АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/1484/14-ц
Провадження № 22ц-774/1709/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

14 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 його
представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 03 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про відновлення межі земельної
ділянки, зобов'язання знести фундамент,
господарські споруду та будівлі,
запобігання вчиненню дій, що порушують
права власника земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про відновлення межі земельної
ділянки, зобов'язання знести фундамент,
господарські споруду та будівлі,
запобігання вчиненню дій, що порушують
права власника земельної ділянки, та
просив суд зобов'язати відповідача
ОСОБА_4 відновити межі земельної
ділянки в натурі між домоволодіннями
за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на
підставі розробленої та затвердженої,
відповідно до ст..186 Земельного кодексу
України документації, із землеустрою, а
саме відповідно до даних Державного
акту на право власності на земельну
ділянку та Акту обстеження та
узгодження зовнішніх меж
землекористування (землеволодіння)
виконаних земельно-кадастрових робіт;
зобов'язати відповідача знести
самочинно збудований фундамент під
гараж та сарай, розташований на межі
земельних ділянок між вищевказаними
домоволодіннями та стягнути з
відповідача на свою користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 5000
гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що йому на підстав договору
дарування належить житловий будинок з
господарчими побудовами за адресою:
АДРЕСА_1.

13.08.2010 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ
Науково-виробниче підприємство
«Укргеопроект» з заявою про складання
технічної документації із землеустрою
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та присадибної ділянки. 29.09.2010
року рішенням Криворізької міської
ради Дніпропетровської області за №4082
позивачу надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою.
Відповідно до акту обстеження та
узгодження зовнішніх меж
землекористування (землеволодіння),
складеного 10.12.2010 року, було проведено
кадастрову зйомку фактичних меж
землекористування та елементів
забудови, та узгоджено межі земельних
ділянок з суміжними
землекористувачами. Відповідно до
зведеного плану земельної ділянки,
ділянка для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд S
=0.1000га., ділянка якою користується
ОСОБА_2 S= 0,0787га.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку
отриманого ОСОБА_2,виданого на підстав
рішення Криворізької міської ради від
27.04.2011 року за №350, останній є власником
земельної ділянки площею 0,1000га, у межах
згідно з планом.

На межі з його земельною ділянкою та
сусідньою земельною ділянкою, що
розташована за адресою АДРЕСА_2,
відповідачем ОСОБА_4 самовільно, без
дозволу, без робочого будівельного
проекту, без всих необхідних дозволів
почала будівництво гаражу та сараю, при
чому відповідач самостійно перенесла
паркан в глиб його земельної ділянки
приблизно на 1 метр, чим порушила
особисті та майнові права позивача.

З даного питання позивач звернувся до
Виконавчого комітету Довгинцівської
районної в місті Ради, однак там йому
рекомендували для вирішення спірного
питання звернутись до суду.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 03 липня 2014 року
ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення про задоволення позову,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, а саме: ч.1 . 321 ЦК України та ст..
125,126 ЗК України, неврахування судом
першої інстанції доведеності
належності йому на праві приватної
власності земельної ділянки та вини
відповідача у здійсненні нею
самовільного будівництва й порушенні у
зв'язку з цим його прав як власника.

Відповідач ОСОБА_4, будучи завчасно
належним чином повідомленою про час і
місце розгляду справи в судове
засідання не з'явилась, надавши 13
жовтня 2014 року до канцелярії
апеляційного суду заяву про розгляд
справи за її відсутності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
відхиленню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст.10,11,60 ЦПК
України, які встановлюють принципи
змагальності та диспозитивності
цивільного процесу, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, шляхом наданням
суду належних і допустимих доказів;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, сторонами не
оспорюється, та підтверджено
відповідними письмовими доказами, що
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
площею 0.1000 га на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого на підставі рішення
Криворізької міської ради від 27.04.2011
року за № 350, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 є власницею житлового
будинку АДРЕСА_2, та земельної ділянки
площею 0,1000 га., що підтверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку, виданого на підставі
рішення виконкому Криворізької
міської ради від 10.06.1998 року № 250, яка
розташована поруч з земельною ділянкою
позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволені позову, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не
надано суду належних та допустимих
доказів, про те що відповідачем
порушуються його права, як власника
своєї земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
прав, відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав, визнання
угоди недійсною, визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування,
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших, передбачених
законом способів.

Пункт 5 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснює, що відповідно
до вимог статті 376 ЦК України право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування. У випадках
порушення прав інших осіб право на
звернення до суду належить і таким
особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Відповідно до ст.ст.106, 107 ЗК України
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Стаття 158 ЗК України передбачає, що
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Пункти 4.1-4.3 Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686,
передбачають, що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок. Власник земельної
ділянки має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186 ЗК
України документації із землеустрою. У
разі відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що позивач
звертався до органів місцевого
самоврядування, щодо розроблення такої
технічної документації.

Згідно з ст.ст.10,11, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Орган місцевого самоврядування
належним чином, як того вимагає стаття
158 ЗК України, спір щодо меж земельних
ділянок сторін не розглядав.

З матеріалів справи вбачається та таке
встановлено судом, що на час розгляду
справи у суді першої інстанції позивач
є власником земельної ділянки площею
0.1000 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки
площею 0,1000 га., розташованої за адресою
АДРЕСА_2

Доказів на підтвердження встановлення
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) позивач суду не надав.

Позивачем, також не надано а ні суду
першої а ні суду апеляційної інстанції
будь - яких доказів на підтвердження
порушення його прав і того, що з часу
встановлення огорожі позивач
звертався до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області з метою
усунення виявлених порушень при
встановленні паркану, з боку
відповідача.

Крім того, позивачем не надано суду
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про порушення відповідачем
ОСОБА_4 встановлених органами
місцевого самоврядування правил
забудови.

Відповідь Виконавчого комітету
Довгинцівської районної в місті ради
на звернення ОСОБА_2 від 28.10.2013 року, на
яку посилається позивач в апеляційній
скарзі не є таким доказом.

Позивачем не доведено, яким чином
змінилася площа спірних земельних
ділянок, за рахунок чого і в якому
розмірі відбулося, на думку позивача,
зміщення межі між земельними ділянками
по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та захоплення
земельної ділянки ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги позивача, з
приводу того, що він є власником
земельної ділянки площею, 0,1000 га, проте
відповідно до плану земельної ділянки
її площа складає 0,1787 га, а згідно
договору дарування площа земельної
ділянки вказана - 0.1824 га, що в свою чергу
є доказом того, що відповідач своїми
діями, а саме перенесенням паркану,
порушила його право власності, колегія
суддів, відхиляє оскільки згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку отриманого
ОСОБА_2,виданого на підстав рішення
Криворізької міської ради від 27.04.2011
року за №350, останній є власником
земельної ділянки площею 0,1000га, у межах
згідно з планом.

Доказів на підтвердження того, що
вказаний Державний акт чи рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого він виданий є
недійсними позивачами не надано, а отже
даний довід колегією суддів визнаний
як безпідставний.

За такого, суд першої інстанції,
всебічно, повно та об'єктивно
дослідивши наявні у справі докази,
прийшов до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Відновити межі земельних ділянок, як
того вимагав позивач, можливо тільки у
випадку, якщо вони були належним чином
встановлені чи то порушені, що є
відповідним чином доведеним.

Зазначеного з матеріалів справи не
вбачається.

Що ж стосується висновку суду щодо
відмови у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_2 щодо зобов'язання відповідача
знести фундамент, господарські споруду
та будівлі, то він також є вірним.

До встановлення меж земельних ділянок
неможливо визначити на чиїй земельній
ділянці знаходяться спірні споруди.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду, оскільки воно
є законним та обґрунтованим.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
висновки суду відповідають обставинам
справи, в той час як доводи апеляційної
скарги є необґрунтованими та
суперечать нормам діючого
законодавства, а тому апеляційна
скарга відповідачів підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 03 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: