Провадження № 2/127/4794/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20.10.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого судді Федчишена
С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики. Позов мотивовано тим,
що 01.11.2013 року позивач надав ОСОБА_2
кошти в борг в сумі 330000грн., яку мав
повернути в березні 2014 року. Однак
коштів відповідач не повернув, тому
позивач звернувся до суду з даним
позовом, просить стягнути з
відповідача на користь позивача кошти
в розмірі 330 000грн.

11.09.2014 року позивач надав суду заяву про
уточнення позовних вимог, згідно якої
просив стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 су4му боргу за договором позики
в розмірі 1554000грн., 46620грн. - 3% річних,
10833,94грн. - інфляційних, та понесені
судові витрати в розмірі 3300грн.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, за обставин
викладених в ньому, просив позов
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, заперечив, щодо його
задоволення.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про часткове задоволення позову.

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше як за заявою
осіб, в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів,
тобто кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Між сторонами виникли правовідносини в
сфері договірних зобов'язань, а саме
договору поставки, які регулюються
відповідними нормами Цивільного
Кодексу України.

При розгляді справи судом встановлені
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що 01.11.2013 року ОСОБА_2
позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в
розмірі 330 000грн. з терміном повернення
до березня 2014 року, що підтверджується
розпискою, складеною і підписаною
власноручно ОСОБА_2 (а.с.37).

Згідно доданої до уточненої позовної
заяви листа ОСОБА_1 вложив в кар'єр 40 000
доларів США, тобто позивач добровільно
надав матеріальну допомогу
підприємству ПП «Престижбудсервіс»
для погашення боргу ФОП ОСОБА_3 та для
переоформлення документів, тому суд
даний лист не вбачає розпискою про
отримання коштів відповідачем, а
вважає її документом який виник в
господарській сфері, а тому дана сума
не може бути стягнута з відповідача.

Розписка - документ, який підтверджує
передачу й одержання грошей,
матеріальних цінностей, документів
тощо від установи чи приватної особи.

Відповідно до аналізу практики
застосування ст. 625 ЦК України в
цивільному судочинстві Верховного
суду України підраховуючи суми
стягнень, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК
України, суди повинні враховувати, що
сума боргу з урахуванням індексу
інфляції має розраховуватися на
підставі індексу інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був у певний період індекс
інфляцій менший одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція).

Індекси інфляції розраховуються на
підставі інформації, опублікованої
центральним органом виконавчої влади з
питань статистики в газеті «Урядовий
кур'єр».

Наданий розрахунок 3% річних та збитків
завданих інфляцією, суд не бере до
уваги, оскільки він не відповідає
вимогам закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимоги в частині стягнення
заборгованості в розмірі 1 224 000гривень,
46 620грн. - 3% річних та 10 833,94грн. -
інфляційних.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор -прийняти виконання особисто.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строк виконання відповідачем своїх
зобов'язань зазначений у розписці
-березень 2014р., однак, відповідач ОСОБА_2
взяті на себе зобов'язання не виконав
та не повернув ОСОБА_1 позичені грошові
кошти, чим порушив і ст. 610 ЦК України, де
вказано, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві грошові кошти у такій
самій сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача сума
боргу в розмірі 330 000гривень.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
користь позивача судовий збір в
розмірі 3300грн.

На підставі викладеного, згідно ст.ст.
527, 530, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись
ст.ст.10, 60, 213-218 ЦПК України, суд -

Вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 330 000
гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в розмірі
3300гривень.

В задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості в розмірі 1 224
000гривень, 46 620грн. - 3% річних та 10 833,94грн.
- інфляційних - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: