№ апеляційного
суді першої інстанції: Вовк С.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Лапчевська О.Ф.АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

Головуючого - судді Лапчевської О.Ф.

Суддів Оніщука М.І.,
Шебуєвої В.А.

при секретарі Мішкіній А.В.

за участю: представника позивача
Лисюка М.О.,

представників відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу

ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного
суду м. Києва від 07 листопада 2013 року

та апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 02 липня 2014
року

У справі за позовом Публічного
акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк «Львів» до
ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7, третя особа
Реєстраційна служба Обухівського
міськрайонного управління юстиції
Київської області про визнання
правочинів недійсними, відшкодування
збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 02 липня 2014 року позов
задоволено частково. /т. 4 а.с. 205-209/

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу на
рішення суду посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.
Вважає, що судом першої інстанції не
повно з'ясовані обставини справи,
зокрема, судом не враховано, що Банк не
є стороною оскаржуваних договорів, в
тому числі між ним та ОСОБА_9, а тому не
має право на звернення до суду з
вимогою про визнання договорів
недійсними. Щодо обставин наявності у
нього коштів, на передачу ОСОБА_9 у
позику, то довідка з податкової служби
про заробітну плату не може
відобразити в повній мірі його дохід,
та не може служити належним доказом
щодо безгрошовості вказаного договору.
Крім того, зазначив, що судом не вірно
застосовані норми матеріального права,
оскільки ст. 216 ЦК України не може бути
застосована як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, в
цьому разі майно може бути витребувано
у особи шляхом подання віндикаційного
позову у відповідності з нормами ст. 388
ЦК України. З урахуванням викладеного в
апеляційній скарзі просив рішення суду
скасувати та постановити нове про
відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_9 також подав апеляційну скаргу
на рішення суду посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.
Вважає, що судом першої інстанції
прийнято до уваги неналежний доказ у
справі - копію нотаріально посвідченої
заяви ОСОБА_10 від 13.12.2013 р., яка зазначає,
що він здійснив переоформлення всього
наявного у нього майна на свою дружину
та інших знайомих за допомогою
фіктивних договорів, для уникнення
подальшого стягнення на підставі
рішення суду, оскільки, у відповідності
до ст. 59 ЦПК України, обставини, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Зазначив також
щодо неналежності доказу - листа
Міністерства доходів і зборів України
від 26.12.2013 р., що містить інформацію лише
про задекларовані прибутки ОСОБА_8, і не
позбавляє його мати інші, не
задекларовані прибутки та не може
свідчити про безгрошовість договору
позики за яким ОСОБА_8 надав йому
грошові кошти у розмірі два мільйони
гривень. Вказаний договір позики від
27.12.2012 р. був укладений відповідно до
норм чинного законодавства, що
встановлено рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 30.01.2014 року, яке набрало
законної сили та повинно було бути
враховано у відповідності до ст. 61 ЦПК
України і не підлягало доказуванню, на
що суд першої інстанції уваги не
звернув. З урахуванням викладеного в
апеляційній скарзі просив рішення суду
скасувати та постановити нове про
відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_7 також подала апеляційну скаргу
на рішення суду посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.
Вважає, що судом не вірно застосовані
норми матеріального права, оскільки у
відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, а
відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати, власник має право
витребувати це майно від набувача у
відповідності до приписів вказаної
статті. Приймаючи рішення щодо
реституції договору купівлі-продажу
житлового будинку від 27.11.2013 року,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 27.11.2013 року реєстраційний
№1720, договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 27.11.2013 року
реєстраційний №1723, судом порушені
приписи ст. 216, 330, 288 ЦК України. Крім
того, зазначила, що згідно витягу за
результатом пошуку нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу ОСОБА_11 інформації про
зареєстровані речові права, на дату
укладення угод, об'єкти купівлі-продажу
під забороною відчуження не
перебували. З урахуванням викладеного
в апеляційній скарзі просила рішення
суду змінити в частині визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
житлового будинку від 27.11.2013 року
реєстраційний №1717, земельної ділянки
від 27.11.2013 року реєстраційний №1720,
земельної ділянки від 27.11.2013 року
реєстраційний №1723 та зобов'язання
повернути ОСОБА_8 вказане майно, та
постановити нове в цій частині про
відмову у позові.

Крім того, ОСОБА_7 також подано
апеляційну скаргу на ухвалу про
відкриття провадження у справі від 07
листопада 2013 року / т. 1 а.с. 30/ у зв'язку з
прийняттям судом справи до провадження
з порушенням правил підсудності. В
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що у відповідності до вимог
ст.ст. 113, 114 ЦПК України, оскільки місцем
проживання відповідачів ОСОБА_9 є
АДРЕСА_3, ОСОБА_8 - АДРЕСА_1, її - АДРЕСА_4,
жодна зі сторін у справі не проживає та
не зареєстрована у Печерському районі.
Крім того, предметом спору є договори
щодо купівлі-продажу нерухомого майна,
що знаходиться в Обухівському районі
Київської області. Таким чином, позов
подано до неналежного суду. З
урахуванням викладеного в апеляційній
скарзі просила ухвалу суду скасувати.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, які з'явились у
судове засідання, дослідивши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження, вважає, що апеляційні
скарги підлягають відхиленню, а ухвала
про відкриття провадження у справі та
рішення, - залишенню без змін, на
підставі наступного.

Судом встановлено, що 07 листопада 2013
року ухвалою Печерського районного
суду м. Києва відкрито провадження у
справі / т. 1 а.с. 30/.

Відкриваючи провадження у справі, за
позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_8, судом
обґрунтовано встановлено підсудність
вказаного спору Печерському районному
суду м. Києва у відповідності до ст.ст.
110, 113 ЦПК України, за останнім відомим
місцем реєстрації, які він постійно
змінює, одного з відповідачів - ОСОБА_9
АДРЕСА_2. Крім того, в подальшому
питання щодо передачі справи за
підсудністю розглядалось, сторонам
було роз'яснено право на звернення з
вказаним клопотанням до розгляду
справи по суті, який вже розпочався / т.1
а.с. 58-59, 96/.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що на момент
звернення до суду, правила підсудності
судом першої інстанції дотримано, а
доводи апеляційної скарги ОСОБА_7, яка
на момент відкриття провадження у
справі не була залучена в якості
співвідповідача, висновків суду не
спростовують та містяться на
формальних міркуваннях.

Також судом встановлено, що 13.09.2010 між
позивачем ПАТ АКБ «Львів» та
позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» був
укладений Генеральний кредитний
договір №41 та Генеральний кредитний
договір №42, з подальшими змінами та
доповненнями, за якими ТОВ «Ізолфа
Україна» від ПАТ АКБ «Львів» були
отримані кредитні кошти.

З метою забезпечення виконання
позичальником ТОВ «Ізолфа Україна»
своїх зобов'язань перед позивачем ПАТ
АКБ «Львів» за укладеними кредитними
договорами, в цей же день між позивачем
ПАТ АКБ «Львів», позичальником ТОВ
«Ізолфа Україна» та відповідачем
ОСОБА_9 був укладений договір поруки, з
подальшими змінами та доповненнями.

У зв'язку із неналежним виконанням
позичальником ТОВ «Ізолфа Україна»
взятих на себе зобов'язань за
Генеральними кредитними договорами №41
та №42 від 13.09.2010, з урахуванням їх змін
та доповнень, позивачем ПАТ АКБ «Львів»
було реалізовано право вимоги до
відповідача ОСОБА_9 про погашення
відповідачем заборгованості в сумі
боргових зобов'язань позичальника ТОВ
«Ізолфа Україна» перед позивачем ПАТ
АКБ «Львів».

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 28.02.2013 р., яке ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 р.
залишено без змін, стягнуто із
відповідача ОСОБА_9 на користь позивача
ПАТ АКБ «Львів» заборгованість за
Генеральними кредитними договорами №41
та №42 від 13.09.2010 у сумі 18600033 грн. 50 коп.

14.05.2013 року на підставі вказаного
рішення суду видано виконавчий
документ, який стягувачем звернуто до
примусового виконання.

27.12.2012 у простій письмовій формі між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір
позики. За цим договором позики ОСОБА_8
передав ОСОБА_9 у власність готівкові
грошові кошти у сумі 2000000 (два мільйони)
грн., без нарахування відсотків за
користування ними, які він
зобов'язувався повернути строком до
27.10.2015 р.

В цей же день, між ОСОБА_8 та ОСОБА_9
укладено договір іпотеки, посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_12 за
реєстровим №2650, за умовами якого в
забезпечення належного виконання
зобов'язань, що виникають з договору
позики ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 в іпотеку
нерухоме майно: житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами, загальною
площею 1064,8 кв. м., житловою площею 326 кв.
м. та земельну ділянку загальною площею
0,5184 га, кадастровий номер: :03:040:0043,
розташовані за адресою: АДРЕСА_4, що
належить ОСОБА_9 на праві приватної
власності. Вартість майна переданого в
іпотеку складала 3350950 (три мільйони
триста п'ятдесят тисяч дев'ятсот
п'ятдесят) грн.

У подальшому, договорами про внесення
змін від 14.02.2013 року за реєстровим №188
та від 15.02.2013 року за реєстровим №193 до
договору іпотеки від 27.12.2012 р. за
реєстровим №2650, укладеного між ОСОБА_8
та ОСОБА_9, були внесені зміни, в частині
зміни адреси місцезнаходження
нерухомого майна, яке було предметом
іпотеки та зазначено адресу: АДРЕСА_4.

27.12.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9
укладено договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, який було посвідчено
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_12 за
реєстровим №2652. За умовами цього
договору ОСОБА_8 відповідно до ст. 37
Закону України «Про іпотеку» набував
право власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання зобов'язань за
договором позики, а укладений між ними
договір став підставою для реєстрації
за ОСОБА_8 права власності на нерухоме
майно: житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами, загальною
площею 1064,8 кв.м., житловою площею 326 кв.м.
та земельну ділянку загальною площею
0,5184 га, кадастровий номер: :03:040:0043,
розташовані за адресою: АДРЕСА_4.

Договорами про внесення змін від 14.02.2013
за реєстровим №189 та від 15.02.2013 року за
реєстровим №194 до договору про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 27.12.2012 р. за реєстровим №2652,
укладеного між відповідачами ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, були внесені зміни, в частині
зміни адреси місцезнаходження
нерухомого майна, яке було предметом
іпотеки та зазначено адресу: АДРЕСА_4.

В результаті поділу земельної ділянки
загальною площею 0, 5184 га, кадастровий
номер: :03:040:0043, розташованої за
адресою: АДРЕСА_4, було утворено дві
земельні ділянки за кадастровими
номерами: :03:040:0096 та :03:040:0097,
які обліковуються за вказаною адресою.

Судом також встановлено, що 27.11.2013 р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку
загальною площею 1064,8 кв.м., житловою
площею 326 кв.м., який розташовується за
адресою: АДРЕСА_4, з відстрочкою
платежу, який було посвідчено
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_11 за
реєстровим №1717. Ціна договору склала
6906444 (шість мільйонів дев'ятсот шість
тисяч чотириста сорок чотири) грн.

В цей же день, між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1500 га
(кадастровий номер: :03:040:0096)
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, який
було посвідчено приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_11 за
реєстровим №1720. Ціна договору склала
1200120 (один мільйон двісті тисяч сто
двадцять) грн.

27.11.2013 р., між відповідачем ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,3684 га (кадастровий номер:
:03:040:0097) розташованої за адресою:
АДРЕСА_4, з відстрочкою платежу, який
було посвідчено приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_11 за
реєстровим №1723. Ціна договору склала
2415036 (два мільйони чотириста
п'ятнадцять тисяч тридцять шість) грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з вимог ч. 1, ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216,
ст. 234 ЦК України, визначивши вказані
правочини недійсними та фіктивними,
без наміру створення правових
наслідків, що ними обумовлені, та
прийшов до вірного висновку, що у
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були відсутні правові
підстави, для подальшого укладання
договору іпотеки від 27.12.2012 за
реєстровим №2650 та договору про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 27.12.2012 за реєстровим №2652, оскільки
іпотекою забезпечується лише дійсне
зобов'язання, а договір позики від
27.12.2012 р. мав безгрошовий характер, був
укладений ними лише для виду, без
наміру створення правових наслідків,
які були ним обумовлені, з метою
приховання майна ОСОБА_9 від звернення
на нього стягнення в інтересах ПАТ АКБ
«Львів». А відтак і договір
купівлі-продажу житлового будинку з
відстрочкою платежу від 27.11.2013 р. за
реєстровим №1717, договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
27.11.2013 р. за реєстровим №1720 та договір
купівлі-продажу земельної ділянки з
відстрочкою платежу від 27.11.2013 за
реєстровим №1723, що були укладені між
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, були також укладені з
метою приховання майна ОСОБА_9 За
правилом ст. 217 ЦПК України, суд також
правомірно визначив порядок виконання
рішення, шляхом реституції.

Доводи апеляційної скарги, щодо Банк не
є стороною оскаржуваних договорів, а
тому не має права на звернення з
вказаним позовом до суду, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки, на
виконання в подальшому зобов'язань за
спірним договором, за укладеним
договором іпотеки від 27.12.2012 за
реєстровим №2650 та в подальшому
укладеним договором про задоволення
вимог іпотекодержателя від 27.12.2012 р. за
реєстровим №2652, ОСОБА_8 зареєстровано
право власності на нерухоме майно -
будинок з надвірними будівлями та
спорудами за адресою: АДРЕСА_4 та
земельну ділянку загальною площею 0,5184
га, кадастровий номер: :03:040:0043,
розташованої за тією ж адресою, чим
були порушені права та інтереси ПАТ АКБ
«Львів», як стягувача у виконавчому
провадженні, в рамках якого накладено
арешт на вказане майно, що належить
ОСОБА_9 Пунктом 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України,
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину, тому вказаний
довід апеляційної скарги ОСОБА_8 є
безпідставним.

Доводи апеляційної скарги щодо
обставин наявності у ОСОБА_8 коштів, на
передачу ОСОБА_9 у позику, та
неналежності у зв'язку з цим доказу -
листа Міністерства доходів і зборів
України від 26.12.2013 р., що містить
інформацію про прибутки ОСОБА_8,
колегія суддів також не бере до уваги,
оскільки ОСОБА_8 в порядку ст. 60 ЦПК
України, в ході розгляду справи в
апеляційній інстанції, на
підтвердження доводів апеляційної
скарги щодо грошовості та дійсності
укладеного договору позики, не надано
доказів щодо наявності у нього
грошових коштів у розмірі два мільйони
гривень, на передачу ОСОБА_9 у позику.

Крім того, твердження апеляційної
скарги що договір позики від 27.12.2012 р.
був укладений відповідно до норм
чинного законодавства, а вказану
обставину встановлено рішенням
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 30.01.2014 року, яке
набрало законної сили та повинно було
бути враховано у відповідності до ст. 61
ЦПК України, колегія суддів
апеляційної інстанції також не бере до
уваги, оскільки вказаному рішенню
судом першої інстанції дана відповідна
оцінка, в апеляційному порядку рішення
не переглядалось, крім того, як
зазначено в судовому засіданні
представником позивача, за касаційною
скаргою на вказане рішення відкрито
касаційне провадження.

Щодо доводів апеляційних скарг про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, зокрема,
неправильного застосування до
правовідносин ст. 216 ЦК України як
підстави позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, а не витребування майна у
особи шляхом подання віндикаційного
позову у відповідності з нормами ст. 388
ЦК України, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно із ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Так, судом встановлено, що 13.02.2012
Печерським районним судом м. Києва у
цивільній справі №2-3781/12, у судовому
засіданні, на якому був присутній
представник відповідача ОСОБА_9, було
постановлено ухвалу, якою суд
забезпечив позов ПАТ АКБ «Львів» до
відповідача ОСОБА_9 у спосіб накладення
арешту на його рухоме та нерухоме майно
і грошові кошти в межах заявлених
позовних вимог в розмірі 18 600 033
(вісімнадцять мільйонів шістсот тисяч
тридцять три) грн. 50 коп. За вказаних
обставин, з моменту винесення судом
ухвали про забезпечення позову, у
відповідачів були відсутні
повноваження на розпорядження
житловим будинком з господарськими та
побутовими будівлями і спорудами та
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4,
що на праві приватної власності
належать ОСОБА_9

Відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним. Якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; було
викрадено у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
спір про повернення майна, що виникає з
договірних відносин або відносин,
пов'язаних із застосуванням наслідків
недійсності правочину, підлягає
вирішенню відповідно до законодавства,
яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов'язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власника підлягає
вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК
України.

Враховуючи те, що між сторонами у
справі наявні договірні
правовідносини, ПАТ АКБ «Львів» не є
власником майна, спір про недійсність
правочинів необхідно вирішувати
відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК
України, а тому на спірні
правовідносини положення ст. ст. 387, 388
ЦК України (віндикація) не
розповсюджуються.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що ПАТ АКБ «Львів» є заінтересованою
особою у справі, та не будучи власником
майна, що є предметом спірних
договорів, домагається відновлення
його порушеного права, не вимагаючи
визнання за ним права власності на це
майно, а вимагає повернення сторін до
первісного стану з метою забезпечення
виконання рішення суду про стягнення
коштів на його користь.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
прийшла до висновку про те, що доводи
апеляційних скарг відповідачів
висновків суду першої інстанції не
спростовують та містяться на
формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу
Печерського районного суду м. Києва від
07 листопада 2013 року - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м.
Києва від 07 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 02 липня 2014
року - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 02 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: