Справа № 344/5223/14-ц
Провадження № 2/344/2757/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді
Шамотайло О.В.

секретаря Устинської
Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним
договорів позики та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась із вказаним позовом
до відповідачів про визнання недійсним
договорів позики, а також в подальшому
подала заяву про уточнення позовних
вимог по справі та просила суд
встановити факт проживання ОСОБА_1 та
її померлого чоловіка ОСОБА_8 однією
сім'єю без шлюбу в період з 01.03.1988 року
по 03.11.2009 року. В обґрунтування позову, з
посиланням на норми ст., 202, 203, 207, 215,216,
1046, 1047,1049 ЦК України ЦК України, позивач
вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її
чоловік ОСОБА_8, єдиним спадкоємцем за
законом якого є позивач - ОСОБА_1 Після
його смерті ОСОБА_1 при відкритті його
сейфу було виявлено наявність
розписок:

- від 19.03.2004 року про отримання ОСОБА_3
(надалі -Відповідачі) та його дружиною
ОСОБА_9 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) 7
000 (семи) тисяч доларів США від
померлого ОСОБА_8;

- від 19.03.2004 року про отримання ОСОБА_3 та
його дружиною ОСОБА_9 (яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 року) 10 000 (десяти) тисяч
доларів США від померлого ОСОБА_8;

- від 01.03.2006 року про отримання
Відповідачем 1 та його дружиною ОСОБА_9
(яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) 17 000
(сімнадцяти) тисячдоларів США від
померлого ОСОБА_8;

- від 17.03.2008 року про отримання
Відповідачемі 21 000 (двадцяти однієї)
тисячі доларів США від померлого
ОСОБА_8;

- від 30.09.2008 року про отримання
Відповідачемі 150 000 гривень від
померлого ОСОБА_8;

- від 30.04.2009 року про отримання
Відповідачемі та його дружиною ОСОБА_7
(надалі - Відповідач 4) 210 000 тисяч
гривень від померлого ОСОБА_8;

- від 30.04.2009 року про отримання
Відповідачемі 35 000 гривень від
померлого ОСОБА_8

З посиланням на норми ст.ст. позивач
вважає, що розписки від 19.03.2004 року, від
01.03.2006 року, від 17.03.2008 року, від 30.09.2008
року, від 30.04.2009 року, видані померлому
ОСОБА_8 Відповідачем є доказом як факту
укладення договорів позики, так і факту
передачі йому грошових сум. В той же час
позивач зазначає, що вона з померлим
ОСОБА_8 на час укладення ним договорів
позики проживала однією сім'єю, але не
перебувала у шлюбі. За час проживання з
ОСОБА_8 однією сім'єю у них ІНФОРМАЦІЯ_1
року народився син ОСОБА_10, що також
підтверджує проживання однією сім'єю.
Офіційно шлюб між ними був
зареєстрований тільки 03.11.2009 року.
Позивач вказує, що згідно до ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що ( об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого : подружжя. Дружина, чоловік має
право на звернення до суду з позовом
про визнання договору недійсним як
такого, що укладений другим із подружжя
без її, його згоди якщо цей договір
виходить за межі дрібного побутового.

Позивач вказує, що своєї згоди на
укладення зазначених договорів позики
не давала. Спірні договори позики
виходять за межі дрібного побутового,
оскільки відповідно до їх умов, було
передано значну суму грошових коштів,
отже вони потребували наявності зґоди
дружини на їх укладення, а відтак
позивач вважає, що зазначені обставини
свідчать про недійсність договорів
позики. Відтак просила визнати
недійсними зазначені вище договори
позики та в порядку двосторонньої
реституції, на підставі ст. 216 ЦК
України, просила стягнути в її користь
з відповідачів грошові кошти за
вказаними договорами.

Крім того позивач прохала суд
встановити факт проживання ОСОБА_1 та
її померлого чоловіка ОСОБА_8 однією
сім'єю без шлюбу в період з 01.03.1988 року
по 03.11.2009 року.

Не погоджуючись із поданим позовом
відповідач ОСОБА_3 подав заперечення, в
обґрунтування якого вказав, що він та
його дружина ОСОБА_11 19.03.2004 року
позичили у ОСОБА_8 10 000,00 доларів США, які
повернули йому в липні 2005 року. З того
часу, ОСОБА_3 неодноразово разом із
своєю (на даний час покійною) дружиною
позичали у ОСОБА_12 кошти, котрі завжди
повертали, після чого при необхідності
ОСОБА_8 надавав їм чергову позику.
Зокрема такі позики ними було отримано
01.03.2006 року, 17.03.2008 року, 30.09.2008 року,
30.04.2009 року, 30.04.2009 року. Вказує, що
остання позика була ним отримана 2009
року і в подальшому повернута
позичальнику. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8
помер. За кілька років перед смертю, а
саме 03.11.2009 року ОСОБА_8 вступив в шлюбні
відносини з відповідачкою по справі
ОСОБА_1. Після смерті ОСОБА_8
відповідачка, як вона стверджує в
позовній заяві, знайшла в сейфі ОСОБА_8
оригінал розписки від 19.03.2004 року, в
котрій відповідач та його покійна
дружина посвідчували факт отримання в
позику коштів. Вважає, що заявлені
позивачкою позовні вимоги є
безпідставними та такими, що не можуть
бути задоволені виходячи із
наступного: розписка не є письмовою
формою договору позики і не змінює її,
вона є лише борговим документом, що
підтверджує укладення договору позики
(ч. 1 ст. 207 ЦК України). Аналогічна
позиція викладена Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ в рішенні від 27.11.2013 року №
6-41797св13. Договір позики був укладений
між позивачем, його дружиною та ОСОБА_8.
Відповідачка по справі ОСОБА_1 стороною
договору не виступала і жодних коштів в
позику не передавала. Вказує, що
розписка не є двостороннім договором, а
тільки правочином, що свідчить про факт
передачі коштів, а тому факт передачі
коштів не може бути визнаний недійсним.
Також відповідач не погоджується із
висновками позивачки про те, що вона
проживала з ОСОБА_8 однією сімєю не
перебуваючи в шлюбі в період з 1988 року
по 2009 рік, а тому на неї поширюються
норми статті 74 СК України, з огляду на
таке. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.
21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без реєстрації шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1
ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для
виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної масності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 цього
Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для (вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК суд повинен
встановити факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в
період, упродовж якого було придбане
спірне майно.

З урахуванням зазначеного, звертаючись
до суду із позовом про визнання
договору позики недійсним, (тексту
котрого нею не представлено). Позивачка
не надала жодного доказу того, що кошти
котрі передавалися ОСОБА_8 в позику
були об'єктом їхнього спільно нажитого
майна, а також не надала жодних
підтверджень для з'ясування часу та
джерела придбання ОСОБА_8 цих коштів.
Твердження позивачки про те, що у
відповідності до статті 65 СК України
вона користується правом на звернення
до суду з позовом про визнання
договорів недійсним в зв'язку із тим, що
її покійний чоловік з яким вона
вступила в шлюбні відносини тільки в 2009
році без її згоди надавав в позику
кошти згідно розписок в період з 2004
року по 2009 рік є надуманим.

Щодо посилання позивачки на інститут
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, що передбачений
законодавцем для регулювання таких
суспільних правовідносин як поділ
(вільного майна, що спільно нажито під
час такого проживання, або спадкування,
то таке проживання не породжує для
будь-кого хто проживає однією сім'єю
без реєстрації шлюбу обов'язку
отримувати згоду для укладення ним
будь-якого роду договорів. Виходячи з
вищенаведеного вважає що у позивача
відсутнє право на звернення до суду із
заявленими позовними вимогами, а
позовні вимоги не законними та не
обґрунтованими, тому просить відмовити
у їх задоволенні.

Також відповідач зазначав, що
незалежно від встановлення на даний
час судом тих обставин, чи проживала
позивачка разом із ОСОБА_8 однією сімєю
без реєстрації шлюбу, чи не проживала, а
також чи було дане майно спільним маном
подружжя чи не було, важливим фактом є
те, яка юридична природа відносин і
майна була на момент укладення
договорів. Тобто, враховуючи те, що на
момент надання ОСОБА_8 в позику коштів
чи вчинення будь-якого іншого
розпорядження майном він не перебував
в офіційному шлюбі з позивачкою і на
момент укладення договорів не існувало
жодного судового рішення яким би був
встановлений даний юридичний факт чи
визначена правова природа майна, такі
договори вважаються укладеними з
дотриманням вимог чинного
законодавства .Тому, незважаючи на те,
чи задоволить суд позовну вимогу про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу чи ні,
позовні вимоги про визнання правочину
недійсним з підстав статті 65 СК України
в даній справі на підставі норм чинного
законодавства задоволені бути не
можуть.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали повністю,
просили задовольнити позовні вимоги, з
підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3, не
погоджуючись із вимогами позову,
подала в суд письмове заперечення, в
якому просила відмовити в задоволенні
позовних вимог, оскільки він
безпідставний.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в
судове засідання не з'являлись, хоча
належним чином повідомлялись про дату,
час та місце розгляду даної справи,
інші учасники процесу не заперечували
щодо розгляду даної справи за
відсутності вказаних відповідачів.

Заслухавши сторін, допитаних за
клопотанням позивача в судовому
засіданні свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, дослідивши наявні в
справі докази, судом встановлені
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Представником відповідача під час
проголошення свого виступу у судових
дебатах було одночасно зроблено заяву
про застосування строків позовної
давності.

Враховуючи, що норма про позовну
давність застосовується судом
виключно за зая вою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення, а
представник позивача не мав змоги в
повній мірі висловити свою позицію
щодо вказаного питання, а суд
відповідно надати йому оцінку,
оскільки виступ представника позивача
передував виступу представника
відповідача, то виникла необхідність
з'ясування вказаних обставин та
дослідження доказів по вказаній справі
в цій частині з метою чого судом було
постановлено ухвалу про поновлення
судового розгляду для з'ясування
вказаних обставин справи, а
представником позивача суду подано
заяву про поновлення позовної
давності.

Стосовно застосування строків
позовної давності слід зауважити
наступне, за ч. 2 ст. 267 ЦПК України заява
про захист порушеного права або
інтересу має бути прий нята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. При цьому норма про позовну
давність застосовується судом
виключно за зая вою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові. Однак
позивачем заявлено про поновлення
строку давності, посилаючись на
поважні, з її погляду, причини
прогаяння позовної давності.

Зваживши на викладенні сторонами
обставини, враховуючи, що питання про
те, чи є поважними обставини, які
спричинили пропуск позивачем позовної
давності віднесено на розсуд суду, суд
вважає за можливе надати захист
порушеному праву позивача, незважаючи
на закінчення позовної давності,
оскільки визнає причини прогаяння
позивачем строку давності поважними.
На переконання суду твердження
позивача щодо поважності причин спливу
позовної давності, не може становити
перепону для реалізації можливості
захисту порушеного права, а тому суд не
застосовує наслідки спливу строків
позовної давності, як підставу для
відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо вирішення спору по суті, то суд
зазначає таке.

Як зазначав Верховний Суд України
(Судова практика розгляду справ про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, 2008р.) із прийняттям Сімейного
кодексу України (далі - СК) законодавець
закріпив рівні права чоловіка та жінки,
які проживають у незареєстрованому
шлюбі, зокрема на придбане майно в
період цього шлюбу, а в ЦК - право на
спадщину. Слід звернути увагу, що
оскільки СК набрав чинності з 1 січня 2004
р. і зворотної сили не має, то положення
ст. 74 цього Кодексу застосовуються
виключно до правовідносин, які виникли
після дати набрання ним законної сили.

Проте надалі Верховний Суд України на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 25 грудня 2013 року ухвалив
постанову у справі № 6-135цс13, предметом
якої був спір про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та поділ майна і
зробив правовий висновок, про те, що
майно, набуте до 1 січня 2004 року під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною
працею осіб слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

У судовому засіданні суд вважає
встановленим те, що позивач проживала з
ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, починаючи з 11.01.1989р., а з 03.11.2009р.
перебували в зареєстрованому шлюбі. До
офіційної реєстрації шлюбу і позивач і
ОСОБА_8 проживали спільно за однією
адресою, вели спільне господарство,
мають спільного сина - ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу, копія якого долучена до
матеріалів справи позивачем (а.с.19)
серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_18
був розірваний лише 10.01.1989р., то суд
вважає, що саме починаючи з 11.01.1989р. слід
вважати, що ОСОБА_18 та ОСОБА_8 проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
11.01.1989 року по 03.11.2009 року, а відтак в цій
частині позов підлягає до часткового
задоволення.

В частині вимог позивача про визнання
недійсним договорів позики та
стягнення коштів, то слід вказати таке.

Суд констатує те, що правовідносини, що
виникли між сторонами, врегульовані
нормами Цивільного кодексу України,
Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

При вирішенні питань під час ухвалення
рішення суд врахував висновки
Верховного Суду України, викладені у
Постанові від 02.07.2014 року, прийняті за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 цього Кодексу (справа № 6-79 цс
14).

Верховний Суд України зробив наступні
висновки.

За своїми правовими ознаками договір
позики є реальною, односторонньою,
оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника, яка є доказом не
лише укладення договору, але й
посвідчує факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей, і може не співпадати з датою
складання розписки, яка посвідчує цей
факт, однак у будь-якому разі складанню
розписки має передувати факт передачі
коштів у борг.

Таким чином, за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики після
отримання коштів, підтверджуючи як
факт укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
інші письмові документи, суди для
визначення факту укладення договору,
його умов та його юридичної природи з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України повинні виявляти
справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки.

Досліджуючи подані позивачем та
представлені для огляду в судовому
засіданні розписки, суд бере до уваги
ту обставину, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були
добре знайомі, принаймі з 2003 року, що
підтверджується також представленими
позивачем доказами, зокрема спільною
фотографією подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8
(а.с. 39), між ними існували взаємодовірчі
відносини, а ОСОБА_8 неодноразово
позичав ОСОБА_3 та його дружині грошові
кошти.

На підтвердження факту укладання
договору, змісту його умов та факту
отримання коштів ОСОБА_3, ОСОБА_11 та
ОСОБА_7 власноруч надавали відповідні
розписки про отримання позики із
вказанням відповідних сум та
зобов'язанням повернути позичені кошти
(а.с. 5-11)

Таким чином, представлений позивачем
письмовий документ (розписка)
оцінюється судом як належний та
допустимий письмовий доказ на
підтвердження як факту укладення
договору та змісту умов договору, так і
факту отримання боржником від
кредитора певної грошової суми,
зазначеної у розписці.

Суд не приймає до уваги покликання
відповідача про те, що він за вказаними
позиками розрахувався, виходячи з
такого. Статтею 546 ЦК України
передбачено, що прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора. Із
вищенаведених норм закону та
роз'яснень слід зробити висновок, що
допустимим доказом підтвердження
виконання боржником свого обов'язку з
повернення коштів, що виник із договору
позики, є наявність у позичальника
розписки про одержання виконання
повністю або частково, або наявність у
позичальника боргового документу -
розписки.

Проте суду таких допустимих та
належних доказів на підтвердження
свого покликання відповідачі не
подали.

Суд бере до уваги і рішення колегії
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року, яким в задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
договору позики припиненим було
відмовлено (а.с.101-102).

Таким чином суд вважає встановленою ту
обставину, що ОСОБА_3, ОСОБА_11 за
розписками від 19.03.2004р., 01.03.2006р (а.с. 5-7),
ОСОБА_3 за розписками від 17.03.2008р.,
30.09.2008р. (а.с.8-9), ОСОБА_3 та ОСОБА_7 за
розпискою від 30.04.2009р. отримали від
ОСОБА_8 позику у сумі відповідно : 10000,00
доларів США за розпискою від 19.03.2004р.;
7000,00 доларів США за розпискою від
19.03.2004р.; 17000,00 доларів США за розпискою
від 01.03.2006р.; 21000,00 доларів США за
розпискою від 17.03.2008р.; 150000,00 грн. за
розпискою від 30.09.2008р. та зобов'язалися
повернути отримані суми (а.с. 5-11). Проте
доказів щодо повернення вказаних сум
суду не представлено.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому суд відхиляє доводи позивача
про те, що вона не давала своєї згоди
чоловіку на укладання такого договору,
як безпідставні.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

У підтвердження наведеного вище суд
з'ясував, і що підтверджується також
показами свідків те, що ОСОБА_8, котрий з
03.11.2009р. став чоловіком ОСОБА_1 був
фінансовою опорою їх сім'ї (і на момент
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу і після реєстрації
шлюбу), а позивач, як додатково випливає
із позовної заяви, не знала про факти
надання ОСОБА_8, грошових коштів у
позику і такими фактами за життя ОСОБА_8
не цікавилась, що суд розцінює як її
мовчазну згоду на будь-які дії ОСОБА_8 у
сфері товарно-грошових відносин.

Законом не встановлено вимоги
нотаріального посвідчення та (або)
державної реєстрації договору позики,
а гроші як об'єкт договору позики не
розглядаються судом як цінне майно,
оскільки гроші не є річчю з визначеними
індивідуальними ознаками, а є родовими
замінними речами, речами неспоживними.

У ч.2 ст. 65 СК України вказано, що
дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

При цьому слід вказати таке.

Ч.2 ст. 3 СК України вказує, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

За ч. 1. ст.21 СК України вказано, що
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у органі
державної реєстрації актів цивільного
стану.

Аналізуючи положення даної статті
можна дійти висновку, що подружжям є
лише особи, які перебувають у шлюбі та,
відповідно, іменуються чоловіком та
дружиною. Однак особи, що перебувають у
фактичних шлюбних відносинах, за
змістом СК вважаються сім'єю.

Відтак на момент укладення оспорюваних
правочинів ОСОБА_8 та ОСОБА_1 проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
тобто не були подружжям (чоловіком та
жінкою) в розумінні положень СК
України, що в свою чергу не
зобов'язувало ОСОБА_8 отримувати згоду
ОСОБА_1 на укладення будь-яких
договорів, навіть тих, які виходять за
межі дрібно побутових.

Саме по собі фактичне проживання осіб
без реєстрації шлюбу на підставі
співжиття не можна вважати подружжям,
позаяк таким особам не заборонено
одночасно підтримувати аналогічні
відносини з кількома іншими особами. З
наведеного випливає, що правових
підстав для задоволення позову в цій
частині у суду не має.

Не знаходять свого підтвердження в
судовому засіданні і покликання
сторони позивача на недійсність
правочину за нормами ЦК України.

У відповідності зі ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є: свобода договору та
свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, так
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. У свою чергу, як передбачено
ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір і
прийняття пропозиції другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, тобто зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В той же час судовим розглядом було
з'ясовано набуття сторонами правочину
певного обсягу прав та обов'язків, на
виконання яких сторонами вчинялись
дії, передбачені даним правочином, а
також надавалась оцінка самому
правочину, в тому числі і щодо форми
його укладення, про що судом зазначено
вище, а відтак суд не вбачає підстав для
задоволення позову в частині визнання
недійсними договорів позики.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 124 Конституції України, ст.ст.
3,202,203,215,546,626,629,638,1046,1047 ЦК України, ст.ст.
3,21,60,65 СК України та керуючись ст.ст. 88,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_8 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 11.01.1989 року по 03.11.2009
року.

В задоволенні решти вимог позову -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

(Повний текст рішення
виготовлений 09.10.2014р.)

Суддя:
О.В. Шамотайло