Справа № 372/2052/14-ц Головуючий у І
інстанції Мостовий Р.П.Провадження №
22-ц/780/6006/14 Доповідач у 2 інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 жовтня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 2 вересня 2014 року
у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Підгірцівської сільської ради
Обухівського району Київської області,
третя особа Управління
Держземагенства в Обухівському районі
про визнання незаконним і скасування
рішення сільської ради та свідоцтва
про право власності на земельну
ділянку;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
зобов'язання знести самочинно
збудовану будівлю,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що він із 1983 року по 16
липня 2010 року перебував у
зареєстрованому шлюбі із
відповідачкою ОСОБА_1 У період шлюбу за
рішенням виконавчого комітету
Підгірцівської сільської ради від 23
лютого 1995 року дружині було надано у
довічне користування для будівництва
будинку земельну ділянку площею 0,20 га
по АДРЕСА_1. Вважає, що надана у довічне
користування ділянка відповідно до
ст.22 КпШС України є його та
відповідачки спільною власністю.

Вказував, що у 2006 році він
власними силами та за власні кошти
збудував на цій земельній ділянці
житловий будинок, де проживає до цього
часу. Будинок є самочинним, а тому
постановою Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області від 28 березня 2013 року
на нього накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу за вчинення
самовільного будівництва за ст.96 КУпАП.
Зазначав, що в кінці 2013 року він
дізнався про приватизацію
відповідачкою спірної земельної
ділянки по АДРЕСА_1 на підставі рішення
Підгірцівської сільської ради від 16
вересня 2011 року. Вважає, що як рішення
сільської ради про передачу
відповідачці у власність земельної
ділянки, так і отримане нею свідоцтво
про право власності на нерухоме майно є
незаконними, поскільки відповідачка
приватизувала земельну ділянку, на
якій розташований зведений ним
житловий будинок.

Посилаючись на порушення своїх
прав, просив визнати незаконними та
скасувати: рішення Підгірцівської
сільської ради від 16 грудня 2010 року про
дачу ОСОБА_1 дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою;
рішення Підгірцівської сільської ради
від 16 вересня 2011 року щодо затвердження
технічної документації із землеустрою
і передачу у власність ОСОБА_1 ділянки
по АДРЕСА_1, свідоцтво про право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_1 та
скасувати державну реєстрацію права
власності на ділянку на ім'я ОСОБА_1

У червні 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зустрічним
позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
зобов'язання знести самочинно
збудовану будівлю. Вимоги мотивувала
тим, що вона є власником земельних
ділянок площею 0,2500 га для будівництва
та обслуговування будинку та 0,0964 га для
ведення особистого селянського
господарства, розташованих по АДРЕСА_1.
Вказані ділянки передані їй у
власність на підставі рішення
Підгірцівської сільської ради від 16
вересня 2011 року. Вказувала, що
відповідач без її дозволу самовільно
звів на земельній ділянці будинок. Вона
неодноразово попереджала колишнього
чоловіка, що згоду на узаконення
будівлі вона не дасть, однак чоловік не
реагував на цеі продовжував
будівництво. У зв'язку з наведеним
просила захистити її права власника
ділянки та зобов'язати відповідача
знести самовільно побудований ним
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від 2 вересня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано
незаконними та скасовано рішення
Підгірцівської сільської ради від 16
грудня 2010 року, від 16 вересня 2011 року та
свідоцтво про право власності на
земельну ділянку площею 0,2500 га по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 Також скасовано
державну реєстрацію права власності на
ділянку на ім'я ОСОБА_1

У задовленні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову ОСОБА_2 та задоволити її
зустрічний позов, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи та порушення судом норм
процесуального права. Скаргу мотивує
тим, що суд дійшов невірного висновку
про статус спірної земельної ділянки
як спільної сумісної власності
подружжя, поскільки вона приватизувала
її після розлучення і ніякого спільно
будинку на ділянці не було, а був лише
самочинно зведений відповідачем
будинок.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення
має відповідати в тому числі на такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення на відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і
вбачається з матеріалів справи, що
сторони із 1983 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
на підставі рішення Голосіївського
районного суду м.Києва від 16 липня 2010
року.

Рішенням виконавчого комітету
Підгірцівської сільської ради від 23
лютого 1995 року ОСОБА_1 було надано із
земель ОСОБА_3 у довічне користування
для будівництва будинку земельну
ділянку площею 0,20 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Підгірцівської сільської
ради від 16 грудня 2010 року ОСОБА_1 надано
дозвіл на розробку технічної
документації із землеустрою для
складання документів,

що посвідчують право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1. Рішенням
Підгірцівської сільської ради від 16
вересня 2011 року затверджено технічну
документації із землеустрою та
передано безкоштовно у приватну
власність ОСОБА_1 земельну ділянку для
будівництва будинку і господарських
споруд площею 0,25 га та для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,0964 га по АДРЕСА_1 Обухівського
району Київської області.

Також судом встановлено, що на вказаній
земельній ділянці по АДРЕСА_1 ОСОБА_2
власними силами та за власний кошт
самочинно, тобто без належно
затвердженого проекту та документу, що
посвідчує право на виконання
будівельних робіт, побудував у 2006 році
будинок розмірами 8,10 х 5,88 м.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами, в тому
числі адміністративними матеріалами
Інспекції держархбудконтролю у
відношенні ОСОБА_2

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2
та визнаючи незаконними обидва рішення
Підгірцівської сільської ради і
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що
сільська рада передала у власність
відповідачки земельну ділянку по
АДРЕСА_1, на якій розташовано належний
ОСОБА_2 житловий будинок, що у свою
чергу позбавляє позивача можливості
оформити документи, що посвідчують
право власності на будинок та провести
державну реєстрацію таких прав.

При цьому, суд виходив з того, що спірна
ділянка відповідно до ст.22 КпШС України
є спільною власністю подружжя, як
отримана ними у шлюбі.

Крім того, задовольняючи вимоги, суд
керувався тим, що передача спірної
ділянки у власність ОСОБА_1 суперечить
вимогам ст.119 ЗК України, яка передбачає
набуття прав на ділянку за давністю
користування (набувальна давність),
поскільки ОСОБА_2 користується
ділянкою більше 15 років і відповідно
набув на неї право за набувальною
давністю.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками,
оскільки суд у порушення вимог статей
213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі
не визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових
правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних
норм, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, і саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.

Суд уваги на наведені вимоги
цивільного закону не звернув та не
з'ясував чи порушені права позивача з
боку відповідачки та які саме.

Прийшовши до висновку про порушення
прав ОСОБА_2 при передачі у власність
ОСОБА_1 спірної ділянки, суд залишив
поза увагою, що зведений ОСОБА_2 будинок
є самочинним будівництвом, що
стверджується протоколом і постановою
Інспекції держархбудконтролю у
Київській області у справі про скоєння
адміністративного правопорушення.

Згідно приписів ч.2 ст.376 ЦК України
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Поскільки ОСОБА_2 не набув права
власності на самочинно зведений ним
будинок, то висновки суду про порушення
його прав при приватизації земельної
ділянки ОСОБА_1 суперечать вимогам
закону.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_2 не
є ні користувачем, ні власником спірної
ділянки, а висновки суду про те, що
спірна ділянка по АДРЕСА_1 є спільною
власністю сторін відповідно до ст.22
КпШС України не грунтуються на законі
та обставинах справи. Дана ділянка була
надана сільською радою у 1995 році ОСОБА_1
у користування, не належала їй на праві
власності до моменту приватизації і
відповідно не відносилась до сільного
майна подружжя.

Безпідставними є висновки суду про
незаконність приватизації ОСОБА_1
земельної ділянки у зв'язку із
порушенням сільською радою ст.119 ЗК
України, бо ОСОБА_2 набув права на
ділянку за набувальною давністю. В
даному випадку користувачем ділянки
була ОСОБА_4, яка і приватизувала її в
установленому законом порядку.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не грунтується на матеріалах
справи, ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що первісний
позов ОСОБА_2 не підлягає до
задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_4
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки по
АДРЕСА_1, яка була виділена їй у
користування у 1995 році та
приватизована у 2010 році у
встановленому законом порядку.

Встановлено, що на вказаній ділянці
ОСОБА_2 самочинно, побудував будинок
розмірами 8,10 х 5,88 м., проти будівництва
якого ОСОБА_1 заперечувала, як і
заперечує проти його узаконення.

Відповідно до положень ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Поскільки ОСОБА_2 не є ні власником, ні
користувачем земельної ділянки, дана
ділянка не перебувала у власності
сторін, будівництво будинку вчинив
самочинно, то приватизація ділянки не
порушує його прав та інтересів, а
відтак у задоволенні його позову слід
відмовити.

Вимоги ОСОБА_1 про знесення самочинного
будівництва підлягають до задоволення
з таких підстав.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України
право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном. Власник майна
володіє, користується і
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Держава не втручається
у здійснення власником права
власності. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна
вправі вимагати усунення будь-яких
порушень його права, в т.ч. порушення
прав користування та розпорядження
майном, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володінням.

Відповідно до положень ч.4 ст.376 ЦК
України якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, майно підлягає
знесенню особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, або
за її рахунок.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» право на звернення до
суду з позовом про знесення самочинно
збудованого об'єкта нерухомості
належить власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Відповідно до п.17 вказаної постанови
позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено власником чи користувачем
земельної ділянки або іншою особою,
права якої порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Якщо
позов про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
пред'явлено до власника (користувача)
земельної ділянки, який заперечує
проти визнання права власності на це
майно за особою, що його збудувала,
власник (користувач) має право
відповідно до вимог статті 123 ЦПК
пред'явити зустрічний позов про
знесення нерухомого майна. Позов може
бути пред'явлено до особи, яка
здійснила будівництво, як про
зобов'язання знесення забудови, так і
про знесення забудови за рішенням суду
самим власником (користувачем)
земельної ділянки за рахунок особи, яка
здійснила самочинне будівництво, з
одночасним відшкодуванням
підтверджених витрат на його знесення.

Поскільки судом встановлено, що
ОСОБА_1 як власник земельної ділянки по
АДРЕСА_1, заперечує проти визнання
права власності на нерухоме майно за
ОСОБА_2, який здійснив самочинне
будівництво на її земельній ділянці, що
у свою чергу порушує її права як
власника ділянки, то суд вважає за
необхідне задоволити її позов і
захимтити права, зобов'язавши
відповідача знести самовільно
побудований ним житловий будинок по
АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 2 вересня 2014 року
скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1, Підгірцівської сільської
ради Обухівського району Київської
області, третя особа Управління
Держземагенства в Обухівському районі
про визнання незаконним і скасування
рішення сільської ради та свідоцтва
про право власності на земельну
ділянку.

Зустрічний позов ОСОБА_1
задоволити. Зобов'язати ОСОБА_2 знести
самочинно зведений будинок,
розташований на земельній ділянці по
АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 365 гривень 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: