Головуючий у І інстанції Маценко
Н.П.Провадження № 22-ц/780/4622/14
інстанції ОСОБА_1Категорія 18
УХВАЛА

Іменем України

22 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.,

При секретарі: Химинець Н.М.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 17 червня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Фінансова установа
„Європейська факторингова компанія
розвитку", третя особа: ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_3, ТОВ „Фінансова установа
„Європейська факторингова компанія
розвитку", третя особа: ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
перебуває у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_3 Позивачу, 15.11.2013 року стало
відомо про укладення 21.03.2013 року
договору поруки між ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія розвитку» та ОСОБА_3, за
умовами якого, останній поручився
перед товариством за виконання ОСОБА_4
зобов'язань по кредитному договору від
21.03.2013 року. Про наявність такого
договору вона дізналася із позовної
заяви, що надійшла поштою з
Оболонського районного суду м. Києва.

У ході проведеної розмови із ОСОБА_3 їй
стало відомо, що вказаний договір
поруки укладений ним в інтересах сім'ї
за винагороду від ОСОБА_4 в розмірі
5 000 грн., які використані на
придбання кондиціонеру.

Позивач зазначає, що оскаржуваним
договором поруки їй та малолітнім
дітям завдано шкоду. Згоди на укладення
вказаного правочину вона не давала, при
цьому відсутність такої заяви означає
відсутність її волевиявлення.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 не мав права
брати на себе зобов'язання щодо
солідарної відповідальності за
невиконання ОСОБА_4 умов кредитного
договору, оскільки договір поруки є
актом розпорядження майном на майбутнє
за рахунок грошових коштів, майнових та
немайнових прав, що є об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
а також права на яке мають малолітні
діти.

Позивач просила, визнати недійсним
договір поруки №Пр-02/13 від 21.03.2013 року,
укладений між ТОВ «Європейська
факторингова компанія розвитку» та
ОСОБА_3 та стягнути із відповідачів на
її користь понесені судові витрати

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 червня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в
якій просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилалась на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушення
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, зазначала,
що суд першої існатанції не взяв до
уваги, що у ОСОБА_3 відсутнє особисте
майно, а тому при настанні
відповідальності можливе звернення
стягнення на їх спільне майною, що
порушує її права та права
неповнолітніх дітей.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 1.03.2013 року між ТОВ
«Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № К-02/13, за
яким кредитодавець зобов'язався надати
позичальнику грошові кошти у тимчасове
користування за умовах повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання у розмірі 1550000
грн., а позичальник зобов'язувався
повернути кредит у повному обсязі в
строк не пізніше 19 квітня 2013 року та
сплатити проценти за користування
кредитом в розмірі 36 % річних протягом
терміну користування кредитом у
відповідності до умов даного договору.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 21.03.2013 року між ТОВ
«Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія» та ОСОБА_3
укладено договір поруки, предметом
якого є зобов'язання поручителя
солідарно відповідати в повному обсязі
перед кредитодавцем за невиконання
позичальником своїх обов'язків та
зобов'язань за кредитним договором від
21.03.2013 року. (а.с. 11-13).

Пунктом 2.2 названого договору
передбачено, що поручитель і
позичальник несуть солідарну
відповідальність перед кредитодавцем
за належне виконання позичальником
зобов'язань забезпечених порукою.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника процесу має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчинюється батьками не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою для
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6
ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту, а також заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані один із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Заявляючи вимогу про визнання
вказаного договору поруки недійсним
ОСОБА_2 посилається на ті
обставини, що спірний договір
укладенийне в інтересах сім»ї, вона не
давала згоди на його укладення.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім»ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім»ї.

З матеріалів справи видно, що 22.01.2005
року, зареєстровано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Від спільного подружнього життя
останні мають двох малолітніх дітей:
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. ( а.с. 9-10).

У матеріалах справи міститься заява
написана від імені ОСОБА_2 про надання
згоди на укладення ОСОБА_3 договору
поруку.

Заперечуючи факт надання згоди на
укладення договору ОСОБА_2 зазначає, що
підпис у заяві від 21.03.2013 року нею не
вчинявся.

З метою визначення належності ОСОБА_2
підпису у заяві від 21.03.2013 року ухвалою
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 24.02.2014 року судом
по даній справі призначалася
почеркознавча експертиза.

З висновку експерта за результатами
проведення судово-почеркознавчої
експертизи № 0806 від 09.04.2014 року
вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2,
рукописний запис «ОСОБА_2.» в заяві
генеральному директору ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія» про надання згоди на
поручительство від 21.03.2013 року виконані
не рукописним способом, а за допомогою
копіювально-множної техніки тонером
чорного кольору та рукописного запису;
підпис від імені ОСОБА_2, рукописний
запис «ОСОБА_2.», електрографічні
зображення яких містяться в заяві
генеральному директору ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія» про надання згоди на
поручительство від 21.03.2013 виконані не
ОСОБА_2, а іншою особою. Підпис від імені
ОСОБА_2 у досліджуваному документів
виконані з деяким наслідуванням
підписів ОСОБА_2

Незважаючи на зазначені обставини щодо
відсутності у заяві від 21.03.2013 року
підпису ОСОБА_2 про надання згоди на
поруку та наявності з цих підстав
висновку експерта, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про відмову у задоволенні заявлених
вимог, оскільки вимог про визнання
.договору поруки з цих підстав, позивач
не заявляла

Відповідно до п. 25 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальний
справ» «Про практику застосування
судами законодавства при вирішення
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при оспорюванні
кредитного договору чи договору
поруки, застави/іпотеки іншим із
подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Порука є способом забезпечення
виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК),
договір поруки не створює обов'язків
для будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Спірним договором прав позивачки по
даній справі не порушено, вона не є
стороною зобов'язання, будь-яких
обов'язків та відповідно правових
наслідків для ОСОБА_2 договір поруки не
створив. При цьому судом також
враховується, що договір поруки не є
правочином щодо розпорядження
спільним майном подружжя, норми ст. 65 СК
України на спірні правовідносини не
поширюються.

Позивач не надала доказів того, що
укладенням оспорюваного договору
порушено її права та права малолітніх
дітей, у тому числі щодо розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності. Подану позивачкою
розписку про отримання ОСОБА_3 грошових
коштів у сумі 5000 грн. та товарний чек
про придбання кондиціонеру, суд першої
інстанції вірно не приймає до уваги,
так як з огляду на вищевикладені
обставини вказані документи не є
належними доказами у справі про
визнання договору поруки недійсним.

Крім того, розписка написана від імені
ОСОБА_4 не містить в собі дати
написання, а товарний чек не свідчить
про придбання кондиціонеру саме
подружжям ОСОБА_3 та за кошти отримані
згідно із вищезгаданою розпискою без
дати. За таких обставин, суд першої
інстанції приходить до висновку про
відмову у задоволенні даного позову.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмвову в
задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308, 313-315, 317,319, ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонний
суду Київської області від 17 червня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: