АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Москаленко
Доповідач - Шиманський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 17 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ТОВ «Медіапоінт» про зміну
формулювання причини звільнення та
стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернулась в квітні 2014 року.

Зазначала, що вона працювала на посаді
директора департаменту персоналу у ТОВ
«Медіапоінт». Наказом від 28.03.2014 року її
було звільнено із займаної посади
згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з систематичним невиконанням
службових обов'язків, без поважних
причин. Вважаючи дане звільнення
незаконним, оскільки у відповідача не
має фактичних даних про систематичне
невиконання позивачем службових
обов'язків, просила суд визнати
формулювання причин звільнення її в
наказі №4-10-з за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України за систематичне невиконання
службових обов'язків без поважних
причин неправильною, змінити
формулювання причини звільнення з п. 3
ч. 1 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП
України за згодою сторін та стягнути з
відповідача відшкодування моральної
шкоди в розмірі 8 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 17 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухвалення нового про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона забов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 працювала на посаді директора
департаменту персоналу у ТОВ
«Медіапоінт».

20.03.2014 року згідно Наказу №4-6-з, на
підставі службових записок менеджера з
розвитку мережі ОСОБА_2 від 18.03.2014 року,
юрисконсульта ОСОБА_3 від 19.03.2014 року, а
також акту про відмову позивача про
надання пояснень від 19.03.2014 року,
ОСОБА_1 за виявлене порушення порядку
прийому на роботу і звільнення з роботи
працівників ТОВ «Медіапоінт» 20.03.2014
року оголошено догану.

24.03.2014 року згідно Наказу №4-8-з. на
підставі службової записки заступника
директора департаменту персоналу
ОСОБА_4 від 18.03.2014 року та акту позивача
про відмову від надання пояснень від
19.03.2014 року, за виявлене порушення
порядку ведення оформлення, обліку і
зберігання трудових книжок
працівників ТОВ «Медіапоінт», 24.03.2014
року ОСОБА_1 оголошено догану.

28.03.2014 року згідно наказу №4-9-з позивачу
була оголошена третя догана на
підставі порушень виявлених
незалежним фахівцем з кадрового
діловодства ОСОБА_5 в ході перевірки
кадрового діловодства ТОВ
«Медіапоінт» та додержання
підприємством законодавства про
працію.

28.03.2014 Наказом № 4-10-з позивача було
звільнено з посади директора
департаменту персоналу на підставі п.3
ч.1 ст.40 КЗпП України. Підставою для
звільнення ОСОБА_1 були накази
директора Дорофеєва Д.А. від 20.03.2014 №
4-6-з, 24.03.2014 № 4-8-з , від 28.03.2014 № 4-9-з.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції зазначав що в ході
розгляду справи позивачем не було
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження доводів про
безпідставність оголошених доган та
наказів. Крім того позивачем не надано
до суду доказів на підтвердження
наявності домовленості з відповідачем
про звільнення позивача за згодою
сторін, а тому, зважаючи на
необґрунтованість заявлених позовних
вимог, підстави для задоволення позову
про зміну формулювання причини
звільнення та стягнення з відповідача
моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає його законним та обґрунтованим.

Конституція України гарантує право
кожного громадянина на працю, яку він
вільно обирає або на яку вільно
погоджується, гарантує рівні
можливості у виборі роду трудової
діяльності та захист від незаконного
звільнення.

Згідно зі ст.139 КЗпП Українипрацівники
зобов'язані працювати чесно і сумлінно,
своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Нормами п. 3 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку систематичногоневиконання
працівникомбез поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівникараніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення;.

Відповідно до п.23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» за
передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються
ті заходи дисциплінарного стягнення,
які встановлені чинним законодавством
і не втратили юридичної сили за
давністю або зняті достроково (ст.151
КЗпП), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації і з
дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минулого не більше
одного року.

Відповідно до ст. 235 ч.3 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю закону.

З урахуванням відсутності доказів на
підтвердження фактів порушення
відповідачем порядку звільнення
позивача за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
між позивачем та генеральним
директором Дорофеєвим Д.А. була усна
домовленість про звільнення позивача
згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою
сторін, з огляду на ст. 10, 60 ЦПК України,
відповідно до якого кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги з приводу
необхідності зміни формулювання
підстав звільнення позивача також не
знайшли свого підтвердження при
апеляційному розгляді справи, оскільки
як вірно встановлено судом першої
інстанції, такі вимоги є
безпідставними та не ґрунтуються на
дійсних обставинах справи.

Крім того, обґрунтовуючи апеляційну
скаргу тим, що суд першої інстанції не
надав належної оцінки звіту
спеціаліста ОСОБА_5, на підставі якого
було винесено Наказ №4-9-з від 28.03.2014
року про оголошення догани, суд
враховує що вимог про оскарження
винесеного наказу позивачем не
заявлялось.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Печерського районного
суду міста Києва від 17 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: