 року. Тому відмовив у
позові .

Проте з таким висновком колегія суддів
не погоджується виходячи з наступного.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Залізничної ради трудящих від 17
вересня 1957 року №28 громадянину ОСОБА_11
передано земельну ділянку площею 550,0
м.кв. для індивідуальної забудови на
АДРЕСА_1 у м. Львові та зобов'язано в 2-ох
місячний строк з дня видання цього
рішення оформити технічну
документацію на будівництво та скласти
договір з райкомунгоспом про забудову
земельної ділянки з засвідченням цього
договору в нотаріальній конторі м.
Львова, затвердити у головного
архітектора м. Львова прив'язку
типового проекту або проекту
повторного приміщення, виконаного
проектно-кошторисним бюро при
міськкомунгоспі у встановленому
порядку, зареєструвати будівництво в
райкомунгоспі Залізничного району та
райфінвідділі та ін. /а.с. 10/

10 жовтня 1957 року між громадянином
ОСОБА_11 та Відділом комунального
господарства Залізничної районної
ради депутатів трудящих м. Львова
укладено нотаріально посвідчений
договір про надання у безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві особистої власності,
з числом кімнат від однієї до п»яти
включно,- за умовами якого ОСОБА_11
надано у безстрокове користування
земельну ділянку у м. Львові на АДРЕСА_1,
загальною площею 550,0 м.кв./а.с.11-12/

Головним архітектором м. Львова
погоджено прив'язку повторного
приміщення виконаного
проектно-кошторисним бюро при
міськкомунгоспі у встановленому
порядку, де зазначено у примітці, для
прив'язки будинку прийнято проект
житлового будинку. Заказ № 289./15-16/.
Таким чином будівництво будинку гр -ном
ОСОБА_11 розпочато на вказаній
земельній ділянці з дотриманням
діючий на цей час правових норм.
Порушень, допущених цією особою - суд
не встановив .

19 липня 1960 року між ОСОБА_11 та
ОСОБА_9 укладено договір
купівлі-продажу недобудованого
будинку по АДРЕСА_1 у м. Львов, за
умовами якого всі права та обов'язки
забудовника переходять до покупця
ОСОБА_9 / батько позивача /, який згідно
копії свідоцтва про одруження з 09.02.1950
року перебував у шлюбі з ОСОБА_10 / мати
позивача/./а.с. 18-19/. Договір посвідчено
нотаріусом п»ятої Львівської
державної нотаріальної контори /а.с. 17/.

Матеріалами справи підтверджено,
що ОСОБА_9 завершив будівництво
будинку.

Доказами цьому є дані
будинкової книги для прописки
громадян, що мешкають у будинку
АДРЕСА_1, Залізничного р-ну,
будинкоуправління № 16 Залізничного
відділку міліції /а.с. 6-7/. За даними
такої батьки позивача та сам позивач і
його брат ОСОБА_12 - тертя особа у справі
- постійно прописані у будинку з 21.10. 1960
року./ а.с. 24-29/. Реєстрація мешканців у
будинках незавершених будівництвом -
не передбачалась.

За даними довідок ЛКП
«Левандівка» від 05.07.2013 року, 01.08.2013
року, 03.08.2013 року позивач постійно
проживає у цьому будинку і до смерті в
такому проживали його батьки. Видача
такої довідки свідчить про
перебування будинку на балансі
місцевих рад та приналежність до
обслуговуючої організації -
відповідного ЛКП./а.с.30-31/. За даними
технічного паспорту на будинок,
виготовленого станом на 25.05.2002 року -
будинок складається з двох житлових
кімнат площею 19, м кв та 14,8 м кв,
загальна площа 80, 3 м кв, що свідчить про
проведення будівництва будинку у
відповідності до умов Договору від
10.10.1957 року, за яким забудовнику
дозволено будівництво будинку 1-5-ти
кімнатного.

За даними вказаного Технічного
паспорта - роком забудови будинку
значиться 1960 рік. Станом на 22.09.2010 року
змін не виявлено /а.с. 32-35/. За наявності
таких доказів - спростованою є позиція
представника відповідача про
самочинне будівництво будинку та
відповідно його завершення батьками
позивача в 1960 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, що
стверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1. /а.с.20/.

Після його смерті у фактичне
володіння та управління спадковим
майном вступила його дружина ОСОБА_10,
яка з 9 лютого 1950 року перебувала з ним у
зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_10,
що стверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_2. /а.с.18, 21/.

Після їх смерті залишилось
спадкове майно, що складається з
житлового будинку з господарськими
прибудовами та спорудами
розташованими на земельній ділянці
розміром 550 м.кв. за адресою м. Львів,
АДРЕСА_1.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено
відкриття спадщини внаслідок смерті
особи та часом відкриття спадщини є
день смерті особи. Останнє місце
проживання спадкодавця є місцем
відкриття спадщини, що передбачено ч.1
ст. 1221 ЦК України.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу
чергу право на спадкування за законом
мають, зокрема, діти спадкодавця.

Факт родинних відносин підтверджено
матеріалами справи, та ніким не
заперечується. Згідно свідоцтва про
народження серії НОМЕР_3, батьками
ОСОБА_5 /позивача у справі/ являються
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 /а.с.19/

Після смерті матері, ОСОБА_5 звернувся в
нотаріальну контору за прийняттям
спадщини. Однак з відповідей на
звернення за №213/02-14 від 05.02.2014 року, №
282/02-14 від 13.02.2014 року убачається, що
Друга Львівська державна нотаріальна
контора у відповідь на заяву
останнього про видачу свідоцтва про
право на спадщину після смерті ОСОБА_9
та ОСОБА_10, відмовила та надала
роз'яснення з приводу вирішення
зазначеного питання у судовому
порядку, оскільки відсутні
правовстановлюючі документи на
спадкове майно. /а.с.37, 38/. Такі докази
свідчать про відсутність у позивача
іншого способу захисту права на
спадкове майно, окрім судового. Тому
мотиви заперечень представника
відповідача в цій частині є
необгрунтовані. Зазначаючи про
наявність у позивача вирішити питання
в адміністративному порядку,
представник відповідача не врахувала,
що за змістом ст. 1218 ЦК - до складу
спадщини входять усі права та
обов»язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті. За
таких обставин позивач, прийнявши
спадщину після смерті батьків, які з
врахуванням наявних вище доказів
безперечно набули право власності на
спірний будинок та були законними
користувачами земельної ділянки, на
якій він побудований - набув право
власності на цей будинок, спорудження
якого в 1960 році не можна вважати
самочинним або невідповідним діючим
на той час нормам.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України
від 01.07.2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України
«Про державну реєстрація речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його будівництва, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанова Верховного
Суду України від 13 червня 2012 року №
6-54цс12).

Матеріалами справи встановлено, що
спірний житловий будинок був
збудований у 1960 році.

У 1960 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-II, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року "Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Постанова від
26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року, кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою ст. 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України
та Цивільного кодексу України
вбачається, що не потребує введення в
експлуатацію приватних житлових
будинків, збудованих до 5 серпня 1992
року, при набутті права власності на
такі об'єкти (лист Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409
"Щодо прийняття в експлуатацію
об'єктів, закінчених будівництвом до 5
серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України,
листа Міністерства юстиції України №
19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі
смерті власника нерухомого майна,
первинна реєстрація права власності на
яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з п.п. 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, п.10 цього переліку такими
правовстановлюючими документами про
право власності на жилий будинок є
нотаріально посвідчені договори про
право забудови.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Як встановленому матеріалами
справи, станом на 19 липня 1960 року у
покупця ОСОБА_9 був наявний пакет
документів щодо забудови земельної
ділянки по АДРЕСА_1 у м. Львові, зокрема
рішення про відвід земельної ділянки
для індивідуальної забудови, договір
про право забудови, нотаріально
посвідченого нотаріусом, погоджена
головним архітектором м. Львова
прив'язка повторного приміщення
виконаного проектно-кошторисним бюро
при міськкомунгоспі у встановленому
порядку.

Оцінюючи надані позивачем докази,
колегія суддів приходить до висновку,
що у зв'язку із наявністю у спадкодавця
ОСОБА_9 належно відведеної земельної
ділянки під забудову, дозволу на
забудову таке будівництво не може
визнаватись самочинним, а тому
належало на відповідній правовій на
той час підставі.

Виходячи зі змісту наведених вище
нормативних актів, за наявності
відповідних доказів судом може
визнаватися право власності в порядку
спадкування на спірні будинки,
збудовані до 05 серпня 1992 року, на які
спадкодавцем не було отримано
правовстановлюючі документи.

Одноосібне право власності на
будинок з господарськими спорудами,
переліченими у технічному паспорті
набуто позивачем з врахуванням того, що
іншим спадкоємцем - третьою особою у
справі - не вчинено дій для прийняття
спадщини, що підтверджено його
позицією, яка ним сформульована як
визнання позову.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК
України право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

Суд першої інстанції, не звернув
уваги на дані положення та дійшов
помилкового висновку про відсутність
правових підстав для визнання права
власності в порядку спадкування.
Зокрема не взяв до уваги те, що спірний
будинок споруджено згідно
відповідного дозволу на належній на
праві безстрокового користування
земельній ділянці. І на час отримання
даного дозволу не вимагалося введення
в експлуатацію нерухомого майна.

У технічному паспорті на спірний
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами на сторінці
«Характеристика будівель та споруд» у
графі «рік забудови» зазначено « 1960».

Тобто, спірний будинок збудовано
до 5 серпня 1992 року на земельній
ділянці, яка перебувала у
безстроковому користуванні ОСОБА_11, а
після укладення 19.07.1960 року договору
купівлі-продажу перейшла у безстрокове
користуванні спадкодавця ОСОБА_9,
батька позивача.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що право
власності спадкодавця на спірний
будинок встановлений судом та
підтверджений матеріалами справи. Тому
висновок суду про ненадання позивачем
доказів про підтвердження факту
правомірності набуття права власності
на спірне будинок оволодіння колегія
суддів вважає необґрунтований, та
такий що спростовується наявними в
матеріалах справи доказами.

Окрім того, колегія суддів
враховує той факт, що реєстрація
спадкодавців з 1960 року та спадкоємця з
1969 року у спірному будинковолодінні
виключає можливість бути такому
самовільним або незавершеним.

Отже, ОСОБА_5 фактично прийняв
спадщину, яка відкрилась внаслідок
смерті ОСОБА_10 матері позивача, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Враховуючи, що суд першої
інстанції при вирішенні справи неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
зазначене рішення підлягає скасуванню
з ухваленням нового про задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.3 ч. 1
ст. 309, ч.2 ст. 314 , ст. 316, 317, 319 ЦПК України
колегія суддів

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 3 червня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким позов ОСОБА_5 до
Львівської міської ради, третя особа
ОСОБА_5 ОСОБА_8 про визнання в порядку
спадкування права власності на
нерухоме майно завершене будівництвом
до 5 серпня 1992 року задовольнити.

Визнати за ОСОБА_13 право власності на
житловий будинок загальною площею 80,3 м
кв, в том у числі житловою площею 34,7 м
кв з належними до нього господарськими
будівлями та спорудами, що знаходяться
за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 та
зазначені у технічному паспорті на
будинок виготовленому ОКП ЛОР «Бюро
технічноі інвентаризації та
експертної оцінки» 25.05.2002 року .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскарженим у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді