Справа №487/2341/14-ц 08.10.2014 08.10.2014 08.10.2014
Провадження №22-ц/784/2735/14
Головуюча першої інстанції:
Доповідач апеляційної інстанції:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

08 жовтня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів:
Самчишиної Н.В.

Локтіонової О.В.

із секретарем: Яценко Л.В.

з участю

представників:

позивачки - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною
скаргою

фізичної особи - підприємця
ОСОБА_5 ( далі - ФОП ОСОБА_5) на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26. 08. 2014 р., у справі за

позовом

ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_5 про
стягнення пені за прострочення
виконання зобов'язання,

встановила:

04.03.2014 р. ОСОБА_6 звернулася з
позовом до ФОП ОСОБА_5 про стягнення
пені за прострочення виконання
зобов'язання

Позивачка зазначала, що 17.05.2007 р.
вона уклала з відповідачем договір №-29
про дольову (пайову) участь у
будівництві багатоквартирного
житлового будинку по АДРЕСА_1, за
умовами якого відповідач зобова'язався
передати їй у власність одну
двокімнатну квартиру площею 60, 4 кв.м.
після сплати нею її балансової
вартості у розмірі 60400 дол. США та не
пізніше 30 днів після прийняття будинку
у експлуатацію.

Пунктами 1.2, 1.3 Договору
передбачалося, що будівництво має бути
завершене ФОП ОСОБА_5 до 30.10.2008 р., а до
30.11.2008 р. будинок повинен бути прийнятий
у експлуатацію.

Додатком до договору
встановлювався її обов'язок здійснити
фінансування будівництва у чотири
етапи та остаточно сплатити балансову
вартість квартири не пізніше 30.05.2008 р.

Свої зобов'язання щодо сплати
коштів на фінансування будівництва
вона виконала, в той час, як відповідач
не завершив будівництво та не приняв
будинок у експлуатацію і у визначений
договором строк квартиру їй не передав.

Посилаючись на ці обставини та
передбачену п.3.2 договору
відповідальність за прострочення
зобов'язання у вигляді пені у розмірі 1%
від вартості договору за кожний
прострочений календарний місяць,
позивач просив про стягнення
нарахованої неустойки остаточно у
розмірі 94006 грн. 56 коп. за період з 04.03.2013
р. по 04.03.2014 р. та відшкодування судових
витрат.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 26. 08. 2014 р.
постановлено про задоволення позову.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування
рішення, як незаконного і ухвалення
нового про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на
необгрунтованність висновків суду і
порушення норм процесуального та
матеріального права.

Перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення в межах
оскарження, визначених ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково виходячи з таких
підстав.

Відповідно до приписів ст. ст. 11,
526-525 ЦК України, зобов'язання виникають
з дій або вчинків осіб, якими зокрема,
є договори або правочини.

Останні мають виконуватися
належним чином. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання за винятком випадків,
встановлених законом або договором.

Згідно з положеннями ст. ст. 627, 629
ЦК України, сторони є вільними в
укладенні договору та у визначенні
його умов, але виконання укладеного
договору є обов'язковим для них.

При цьому, у разі порушення
зобов'язання, яке виникло з укладеного
договору, настають правові наслідки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 611 ЦК
України, сторона права якої порушені,
вправі вимагати відшкодування збитків
та, або сплати неустойки. Неустойкою,
відповідно до положень ст. 549 ЦК України
є грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона згідно
з приписами ч.1 ст. 624 ЦК підлягає
стягненню у повному обсязі, якщо
договором не передбачено інше.

З матеріалів справи вбачається,
що 17.05.2007 р. позивачка уклала з
відповідачем договір №-29 про дольову
(пайову) участь у будівництві
багатоквартирного житлового будинку
по АДРЕСА_1, за умовами якого сплатила у
повному обсязі передбачені договором
кошти на інвестування будівництва, а
відповідач, як забудовник не виконав
свого обов'язку щодо звершення
будівництва, прийняття будинку у
експлуатацію та передачу у її
власність двокімнатної квартири не
пізніше 30 днів після прийняття будинку
у експлуатацію.

Пунктом 3.2 договору встановлена
відповідальність забудовника за
прострочення зобов'язання у вигляді
пені у розмірі 1% від вартості договору
за кожний прострочений календарний
місяць.

Вартість договору, відповідно до
умов п. 1.Договору та п.1 Доповнення до
договору №1, дорівнює балансовій
вартості будівництва квартири та
визначена сторонами у еквіваленті 60400
дол. США.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 30.07.2013 р.
залишеного без зміни ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29.01.2014 р. встановлено факт
невиконання відповідачем обов'язку
щодо здачі будинку у екпслуатацію та
наявність підстав для покладення на
відповідача обов'язку щодо сплати
неустойки, передбаченої п. 3.2 договору.

Суд повно та всебічно дослідив ці
обставини справи, дав належну правову
оцінку наданим доказам і з врахуванням
доведеності факту невиконання
відповідачем зобов'язання щодо
своєчасної здачі будинку у
експлуатацію та передачу квартири у
власність замовниці, прийшов
обґрунтованого висновку про
покладення на нього цивільно-правового
обов'язку щодо стягнення неустойки,
передбаченої договором.

В той же час, визначаючи розмір
пені за період з 04.03.2013 року по 04.03.2014
року, суд не врахував особливостей
механізму нарахування пені, пов'язаних
із застосуванням у вартості договору
еквіваленту іноземної валюти.

Так відповідно до п. 3.2 договору
пеня нараховується у розмірі 1% за
кожний прострочений місяць виконання
зобов'язання.

Тобто, вартість договору потрібно
визначати на кінець кожного
простроченого місяця, якщо у цьому
місяці було зафіксовано зміну курсу
іноземної валюти.

Відповідно до такого розрахунку
та з врахуванням факту зростання у
лютому та у березні 2014 року курсу
валюти, еквівалент якої застосовано у
договорі, розмір пені має складати 58963
грн. 93 коп., а не 94006 грн.56 коп., як
визначив суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про
ненастання обставин з якими пов'язано
право на неустойку не заслуговують на
увагу, оскільки за змістом відповідної
умови договору саме невиконання
обов'язку щодо здачі будинку у
експлуатацію та передача квартири
замовниці у визначені договором строки
є підставою нарахування неустойки.

Посилання на неправомірність
застосування у договорі іноземної
валюти також не заслуговує на увагу,
оскільки частиною другою ст. 533 ЦК
України передбачена можливість
визначення у грошовому зобов'язанні
грошового еквіваленту іноземної
валюти.

Адже у даному спорі мова не йде
про виконання зобов'язання у іноземній
валюті, щодо якого необхідне отримання
відповідного дозволу(ліцензії).

Безпідставним є також і
твердження про необхідність
визначення вартості договору за курсом
іноземної валюти на час здійснення
позивачкою платежів з фінансування
будівництва, оскільки це суперечить
змісту тих умов договору якими
визначено порядок та умови нарахування
неустойки.

Адже за змістом п. 3.2 договору пеня
нараховується у розмірі 1% за кожний
прострочений місяць невиконання
зобов'язання.

Тобто, вартість договору потрібно
визначати на кінець кожного
простроченого місяця, якщо у цьому
місяці було зафіксовано зміну курсу
іноземної валюти.

Безпідставними слід вважати
також і посилання на необхідність
застосування у спірних
правовідносинах положень ст. 232 ГК
України.

Адже зазначеною нормою
врегульовано відповідальність за
невиконання господарських зобов'язань,
в той час, як договором, що його
укладено між сторонами визначено
підстави відповідальності
забудовника за невиконання
цивільно-правового зобов'язання,
передбаченого відповідною нормою
Цивільного а не Господарського Кодексу
України.

Доводи апеляційної скарги про
порушення самою позивачкою грошового
зобов'язання також не можуть бути
враховані при перегляді рішення
місцевого суду, оскільки не стосуються
предмету позову та не впливають на
правильність інших висновків судового
рішення.

Встановлене свідчить про
відсутність підстав для зміни чи
скасування оскаржуваного рішення в
іншій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу фізичної особи
- підприємця ОСОБА_5 - задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 26. 08. 2014 р. змінити.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у
якості пені 58963 грн. 93 коп. та 589 грн. 63
коп. в доход держави в рахунок
судового збору.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
Н.В Самчишина

О.В. Локтіонова