Номер провадження 2/243/2086/2014
Номер справи 243/4873/14
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
« 16» жовтня 2014 року Слов'янський
міськрайонний суд Донецької області в
головуючого - судді Хаустової Т.А.,
при секретарі - Нікіфоровій В.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі №19 Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, посилаючись на те, що він
є співвласником квартири АДРЕСА_1.
Квартира належить йому та його
братові ОСОБА_3 у рівних частках на
підставі Договору купівлі - продажу
квартири від 01 квітня 2004 року № 1181,
посвідченого приватним нотаріусом
Слов'янського міського нотаріального
округу Донецької області ОСОБА_4
У вищезазначеній квартирі він
зареєстрований з часу придбання даної
квартири, а відповідач з 07 травня 2000
року, тобто під час укладання Договору
він не знав, що відповідач не знятий з
реєстрації за даною адресою. Фактично
за вказаною адресою мешкає він один,
відповідач за даною адресою не мешкає,
особисті речі за місцем реєстрації
відсутні, він його не бачив, також його
не бачили сусіди, фактичне місце
проживання невідоме про що складено
Акт Комунальним Підприємством «ЖЕК №
1» від 19 вересня 2014 року.
Факт відсутності відповідача за даною
адресою може бути підтверджений Актом,
а також показами сусідів - свідків.
У відповідності зі ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
Згідно ст. 319 ЦК України власник має
право вчиняти щодо свого майна будь -
які дії, які не суперечать Закону,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.
Статтею 383 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник квартири має
право використовувати помешкання для
власного проживання та проживання
Таким чином, оскільки відповідач у
спірній квартирі не проживає понад 10
років, не є власником даного житлового
приміщення отже він вважається таким,
що втратив право користування житловим
Просить суд визнати ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
Представник позивача ОСОБА_1-
ОСОБА_6, що діє на підставі Довіреності
від 03 вересня 2014 року ( а.с. 11) до
судового засідання не з»явився. 16
жовтня 2014 року представник позивача
направив Заяву до суду, в якій просить
суд розглянути справу без його участі
та повністю задовольнити позовні
Відповідач - ОСОБА_2 у судове
засідання не з"явився, місце його
перебування на теперішній час
невідоме. У відповідності до ч.5 ст. 74
ЦПК України « У разі ненадання особами,
які беруть участь у справі, інформації
щодо їх адреси, судова повістка
надсилається: фізичним особам, які не
мають статусу підприємців,- за адресою
їх місця проживання чи місця
перебування, зареєстрованою у
встановленому законом порядку. У разі
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, за такою адресою, вважається, що
судовий виклик або судове повідомлення
вручене їм належним чином».
Як встановлено в судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2 не мешкає за адресою
- АДРЕСА_1 понад десять років, місце його
перебування невідоме.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
Суд, розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення справи по суті,
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
підлягають задоволенню з огляду на їх
законність та обгрунтованість.
Відповідно до статей 2, 318 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК) річ (майно)
може знаходитись у власності
Українського народу, фізичних та
юридичних осіб, держави Україна,
Автономної Республіки Крим,
територіальних громад, іноземних
держав й інших суб'єктів публічного
Усі суб'єкти права власності є
рівними перед законом.
Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом. Ураховуючи, що згідно зі
статтею 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.
Оскільки згідно з чинним
законодавством суд вирішує спори
співвласників щодо розпорядження чи
користування майном, то не слід
розглядати як неправомірне
позбавлення права власності
присудження грошової або іншої
матеріальної компенсації за частку у
спільній власності за наявності умов,
передбачених пунктами 1- 4 частини
першої та частини другої статті 365 ЦК,
якщо її неможливо виділити або
поділити майно в натурі чи спільно
Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону, проте при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник не може завдавати
шкоди правам, свободам інших осіб,
інтересам суспільства і зобов'язаний
додержуватися моральних засад
З урахуванням положень статті 13,
частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у
разі вчинення, зокрема, наведених дій
суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Як встановлено в судовому засіданні,
на підставі Договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 01 квітня 2004 року №
1181, посвідченого Приватним нотаріусом
Слов»янського міського нотаріального
округу Донецької області,
зареєстрованого в Державному реєстрі
майнових прав на нерухоме майно під №
4485213 від 22 квітня 2004 року, позивачу
ОСОБА_1 та його брату - ОСОБА_3 належить
на праві власності в рівних частках
квартира АДРЕСА_1 ( а.с. 4-5).
Згідно ст. 383 ЦК України власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання та
проживання членів своєї сім»ї.
Також в жилому приміщенні -
квартирі АДРЕСА_1 з 07 травня 2000 року
був зареєстрований відповідач -
Однак, у вищевказаному жилому
приміщенні відповідач ОСОБА_2 з 01
квітня 2004 року, тобто з моменту
придбання квартири позивачем та його
братом, не проживає.
У Конституції України закріплено
основні правові принципи регулювання
відносин власності, головним із яких є
принцип рівного визнання й захисту
усіх форм власності ( статті 13, 41
Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов»язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов»язання.
Основоположні принципи здійснення
повноважень власника сформульовані у
статті 1 Першого Протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 04 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.
Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.
Використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов»язана з
використанням його властивостей.
Право користування власністю - це
юридично забезпечена можливість
власника добувати з належного йому
майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють
юридично забезпечену можливість
власника визначати долю майна.
Таким чином, в ході судового
засідання з вирогідністю встановлено,
що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 в
жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1
не мешкає без поважних причин з 2004
У відповідності до п. 34 Постанови №5
Пленуму Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» « Оскільки право
власності є абсолютним правом, яке
включає право володіння, користування
та розпорядження майном, якого ніхто не
може бути позбавлений, крім випадків,
передбачених законом (стаття 41
Конституції України, статті 316- 319 ЦК), то
власник на підставі статті 391 ЦК не може
бути визнаний таким, що втратив право
користування своїм майном, зокрема
жилим приміщенням або виселений із
нього, оскільки це не відповідає
характеру спірних правовідносин, й
такі вимоги регулюються, зокрема,
статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу
Української РСР (далі - ЖК УРСР).
У зв'язку із цим під час розгляду
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно чітко
розмежовувати правовідносини, які
виникають між власником та попереднім
власником житла, і правовідносини, які
виникають між власником житла та
членами його сім'ї, попередніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
попереднього власника житла. Так,
власник житла має право вимагати
визнання попереднього власника таким,
що втратив право користування житлом,
що є наслідком припинення права
власності на житлове приміщення (пункт
3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям
останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном, зокрема жилим
приміщенням, шляхом зняття особи з
реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.
Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член
сім"ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім"ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом ".
У відповідності до ст. 391 ЦК України
„ Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
Оскільки, в судовому засіданні було
встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не
мешкає без поважних причин в житловому
приміщенні, що належить на праві
власності позивачу ОСОБА_1 та його
брату - ОСОБА_3 більш ніж один рік , суд
вважає можливим задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_1 , визнавши ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням-
квартирою АДРЕСА_1 з 01 квітня 2004 року.
Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок , квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому, у відповідному населенному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років є місце
проживання її батьків ( усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров"я тощо, в якому вона проживає.
У Постанові Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року зазначено, що
вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК
УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред»явивши водночас одну із таких
1) про позбавлення права власності на
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням;
3) про визнання особи безвістно
4) про оголошення фізичної особи
Закон № 1382-1У є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов»язані зі
зняттям з реєстрації місця проживання,
положення ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до всіх правовідносин
виникнення, зміни чи припинення яких
пов»язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.
Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі заяви особи
або її законного представника,
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою,
свідоцтва про смерть. Зняття з
реєстрації здійснюється в день
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
реєстрація місця проживання та місця
перебування осіб здійснюється органом
реєстрації. На підставі
викладеного, керуючись
ст.ст.3,10,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 405,
391 ЦК України, Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», - суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 з 01
Заочне рішення може бути переглянуто
Слов"янським міськрайонним судом за
письмовою заявою відповідача або
третьої особи, поданою протягом десяти
днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в судову
палату по цивільним справам
Апеляційного суду Запорізької області
через Слов'янський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб які брали
участь у справі , але не були присутні
у судовому засідання під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в
нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду

Т.А.Хаустова