АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/4919/13-ц
Головуючий в суді
Провадження № 22-ц/774/2074/К/14
інстанції - Папарига
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
м.
Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Герасимчук Г.І.,

за участю - представників позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідачів ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 28 серпня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті особи:
Комунальне підприємство
Дніпропетровської обласної ради
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації», Реєстраційна служба
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області,
ОСОБА_9, приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_10, про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем квартири та визнання
права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_8 про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем квартири та визнання
права власності на квартиру. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх з
відповідачем ОСОБА_6 мати - ОСОБА_11,
після смерті якої відкрилася спадщина
у вигляді 1/2 частини трьохкімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. Вони із сестрою є
спадкоємцями першої черги, і ще за
життя матері між ними була
домовленість про те, що він сплатить
сестрі кошти для придбання нею
однокімнатної квартири, а вона
відмовиться від спадкового майна. На
виконання їхньої домовленості він 04
грудня 2012 року особисто передав кошти
продавцю квартири АДРЕСА_2, однак
відповідач на власний розсуд оформила
цю квартиру на свою дочку - ОСОБА_5,
протягом шести місяців після відкриття
спадщини не відмовилася від неї, і
оскільки на момент відкриття спадщини
була зареєстрованою у спадковій
квартирі вважається такою, що прийняла
спадщину. Оскільки відповідач порушила
їх домовленість та не відмовилася від
спадкового майна, а квартира,
розташована за адресою: АДРЕСА_3 була
придбана за його грошові кошти позивач,
уточнивши під час розгляду справи
позовні вимоги, просив суд: визнати
недійсним в частині особи покупця
ОСОБА_5, укладений 04.12.2012 року, договір
купівлі-продажу однокімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_4; визнати його покупцем
вказаної квартири за даним договором;
визнати за ним право власності на
вказану квартиру та доручити
Реєстраційній службі Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області внести до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно відповідний запис про
реєстрацію права власності на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_5, що було
зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке
БТІ»; доручити Реєстраційній службі
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області
внести до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно відповідний
запис про виникнення права власності
на квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_5, та зареєструвати на ім'я
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 21.07.2014 року за
заявою представника позивача ОСОБА_3
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині
доручення Реєстраційній службі
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області
внести до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно відповідний
запис про реєстрацію права власності
на квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_5, що було
зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке
БТІ» залишені без розгляду.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 28 серпня 2014
року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні
його позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, на його
думку, суд неправомірно відмовив йому у
задоволенні позовних вимог, не
врахував, що розрахунок за квартиру
здійснювався особисто ним, не надав
належної оцінки розпискам написаним
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 доказам проведення
ремонту, а також помилково до спірних
правовідносин застосував положення ч. 1
ст. 215 та ст. 203 ЦК України. Суд, не
звернув увагу на те, що правочин було
здійснено з метою зменшення витрат на
оформлення правовстановлюючих
документів на спадкове майно та в
подальшому на купівлю окремого житла
для його сестри, а також не врахував п. 26
роз'яснень Верховного Суду України
щодо розгляду судами окремих категорій
цивільних справ (зобов'язання, що
виникають з угод) від 04.08.2001 року,
згідно якого якщо при вирішенні позову
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним із підстав, що насправді
покупцем є інша особа, суд встановить,
що фактично майно було придбане за
кошти іншої особи і для неї та що інших
підстав для визнання цієї угоди
недійсною немає, вказаний договір
відповідно до статей 58, 60 ЦК визнається
недійсним лише в частині, що стосується
покупця, і покупцем за цим договором
визнається особа, за рахунок коштів
якої і для якої фактично укладався цей
договір.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник відповідачів ОСОБА_6 і
ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просить її відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 грудня 2012 року
між ОСОБА_9, як продавцем, та ОСОБА_5, як
покупцем, укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі продажу
квартири АДРЕСА_6.

Відповідно до умов договору ОСОБА_9
передала у власність ОСОБА_5 належну їй
квартиру АДРЕСА_6, за 65519,00 гривень. При
цьому згідно п. 2.2. договору сторони
підтвердили факт повного розрахунку за
продану квартиру. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі №
1116.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не довів на підставі
належних та допустимих доказів, що
насправді він був покупцем спірної
квартири, і що квартира фактично була
придбана для нього і за його особисті
кошти, а пояснення свідків не
обґрунтовує удаваність дій сторін, на
яку послався представник позивача в
судових дебатах, при укладенні
правочину, оскільки дії сторін були
спрямовані саме на укладення договору
купівлі-продажу. Доводи ж позивача щодо
придбання спірної квартири для нього і
за його кошти спростовуються п.п. 1.6, 2.1,
2.2, 5.3 договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 1, 3 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Із змісту цієї статті випливає, що
у випадках, коли закону суперечать
неістотні умови правочину, без яких він
міг би існувати, то він є частково
дійсним (у тій частині, яка відповідає
вимогам закону).

Як убачається із копії договору
купівлі-продажу, укладеного 04 грудня 2012
року між продавцем ОСОБА_9 і покупцем
ОСОБА_5 він відповідає вимогам ст. ст. 203,
655, 657 ЦК України.

У пунктах 2.1, 2.2 цього договору
зазначено, що продаж квартири
сторонами вчиняється за 65519,00 грн., які
повністю отримані продавцем від
покупця до оформлення цього договору
сторони підтверджують факт повного
розрахунку за продану квартиру.

Позивач, стверджуючи, що за спірну
квартиру він особисто за два рази
передав продавцю 9000 доларів США,
посилаючись при цьому на свідчення в
цій частині у суді першої інстанції
ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Однак відповідно до абзацу 2 ч. 1
ст. 218 ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків.

Тому судом першої інстанції,
враховуючи п. 2.1 договору, яким
зафіксовано отримання 65519,00 грн. ОСОБА_9
саме від покупця ОСОБА_5 та вимоги ч. 1
ст. 218 ЦК України обгрунтовано не взято
до уваги як ствердження позивача так і
свідчення вищевказаних осіб.

Як на доказ підтвердження передачі
продавцю за квартиру 9000 доларів США,
взятих у борг у матері дружини, позивач
посилається на письмові розписки
ОСОБА_9

Однак колегія суддів оцінює ці
розписки критично, до уваги їх не бере,
оскільки вони спростовуються п.п. 2.1, 2.2
договору.

Так, у п. 2.1 договору мова йде про
розрахунок між сторонами у гривні (в
сумі 65519,00 грн.), у розписках же
зазначені грошові одиниці 600 та 8400
доларів США.

Крім того, відповідно до даних НБУ
станом на 04.12.2012 року співвідношення 1
долара США до гривні становило 7,993 грн.,
а відтак 9000 доларів США становило 71937,00
грн., в той час як продаж квартири
згідно п. 2.1 договору здійснено за 65519,00
грн.

Як роз'яснено у п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" згідно зі
статтею 217 ЦК правочин не може бути
визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217
ЦК суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину. Якщо у недійсній частині
правочин був виконаний однією зі
сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

Позивач, ставлячи питання про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсною в частині покупця,
визнання його покупцем спірної
квартири та визнання за ним права
власності на квартиру, вважає, що
підставою для переведення на нього
прав покупця є факт виплати особисто
ним продавцю за квартиру 9000 доларів
США. Однак його вимоги суперечать
вищевказаному пункту постанови
Пленуму Верховного суду України,
оскільки ні в позовній заяві не
зазначено, ні в матеріалах справи не
міститься посилань та доказів, що
квартира придбавалась (якщо навіть
припустити, що за кошти ОСОБА_2) для
позивача і що договір купівлі-продажу
укладався фактично для нього.

Не заслуговують на увагу доводи
позивача щодо неправомірності
незастосування судом першої інстанції
до спірних правовідносин ст. 235 ЦК
України, оскільки відповідно до
положень вказаної статті удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Удавані правочини вчиняються з
метою приховання іншого правочину,
який сторони насправді мали на увазі.
Отже завжди має місце укладання двох
правочинів: 1) реального правочину,
вчиненого з метою створити певні
юридичні наслідки; 2) правочину,
вчиненого для приховання реального
правочину.

Реальний (прихований) правочин
може бути дійсним або недійсним. Якщо
правочин, який сторони насправді
вчинили, відповідає вимогам закону,
відносини сторін регулюються
правилами, що його стосуються. Якщо ж
правочин, який сторони насправді
вчинили, суперечить законодавству, суд
виносить рішення про визнання
недійсним цього правочину (а не його
частини) із застосуванням наслідків,
передбачених для недійсності
правочинів такого типу (ст. 216 ЦК
України).

Інші доводи позивача колегія суддів до
уваги не сприймає, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди з висновками суду по їх оцінці
і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України
юридичного значення для вирішення
справи не мають.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини по справі, перевірив доводи і
дав їм належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені письмовими матеріалами
справи та поясненнями учасників
процесу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 28 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: