Справа №487/3473/14-ц 14.10.2014 14.10.2014 14.10.2014
Провадження № 22ц-784/2467/14
інстанції Гаврасієнко В.О.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

14 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на заочне рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 26
травня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4

про

стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о
в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договорами позики, трьох
процентів річних від простроченої суми
та процентів за користування позикою.

Позивач зазначав, що 30 березня 2012 року
він надав ОСОБА_4 у позику грошові
кошти в розмірі 56 000 грн., які останній
зобов'язався повернути йому до 30
вересня 2012 року, що підтверджується
відповідною розпискою.

23 квітня 2012 року було укладено з ОСОБА_4
договір позики за яким останній взяв у
нього грошові кошти в сумі 32 000 грн. та
зобов'язувався їх повернути до 23 липня
2012 року.

13 серпня 2012 року уклав з ОСОБА_4
договір позики, згідно якого передав
відповідачу 34020 грн., а останній
зобов'язувався повернути позику до 13
вересня 2012 року.

Посилаючись на те, що в установлений
строк ОСОБА_4 зазначені грошові кошти
не повернув, просив стягнути з
останнього:

за договором від 30 березня 2012 року
заборгованість в розмірі 64 424 грн. 54 коп.
з яких: 56 000 грн. основного боргу, 5 902 грн.
24 коп. процентів за користування
позикою на підставі частини першої
статті 1048 ЦК України та 2 522 грн. 30 коп. -
три проценти річних від простроченої
суми за період з 01 жовтня 2012 року по 02
квітня 2014 року;

за договором від 23 квітня 2012 року
заборгованість в розмірі 37 449 грн. 20 коп.
з яких: 32 000 основного боргу, 3 826 грн. 41
коп. процентів за користування позикою
на підставі частини першої статті 1048 ЦК
України та 1 622 грн. 79 коп. - три проценти
річних від простроченої суми за період
з 24 липня 2012 року по 02 квітня 2014 року;

за договором від 13 серпня 2012 року
заборгованість в розмірі 39 304 грн. 28
коп., з яких: 34 020 грн. основного боргу, 3
704 грн.45 коп. процентів за користування
позикою на підставі частини першої
статті 1048 ЦК України, 1 579 грн. 83 коп. - три
проценти річних від простроченої суми
за період з 14 вересня 2012 року по 02
квітня 2014 року

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 26
травня 2014 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 в рахунок погашення
заборгованості:

за договором позики від 30 березня 2012
року, 64 424 грн. 54 коп. з яких: 56 000 грн.
основного боргу, 5 902 грн. 24 коп.
процентів за користування позикою та 2
522 грн. 30 коп. - три проценти річних від
простроченої суми;

за договором від 23 квітня 2012 року
заборгованість в розмірі 37 449 грн. 20 коп.
з яких: 32 000 основного боргу, 3 826 грн. 41
коп. процентів за користування позикою
та 1 622 грн. 79 коп. - три проценти річних
від простроченої суми;

за договором від 13 серпня 2012 року
заборгованість в розмірі 39 304 грн. 28
коп., з яких: 34 020 грн. основного боргу, 3
704 грн.45 коп. процентів за користування
позикою та 1 579 грн. 83 коп. - три проценти
річних від простроченої суми.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позву, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Судом встановлено, що 30 березня 2012 року
ОСОБА_4 на підставі нотаріально
посвідченого договору позики одержав в
позику від ОСОБА_2 грошові кошти в
розмірі 56 000 грн., які зобов'язався
повернути до 30 вересня 2012 року.

23 квітня 2012 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2
нотаріально посвідчений договір
позики за яким взяв у останнього
грошові кошти в сумі 32 000 грн., які
зобов'язався повернути до 23 липня 2012
року.

13 серпня 2012 року ОСОБА_4 на підстав
нотаріально посвідченого договору
позики отримав від ОСОБА_2 позику в
розмірі 34020 грн., які зобов'язувався
повернути до 13 вересня 2012 року.

Договори є безвідсотковими.

Факт одержання суми позики
підтверджується розписками,
власноручно написаними позичальником
у момент передачі суми позики - 30
березня 2012 року, 23 квітня 2012 року та 13
серпня 2012 року.

Зазначені грошові кошти в установлений
строк ОСОБА_4 не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором, та
відповідно до вимог ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст.1050 ЦК України,
якщо позичальник вчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_4 порушив
зобов'язання щодо повернення боргу за
вказаним договорами позики, то суд на
підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України
обгрунтовано стягнув на користь
позивача з відповідача заборгованість:

за договором позики від 30 березня 2012
року в розмірі 56 000 грн.;

за договором позики від 23 квітня 2012
року в розмірі 32 000 грн.;

за договором позики від 13 серпня
2012 року в розмірі 34020 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи факт порушення ОСОБА_4
зобов'язання, суд правильно стягнув з
останнього три відсотки річних від
простроченої суми:

за договором позики від 30 березня 2012
року за період з 01 жовтня 2012 року по 02
квітня 2014 року в розмірі 2 522грн.30 коп.;

за договором позики від 23 квітня 2012
року за період з 24 липня 2012 року по 02
квітня 2014 року в розмірі 1 622 грн. 79 коп.;

за договором позики від 13 серпня
2012 року за період з 14 вересня 2012 року по
02 квітня 2014 року в розмірі 1 579 грн. 83 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Таким чином, законом передбачено
право позикодавця на одержання від
позичальника суми позики та винагороди
( процентів за користування позикою) у
разі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Винагорода для позикодавця
встановлюється у формі процентів від
суми, що надається у позику, розмір яких
визначається сторонами в договорі
позики, або, якщо такий розмір
процентів не встановлений, він
визначається на рівні облікової ставки
Національного банку України.

З огляду на те, що спірні
договори позики не є безоплатними у
розумінні норм ч.2ст.1048 ЦК України, та що
розмір процентів від суми позики не
встановлений договорами позики, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позикодавець має права на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, стягнувши:

за договором позики від 30 березня 2012
року за період з 01 жовтня 2012 року по 02
квітня 2014 року в розмірі 5 902 грн.24 коп.;

за договором позики від 23 квітня 2012
року за період з 24 липня 2012 року по 02
квітня 2014 року в розмірі 3 826 грн.41 коп.;

за договором позики від 13 серпня
2012 року за період з 14 вересня 2012 року по
02 квітня 2014 року в розмірі 3 704 грн.45 коп.

За наведених обставин доводи
апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що
суд безпідставно стягнув з відповідача
проценти за користування позикою на
підставі ст.. 1048 ЦК України, є
безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що заборгованість була повернута
позивачу у повному обсязі, не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
допустимих доказів, як це передбачено
ч.2 ст.59 ЦПК України, щодо повернення
боргу ОСОБА_4 не надав.

Твердження апелянта про наявність
граматичних помилок у судовому
рішенні, не є підставою для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки
питання про виправлення описок
допущених у судовому рішенні може бути
розглянуто судом, що ухвалив рішення в
порядку ст. 219 ЦПК України за заявою
осіб, які беруть участь у справі або з
власної ініціативи.

Що стосується посилань ОСОБА_4 на те, що
під час розгляду справи судом не була
розглянута його заява про відвід судді,
то колегія виходить з такого.

З матеріалів справи видно, що при
розгляді справи у суді першої
інстанції головуючому у справі було
заявлено відвід. Заяву про відвід
суддею розглянуто не було та не
постановлено відповідний
процесуальний документ з цього
приводу, тобто було допущено порушення
вимог ст..24 ЦПК України.

Між тим, з урахуванням повноважень суду
апеляційної інстанції скасування
рішення відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК
України можливо у виняткових випадках
- у тому разі, якщо ці порушення
призвели до помилкового рішення по
суті. В даному випадку зазначене
порушення норм процесуального права не
призвело до неправильного вирішення
справи, оскільки відповідачем не
надано належних та допустимих доказів
щодо повернення боргу позивачу, а тому
зазначене порушення не може бути
підставою скасування оскаржуваного
рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити, а заочне рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді