АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/8687/14 № апеляційного
суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А. Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду м. Києва в
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 28 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу корпоративних прав
В С Т А Н О В И Л А :
Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 28 липня 2014 року позовні
вимоги задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення
Договір купівлі-продажу корпоративних
прав у розмірі 70 % від 4 липня 2013 року,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, вважаючи,
що судом порушено норми матеріального
та процесуального права, не враховано
обставини що мають суттєве значення
для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що у травні 2014
року позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про визнання
договору купівлі-продажу
корпоративних прав недійсним,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що він перебуває у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою
ОСОБА_5 з 31.01.2006 року, від шлюбу вони
мають двох дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ІНФОРМАЦІЯ_1. 31 травня 2013 року
відповідачка уклала Договір
купівлі-продажу корпоративних прав,
відповідно до якого прийняла у
власність 100 % корпоративних прав на ПП
"Юридична фірма "БРАМА" за 505000, 00 грн.
29.05.2013 року він, в присутності
приватного нотаріуса, надав свою
письмову нотаріальну згоду на
укладання вказаного договору. Грошові
кошти на придбання вказаного
підприємства були витрачені із
спільного сімейного бюджету. Придбання
корпоративних прав було вчинено за
обопільною згодою, в інтересах сім'ї, з
метою розвитку виробництва та
отримання прибутку. У травні 2014 року
він випадково дізнався про те, що його
дружина ОСОБА_5 04.07.2013 року уклала
Договір купівлі-продажу корпоративних
прав на ПП "Юридична фірма "БРАМА",
згідно з яким продала частину
корпоративних прав у розмірі 70 %
громадянину Чеської Республіки ОСОБА_3.
На підставі Договору були
зареєстровані відповідні зміни до
статуту підприємства, згідно яких
частка ОСОБА_5 у статутному капіталі
підприємства становить 30 %. Позивач
вважає, що даний Договір від 04.07.2013 року
був укладений з порушенням вимог
діючого законодавства, оскільки при
його укладенні не було отримано його
згоду, як чоловіка. Просив суд визнати
недійснім з моменту укладення Договір
купівлі-продажу корпоративних прав у
розмірі 70 % від 04.07.2013 року, укладений
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, застосувати до
Договору від 04.07.2013 року наслідки
реституції

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 28.07.2014 року позовні вимоги
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу
корпоративних прав недійсним в частині
позовних вимог про застосування до
договору купівлі-продажу
корпоративних прав наслідків
реституції залишено без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 31
січня 20067 року 2006 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб
між ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Від шлюбу мають двох неповнолітніх
дітей - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвами про народження.

30 травня 2013 року між ОСОБА_12 та
ОСОБА_5 був укладений Договір купівлі -
продажу корпоративних прав, відповідно
до якого до останньої у власність
перейшли корпоративні права на
Приватне підприємство "Юридична фірма
"БРАМА".

ОСОБА_4 надав свою згоду на укладення
Договору, що підтверджується
нотаріально посвідченою заявою від 29
травня 2013 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2, 3 ст. 61 СК України
передбачено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним з подружжя.
Якщо одним з подружжя укладено договір
в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно,
в тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції вважав їх
обґрунтованими.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
вказаному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя, визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст. ст. 63,
65 СК України.

Відповідно до правової позиції,
викладеної у постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 19 лютого 2014 р. у справі №
6-5цс14, аналіз положень ст. ст. 63, 65
Сімейного кодексу України (далі - СК
України), ст. ст. 66, 67 Господарського
кодексу України (далі - ГК України) дає
підстави для висновку про те, що у разі
передання подружжям свого спільного
сумісного майна до статутного фонду
приватного підприємства, учасником
якого є один із подружжя, майно
переходить у приватну власність цього
підприємства, а в іншого з подружжя
право власності на майно (тобто речове
право) трансформується в право вимоги
(зобов'язальне право), сутність якого
полягає у праві вимоги виплати
половини вартості внесеного майна в
разі поділу майна подружжя (а не право
власності на саме майно) або право
вимоги половини отриманого доходу від
діяльності підприємства чи половини
майна, що залишилось після ліквідації
підприємства.

Реалізація майнових прав приватного
підприємства здійснюється в порядку,
встановленому цим Кодексом, іншими
законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66
ГК України).

Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України (ч.
2 ст. 67 ГК України).

За змістом ст. 51 ГК України, до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

За таких обставин, висновок суду про
необхідність отримання ОСОБА_5 у цих
випадках згоди іншого з подружжя
відповідно до норм ст. 65 СК України не
ґрунтується на вимогах закону.

Зазначена правова позиція також
міститься у постанові Верховного Суду
України від 2 жовтня 2013 року у справі №
6-79цс.

Суд першої інстанції не врахував, що
навіть і в разі передання подружжям
свого спільного сумісного майна до
статутного фонду приватного
підприємства, заснованого одним із них,
майно переходить у приватну власність
цього підприємства, а в іншого з
подружжя право власності на майно
(тобто речове право) трансформується в
право вимоги (зобов'язальне право),
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна в разі поділу майна подружжя (а не
право власності на саме майно) або
право вимоги половини отриманого
доходу від діяльності підприємства.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що на дії, пов'язані з
прийняттям до складу ПП «Юридична
фірма «Брама» нового члена та з
розпорядженням майном ПП «Юридична
фірма «Брама» в процесі здійснення ним
господарської діяльності згоди іншого
з подружжя, який не є учасником
приватного підприємства, не
вимагається, оскільки відповідно до
положень ст. 65 СК України вважається, що
подружжя діє за взаємною згодою.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
корпоративних прав у ПП «Юридична
фірма «Брама» недійсним у зв'язку з
відсутністю його згоди як подружжя, не
ґрунтуються на законі та задоволенню
не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 липня 2014 року скасувати,
ухваливши нове рішення наступного
змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу корпоративних прав
недійсним, відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
його проголошення, може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді