22-ц/775/1262/2014(м)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів
Ткаченко Т.Б.,

Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Брежнєві О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання заповітів недійсними, з
участю третьої особи Микільської
сільської ради,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання заповітів
недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах якого діє ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, їх недоведеність, а також на
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника адвоката
ОСОБА_3, які просили апеляційну скаргу
задовольнити, пояснення представника
відповідача адвоката ОСОБА_5, який
просив скаргу відхилити, вивчивши
письмові матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи скарги, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно встановив її обставини, дав
оцінку наданим доказам і дійшов до
обґрунтованого висновку про ненадання
позивачем доказів тому, що заповіти
складені з порушенням вимог щодо їх
форми та складені особою, яка не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Цей висновок суду є правильним і
підтвердженим дослідженими в судовому
засіданні доказами, які надані
сторонами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до норм ст. 1247 ЦК України
загальними вимогами до форми заповіту
є складання заповіту в письмовій формі
із зазначенням місця та часу його
складання, заповіт повинен бути
особисто підписаний заповідачем та
посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього
Кодексу.

Вимоги до форми заповіту, передбачені
нормами ст. 1247 ЦК України, названі
загальними, тому що вони стосуються як
випадків посвідчення заповіту
нотаріусом, так і іншими особами, яким
законом надані такі повноваження,
специфіка ж посвідчення заповітів
установлюється в нотаріальній
процедурі, тобто Законом України «Про
нотаріат» та Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України.

Названі в указаній статті вимоги
мінімально необхідні, а їх
недотримання є підставою для визнання
заповіту нікчемним.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_6 (а.с. 12).

07 грудня 2007 року ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4 склав заповіт на земельну
ділянку згідно сертифікату на право на
земельну частку (пай) серія ДН № 0169634
від 02 липня 1996 року площею 6,8 в умовних
кадастрових гектарах, на підставі
рішення Волноваської
райдержадміністрації від 22 квітня 1996
року № 214 та свідоцтва про спадщину АЕЕ
№ 796643 від 09 листопада 2001 року № 1-3235,
розташованої в КСП ім. Петровського, с.
Микільське, Волноваського району
Донецької області (а.с. 29).

Після отримання державного акту на
право власності на цю земельну ділянку
ОСОБА_6 13 жовтня 2008 року на користь
ОСОБА_4 склав новий заповіт яким
заповів останньому земельну частку
розташовану на території Микільської
сільської ради площею 6,010 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
яка належала йому на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯГ № 740149 від 10
січня 2007 року (а.с. 28).

Як вбачається з текстів заповітів, він
записаний секретарем виконавчого
комітету Микільської сільської ради із
слів ОСОБА_6, який його прочитав в голос
після чого власноручно підписав в
присутності секретаря виконкому, його
особу встановлено та дієздатність
перевірено.

Ці заповіти посвідчено в приміщенні
сільської ради, що підтверджується
витягом з реєстру для реєстрації
нотаріальних дій та текстом заповітів
(а.с. 78-80, 81-83).

Відповідно до ч. 3 ст. 1254 ЦК України
кожний новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним.

Таким чином, складений 13 жовтня 2008 року
ОСОБА_6 заповіт скасував попередній,
який був складений ним 07 грудня 2007 року,
а відтак суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог щодо визнання недійсним
заповіту від 07 грудня 2007 року.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 посилався
на те, що батько, підписуючи заповіти,
не розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними, оскільки в той час
зловживав спиртними напоями.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в а. 2 п. 18 своєї постанови «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30 травня 2008 року № 7,
за позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК).

Також Пленумом Верховного Суду України
в п. 16 своєї постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» дано
роз'яснення з приводу того, що правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Таким чином з огляду на вищенаведене
правове значення для справи має стан
особи саме в момент вчинення нею
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що за
клопотанням представника позивача
судом була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза
відповідно до висновків якої в період
укладання юридичної угоди - оформлення
заповіту 07 грудня 2007 року ОСОБА_7
виявляв хронічний алкоголізм, запійна
форма пияцтва, стан запою (психічні та
поведінкові розлади в результаті
вживання алкоголю, синдром залежності -
в редакції МКБ-10). За психічним станом
не міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

В період укладання юридичної угоди -
оформлення заповіту 13 жовтня 2008 року
ОСОБА_7 виявляв хронічний алкоголізм,
запійна форма пияцтва, (психічні та
поведінкові розлади в результаті
вживання алкоголю, синдром залежності -
в редакції МКБ-10). В зв'язку з
відсутністю в наданих на експертизу
матеріалах цивільної справи та
медичної документації об'єктивних
відомостей про психічний стан ОСОБА_7 у
зазначений період часу,
судово-психіатрична комісія не змогла
відповісти на питання про те, чи міг
останній розуміти значення своїх дій
та керувати ними у зазначений період
часу (а.с. 205-217).

Таким чином доказів тому, що ОСОБА_7 не
розумів значення своїх дій і не міг
керувати ними на момент складання
заповіту 13 жовтня 2008 року, позивачем,
всупереч вимогам ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
суду не надано, а тому з доводами
апеляційної скарги в цій частині
погодитися не можна.

Також не можна погодитися і з доводами
скарги щодо порушення порядку
посвідчення заповіту.

Згідно з п. 1 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських рад
народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5, чинної на час посвідчення заповіту
(далі за текстом - Інструкція), у
населених пунктах, де немає державних
нотаріусів, посадові особи виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
народних депутатів у відповідності за
ст. 37 Закону України «Про нотаріат»
мають право посвідчувати заповіти.

Відповідно до п. 2 зазначеної
Інструкції нотаріальні дії у
виконавчих комітетах сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів вчиняють посадові особи, на
яких за рішенням виконавчого комітету
відповідної Ради народних депутатів
покладено вчинення цих дій.

Рішенням виконавчого комітету
Микільської сільської ради
Волноваського району Донецької
області № 25, прийнятим у 2006 році, на
секретаря виконкому Ренсевич Л.З.
покладені повноваження щодо вчинення
нотаріальних дій (а.с. 87).

Пунктом 8 Інструкції встановлено, що
нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні виконавчого комітету
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза
приміщенням виконавчого комітету, то в
посвідчувальному написі на документі і
в реєстрі нотаріальних дій записується
місце вчинення нотаріальної дії (на
дому, в лікарні, на підприємстві, в
установі, організації та ін.) із
зазначенням адреси, а також причини
цього.

Пунктами 33-401 Інструкції визначений
порядок посвідчення заповітів.

Зокрема, посадова особа виконавчого
комітету посвідчує заповіти
дієздатних громадян, складені
відповідно до вимог ст.ст. 541, 543 ЦК
України і особисто подані ними
посадовій особі виконавчого комітету.
Заповіт має бути складений у письмовій
формі, із зазначенням місця і часу
складення заповіту, дати та місця
народження заповідача та підписаний
особисто заповідачем. Заповіти,
посвідчені посадовими особами
виконавчих комітетів, записуються до
алфавітної книги обліку заповітів.
Відомості про посвідчення посадовими
особами заповітів підлягають
обов'язковому внесенню до Спадкового
реєстру у порядку, передбаченому
Положенням про Спадковий реєстр.

З тексту оспорюваного заповіту від 13
жовтня 2008 року вбачається, що він
складений у відповідності до вимог
закону, записаний до алфавітної книги
обліку заповітів та внесений до
Спадкового реєстру (а.с. 110).

Той факт, що в заповіті помилково
вказана дата народження заповідача 20
червня 1956 року замість правильної 29
червня 1956 року, та заповіт внесений до
Спадкового реєстру більш ніж через два
місяці після його посвідчення не
свідчать про його нікчемність.

Доводи апеляційної скарги не приводять
апеляційний суд до висновку про
порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які є
підставами до скасування або зміни
оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, виходячи із фактичних
обставин, встановлених в справі,
колегія суддів вважає, що рішення суду
відповідає вимогам закону і підстав
для задоволення апеляційної скарги не
має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 04 липня 2014 року -
залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді