Справа №489/9182/13-ц 06.10.2014 06.10.2014 06.10.2014
Провадження №22-ц/784/2480/14
Провадження №22-ц/784/2480/14
Суддя суду першої інстанції Коновець
Доповідач апеляційного суду
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Кудра В.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_3
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 21 липня 2014 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору найму
(оренди) житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ОСОБА_3 пред'явив до
ОСОБА_5 зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

21 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_5 у
простій письмовій формі був укладений
договір оренди житлового будинку
АДРЕСА_1 за умовами якого ОСОБА_5, як
наймодавець, передала йому, як
наймачеві, в тимчасове платне
користування вказаний житловий
будинок, строком на один рік, зі сплатою
орендної плати в розмірі 1 650 грн.

Вказував, що укладаючи вищевказаний
правочин, він вважав, що укладає
договір саме з власником названого
будинку, що на той час не відповідало
дійсності та призвело до того, що такий
договір був укладений під впливом
помилки.

Посилаючись на ст.229 ЦК України, просив
позов задовольнити й визнати недійсним
з моменту вчинення договір найму
(оренди) житлового будинку від
21 лютого 2008 року, укладений між
ОСОБА_5 і ним.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду міста Миколаєва від
21 липня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відсутні правові підстави для
визнання правочину недійсним з
підстав, передбачених ст.229 ЦК України,
оскільки при укладені оспорюваного
договору, волевиявлення позивача
відповідало її справжньому наміру та
такий правочин був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

На думку колегії суддів, такі висновки
суду першої інстанції відповідають
фактичним обставинам і ґрунтуються на
правильному застосуванні норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, є договори та інші
правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
прав та обов'язків. Договір є укладеним,
якщо сторони, які мають необхідний
обсяг цивільної дієздатності, за
власної волі, в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент вчинення правочину.

На підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним особа
повинна довести, що така помилка
дійсно мала місце, а також, що вона має
істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, під помилкою, яка має істотне
значення, цивільне законодавство
розуміє помилку в характері (природі)
правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Виходячи зі змісту ст.ст.203,810 ЦК
України, договір найму (оренди) житла
вважається укладеним, якщо сторони
мають повну уяву не лише про предмет
договору, а й досягли згоди щодо всіх
його суттєвих умови. Консенсуальність
договору знаходить підтвердження і в
тому, що надання житла входить до
змісту договору.

При цьому, вирішуючи спори названої
категорії, суди повинні дотримуватися
норм, виписаних у ст.ст.59,60,213 ЦПК
України, постанові Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року №14
«Про судове рішення у цивільній
справі».

Згідно них, рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази з урахуванням вимог ст.ст.58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність позову є підставою для
відмови у його задоволенні.

Оскаржуване рішення місцевого суду
ухвалено у повній відповідності з
виписаним.

З матеріалів справи вбачається, що 11
січня 2008 року померла мати відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_7, після смерті якої
відкрилась спадщина на спадкове майно,
яке складається з житлового будинку
АДРЕСА_1 (а.с.122).

ОСОБА_5 є спадкоємцем зазначеного
спадкового майна, яка прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_7, шляхом
подачі до Другої Миколаївської
державної нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини (а.с.7).

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 13 травня 2010
року іншому спадкоємцю ОСОБА_6
визначено додатковий строк в один
місяць для при зняття спадщини після
смерті його бабусі ОСОБА_7 (а.с.49-51,
52-53). Втім, матеріали даної справи не
містять відомостей про реалізацію
ОСОБА_6 наданого права та прийняття ним
спадщини.

Не зважаючи на зазначені обставини, про
які позивачу було відомо (протилежного
судом не встановлено), 21 лютого 2008 року
між ним та ОСОБА_5 у простій письмовій
формі був укладений договір оренди
житлового будинку АДРЕСА_1 за умовами
якого ОСОБА_5, як наймодавець, передала
ОСОБА_3 в тимчасове платне
користування вказаний житловий
будинок, строком на один рік, зі сплатою
орендної плати в розмірі 1 650 грн. та
комунальні платежі.

У вищевказаному договорі сторони
досягли домовленості щодо його умов, що
підтверджується підписами останніх.

Договір укладений з урахуванням вимог
законодавства, яке діяло станом на день
його укладення. Сторони мали
необхідний обсяг дієздатності,
оскільки матеріали справи не містять
протилежного. Волевиявлення наймача
було вільним та відповідало його
внутрішній волі, оскільки він,
ознайомившись з умовами такого
договору, побажав використовувати
житло для проживання у ньому на певний
строк за плату. Правочин був вчинений у
письмовій формі та спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Більш того, з матеріалів справи слідує,
що саме наймач ОСОБА_3 порушив умови
договору, оскільки не виконав належним
чином свої зобов'язання за договором та
рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 06 липня 2010 року з
останнього на користь ОСОБА_5 стягнуто
заборгованість по орендній платі в
розмірі 9 000 грн., а також
заборгованість по комунальним
платежам в сумі 4 590 грн. 66 коп. ( а.с.36-37).

Отже, з системно - логічного аналізу
викладених вище обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що
оспорюваний договір найму (оренди)
житла його назва та текст не давали
сторонам будь-яких сумнівів у виді
договору і правових наслідках, які він
за собою тягнув. При цьому, внутрішня
воля позивача була спрямована саме на
отримання у тимчасове користування
житла, іншого він належними та
допустимими доказами не довів, хоча за
ст.60 ЦПК України це є
його обов'язком.

До того ж, обставини, на які посилається
позивач на обґрунтування заявлених
вимог, не свідчать про те, що відповідач
заперечувала наявність
яких-небудь обставин, які могли
перешкодити укладанню договору найму,
або замовчувала існування таких
обставин, тому суд обґрунтовано у
відповідності до вищенаведених норм
закону відмовив у задоволенні позову.

За такаго, колегія суддів вважає, що
рішення судом першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду, а тому правових підстав для
задоволення апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду міста Миколаєва від 21
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді