Справа № 373/2604/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 року
м.
Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд Київської області

під головуванням судді
Свояка Д.В.,

при секретарі
Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» про скасування наказу та
зобов'язання надання щорічної
відпустки повної тривалості та виплати
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом і
просить скасувати наказ Національного
історико-етнографічного заповідника
"Переяслав" №124-ВД від 24.09.2014 про надання
відпустки ОСОБА_1 тривалістю 6
календарних днів; зобов`язати
Національний історико-етнографічний
заповідник "Переяслав" надати їй
частину заборгованої щорічної
відпустки тривалістю 26 календарних
днів за період роботи з 21.07.2010 по 20.07.2011 з
03.11.2014; зобов`язати Національний
історико-етнографічний заповідник
"Переяслав" сплатити їй 3000 грн.
моральної шкоди.

У попередньому судовому засіданні
позивач подала заяву про уточнення
позовних вимог, відповідно до якої
позивач виключила із свого позову
позовну вимогу про скасування наказу
відповідача №124-ВД від 24.09.2014.

Обґрунтовуючи свій позов позивач
вказує на те, що при незаконному
звільненні 20.04.2011, проти її волі їй була
нарахована та виплачена компенсація за
22 дні невикористаної щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 по
20.04.2011. Після поновлення ОСОБА_1 з 01.09.2014
на роботі, без переривання трудового
стажу, на її заяву про надання щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 по
20.07.2011 тривалістю 24 календарні дні, їй
було надано лише 6 календарних днів,
обґрунтовуючи це тим, що їй була
виплачена компенсація за
невикористані 22 дні відпустки. Однак,
позивач має право на 29 календарних днів
щорічної відпустки, оскільки у
зазначений період вона 9 місяців
відпрацювала, а 3 місяці перебувала у
вимушеному прогулі.

Позивач у судовому засіданні
підтримала позов, просила його
задовольнити. Зазначила, що захист її
порушених прав полягає саме у наданні
їй відпустки тривалістю 26 календарних
днів у визначений час. Часткове надання
відпустки або інший порядок захисту її
права на відпустку її не влаштовує.
Зазначила, що законодавство не
передбачає позбавлення права на
відпустку, у тому числі шляхом виплати
відповідної компенсації.

Представник відповідача позов не
визнала, подала письмові заперечення
на позов. Зазначила, що відповідач
визнає «заборгованість» перед
позивачем 6 календарних днів щорічної
відпустки, яка й надавалось позивачеві
оскаржуваним у первісній редакції
позову наказом. Висловлює згоду на
надання цієї заборгованості за першою
заявою позивача. Щодо іншої частини
відпустки, на яку претендує позивач,
представник відповідача заперечує,
оскільки позивачці при звільненні її
20.04.2011, а також у липні 2012, червні 2013,
лютому 2014 років виплачено компенсацію
за невикористану відпустку загальною
сумою 3251,89 грн. Зважаючи на
безпідставність первісних позовних
вимог, позовна вимога про стягнення
завданої моральної шкоди не підлягає
задоволенню.

Спору між сторонами щодо обрахунку
кількості днів щорічної оплачуваної
відпустки, а також періодів, за які вона
має надаватись, у контексті позовних
вимог, між сторонами немає, що
підтверджено ними у судовому
засіданні.

Заслухавши думки учасників судового
розгляду, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, суд встановив
наступне.

20.04.2011 видано наказ НІЕЗ "Переяслав" №
44-ОС про звільнення позивача з роботи
за п. 4 ст.40 КЗпП України та виплату
позивачу грошової компенсації за 22
календарні дні невикористаної
відпустки.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27.08.2013, залишеним без змін у частині
поновлення на роботі ухвалами
Апеляційного суду Київської області
від 03.04.2014 та Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.07.2014 ОСОБА_1
була поновлена на роботі із 21.04.2011.

Наказом НІЕЗ "Переяслав" №125-ОС від
27.08.2014 ОСОБА_1 поновлено на посаді
старшого інспектора з кадрів.

На заяву позивача від 22.09.2014,
відповідачем видано наказ №124-ВД від
24.09.2014, яким ОСОБА_1 надано частину
невикористаної основної щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 по
20.07.2011 тривалістю 6 календарних днів з 01
по 06 жовтня 2014 року включно. Відповідно
до наказу НІЕЗ "Переяслав" №126-ВД від
25.09.2014 відмінено дію наказу №124-ВД від
24.09.2014 у зв`язку з відмовою ОСОБА_1
відбути у відпустку у вказаний в наказі
період.

20.04.2011, 13.07.2012, червень 2013, 06.02.2014 позивач
отримала від відповідача грошові кошти
в рахунок компенсації за невикористану
відпустку, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
видатковим касовим ордером та
відомістю про виплату грошей, а також
поясненнями представника відповідача
й позивача.

Відповідно до положень ст. 45
Конституції України кожен, хто працює,
має право на відпочинок. Це право
забезпечується наданням днів
щотижневого відпочинку, а також
оплачуваної щорічної відпустки,
встановленням скороченого робочого
дня щодо окремих професій і виробництв,
скороченої тривалості роботи у нічний
час.

Відповідно до положень ст.1 Закону
України «Про відпустки» державні
гарантії та відносини, пов'язані з
відпусткою, регулюються Конституцією
України, цим Законом, Кодексом законів
про працю України, іншими законами та
нормативно-правовими актами України.

Стаття 2 цього Закону передбачає, що
право на відпустки мають громадяни
України, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.
А право на відпустки забезпечується,
крім іншого, забороною заміни
відпустки грошовою компенсацією, крім
випадків, передбачених статтею 24 цього
Закону.

Стаття 3 цього Закону закріплює, що за
бажанням працівника у разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.

Частиною 1 ст. 24 цього Закону
передбачено, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Зазначені вище положення
законодавства у повній мірі
кореспондуються із положеннями:
Конвенції № 52 Міжнародної організації
праці «Про щорічні оплачувані
відпустки» від 24.06.1936, яка набула
чинності для України 15.09.1957, відповідно
до статті 6 якої особа, звільнена з
причини, що залежить від підприємців,
до того, як вона використала належну їй
відпустку, одержує за кожний день
відпустки, належної їй на підставі цієї
Конвенції, винагороду, передбачену
статтею 3; а також Конвенції № 132
Міжнародної організації праці «Про
оплачувані відпустки» (переглянута у
1970 році) від 24.06.1970, яка ратифікована
Україною 29 травня 2001 року, у зв'язку з
чим було денонсовано Конвенцію № 52, та
набула чинності для України 25.10.2002.

Так, ст. 11 Конвенції № 132 передбачено, що
особі, що працює за наймом і
відпрацювала мінімальний період,
відповідний тому, який може вимагатися
згідно з параграфом 1 статті 5 цієї
Конвенції, надається після припинення
роботи оплачувана відпустка, яка
пропорціональна тривалості періоду її
роботи, за який вона ще не отримала
відпустку або замість цього їй
виплачується компенсація чи надається
еквівалентне право на майбутню
відпустку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на
даний час право позивача на щорічну
оплачувану відпустку кількістю 22
календарні дні за відпрацьовані дні з
21.07.2010 по 20.04.2011, а також вимушений
прогул з 21.04.2011 по 20.07.2011, відсутнє,
зважаючи на те, що в порядку,
визначеному законодавством, це право
було реалізовано відповідачем шляхом
сплати позивачеві грошової
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки на день її
звільнення 20.04.2011 у зв'язку з порушенням
трудової дисципліни.

Спір щодо інших обставин, пов'язаних із
наданням позивачеві щорічної
оплачуваної відпустки за
відпрацьовані дні з 21.07.2010 по 20.07.2011,
відсутній.

Заподіяння моральної шкоди позивачеві
у зв'язку із діями відповідача щодо
ненадання їй щорічної оплачуваної
відпустки за відпрацьовані дні з 21.07.2010
по 20.07.2011, судом не встановлено.

Судові витрати відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, з огляду на
положення ст. 11 Конвенції № 132
Міжнародної організації праці «Про
оплачувані відпустки» (переглянута у
1970 році) від 24.06.1970, ст. 45 Конституції
України, ст.ст. 1 - 3, 24 Закону України
«Про відпустки», ст. 83 КЗпП України,
керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» про скасування наказу та
зобов'язання надання щорічної
відпустки повної тривалості та виплати
моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Київської області через
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд Київської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано в установлений строк.

У разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя