Справа № 186/1557/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Першотравенський
міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої судді Янжули С. А.

при секретарі Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Першотравенську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Павлоградвугілля» про
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що
за час роботи на підприємствах
вугільної промисловості він захворів
на професійні захворювання, факт чого
підтверджується довідкою ЛЕК
Криворізького інституту гігієни праці
та профзахворювань від 25 липня 1995 року.

11 вересня 1995 року він був первинно
оглянутий на МСЕК, висновком якої йому
встановлено первинно 50% втрати
професійної працездатності з
послідуючим переоглядом та
встановлена третя група інвалідності
про профзахворюванню.

22 вересня 1995 року було складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання.

01 жовтня 1997 року був повторно оглянутий
на МСЕК, де йому встановлено 60% втрати
професійної працездатності по тому ж
профзахворюванню.

Останній МСЕК він проходив 03 листопада
1999 року, повторним висновком якої було
встановлено 60% втрати професійної
працездатності з 01 жовтня 1999 року
безстроково, по профзахворюванню,
встановлена третя група інвалідності.

Позивач посилається на те, що втративши
професійну працездатність він втратив
можливість реалізувати свої
можливості, вимушений постійно
лікуватися, чим спричинено йому
фізичний біль, душевні страждання та
переживання.

Позивач просить стягнути відповідача
у відшкодування моральної шкоди 7 000,00
гривень.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав заяву про розгляд справи в його
відсутність, позовні вимоги підтримав
повністю.

Представник відповідача ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» в судове засідання
не з'явився, надав заву про розгляд
справи в його відсутність та свої
заперечення проти позову, в яких
зазначив, що позивач вважає датою
заподіяння йому моральної шкоди 25
липня 1995 року - дату рішення Проф.ЛЕК
Криворізького інституту гігієни праці
та профзахворювань, яка встановила
позивачу професійне захворювання. На
той час дані правовідносини були
врегульовані Правилами відшкодування
власником підприємства, установи,
організації, або уповноваженим ними
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженими постановою КМУ №472 від 23
червня 1993 року та загальними
положеннями ЦК Української РСР 1963
року.

За ст.71 ЦК Української РСР 1963 року
загальний строк позовної давності
дорівнює 3 роки. Перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. У позивача
право на позов виникло 04 квітня 1995 року
- з моменту встановлення втрати
працездатності.

Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР
1963 року загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлюється у три роки. Згідно ст.80
зазначеного Кодексу закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові. Відповідно до п.4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2004 року цей Кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
тобто після 01 січня 2004 року. Щодо
цивільних правовідносин, які виникли
до набрання чинності ЦК України 2004
року, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Оскільки право на звернення до суду з
позовом у позивача виникло з моменту
встановлення стійкої втрати
працездатності, тобто з 11 вересня 1995
року, і до введення в дію ЦК України 2004
року, то встановлений ст.71 ЦК
Української РСР 1963 року, строк позовної
давності сплив. Застосування при таких
обставинах нормативних актів, які
діють на теперішній час є порушенням
вимог ст.58 Конституції України,
ст.ст.214,215 ЦПК України, що свідчить про
незаконність судового рішення.

Згідно п.4,5 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31
березня 2009 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди передбачено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.
Позивачем не вказано у чому полягають
протиправні дії чи бездіяльність
відповідача, коли вони були вчинені, чи
дотримувався позивач вимог правил
безпеки у вугільних шахтах, з яких
міркувань виходив позивач, визначаючи
розмір шкоди.

Діючий на той час п.11 Правил
відшкодування шкоди, затверджених
постановою КМУ №427 від 23 червня 1993 року,
в редакції, яка діяла на 11 вересня 1995
року, передбачав розмір моральної
шкоди не більше 200 мінімальних
заробітних плат, яка на той час,
відповідно Постанови ВРУ "Про
підвищення мінімальних розмірів
заробітної плати та пенсії за віком"
від 23 листопада 1993 року становила 60 000
крб (або 00 грн 60 коп), що становить 12 000 000
крб, або 120 грн.

Просить в задоволенні позову
відмовити.

Дослідивши матеріали справи в межах
заявлених позовних вимог, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач тривалий час працював на
підприємствах вугільної
промисловості, правонаступником якого
є відповідач, де захворів на професійне
захворювання - пиловий бронхіт, що
підтверджено довідкою розслідування
професійного захворювання
Криворізького інституту гігієни праці
та профзахворювань від 25 липня 1995 року.

11 вересня 1995 року він був первинно
оглянутий на МСЕК, висновком якої йому
встановлено первинно 50% втрати
професійної працездатності з
послідуючим переоглядом та
встановлена третя група інвалідності
про профзахворюванню.

22 вересня 1995 року було складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання.

01 жовтня 1997 року був повторно оглянутий
на МСЕК, де йому встановлено 60% втрати
професійної працездатності по тому ж
профзахворюванню.

Останній МСЕК він проходив 03 листопада
1999 року, повторним висновком якої було
встановлено 60% втрати професійної
працездатності з 01 жовтня 1999 року
безстроково, по профзахворюванню,
встановлена третя група інвалідності.

На час виникнення спірних
правовідносин можливість
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, за рахунок
роботодавця на підставі рішення суду
передбачалася п.11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472(далі-Правила) в розмірі, що не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

На час первинного висновку МСЕК від 11
вересня 1995 року (мінімальна заробітна
плата на цей час становила 332 гривні,
згідно Закон України "Про внесення змін
до Закону України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік" та деяких інших
законодавчих актів України № 2505- IV від
25 березня 2005 року (стаття 83) , а згідно
змін внесених постановою Кабінету
Міністрів України № 1100 від 03 жовтня 1997
року розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати 150
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян незалежно від інших будь-яких
виплат.

Але згідно роз'яснення у п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди №4 від 31 березня 1995 року, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках
та ін. При цьому суд має виходити із
засад розумності, виваженості та
справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподаткованим мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

На час ухвалення рішення суду розмір
мінімальної заробітної плати
становить 1218,00 гривень.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством,
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст.233 КЗпП України).
Однак, до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушених особистих
немайнових прав,строки позовної
давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР не
застосовуються (п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом,іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України).

Тому, суд вважає помилковим посилання
представника відповідача на пропуск
позивачем строку для звернення до суду
за захистом своїх прав, оскільки
відповідно до ст.83 ЦК УРСР позовна
давність не розповсюджується на вимоги
позивача.

Довідкою ВВД ФССНВУ в м.
Першотравенську №1464/01-10 від 06 жовтня 2014
року підтверджується, що ОСОБА_1
моральну шкоду не отримував.

З урахуванням викладених обставин суд
вбачає наявність спричинення позивачу
моральної шкоди незалежно від
наявності з цього приводу висновку
МСЕК, яку повинен відшкодувати
позивачу відповідач, як власник
підприємства, який не створив
працівнику безпечні та нешкідливі
умови праці, що підтверджується
довідкою розслідування професійного
захворювання Криворізького інституту
гігієни праці та профзахворювань від 25
липня 1995 року, та висновком первинної
МСЕК від 11 вересня 1995 року, що призвело
до ушкодження здоров'я на виробництві,
моральних страждань потерпілого.

Обговорюючи розмір відшкодування
позивачу моральної шкоди, з
урахуванням вказаних позивачем та
встановлених судом обставин характеру
спричиненої моральної шкоди позивачу,
та виходячи з міркувань розумності,
виваженості та справедливості, суд
вважає можливим стягнути на його
користь 6 000,00 гривень за встановлені
йому висновком повторної МСЕК від 03
листопада 1999 року 60% втрати професійної
працездатності безстроково та третю
групу інвалідності.

На підставі викладеного,керуючись
ст.ст. 10,11,209,212,214,215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК «Павлоградвугілля»
на користь ОСОБА_1 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 6 000
(шість тисяч)гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК «Павлоградвугілля»
судовий збір на користь держави в
розмірі 243 (двохста сорока трьох)
гривень 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Першотравенський міський суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи ,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: С. А. Янжула