АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7706/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бойко О. М. Доповідач - Макаров
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.,

при секретарі - Завідоновій К.Д.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди заподіяної
злочином,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди заподіяної
злочином, в якому просив стягнути з
відповідача 80000 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди та 400000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 липня 2014 року позов
задоволено частково та ухвалено
стягнути з відповідача на користь
позивача 5179 грн. 77 коп. на відшкодування
матеріальної шкоди заподіяної
злочином та 80000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, а також вирішено
питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення суду постановлене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Так, судом встановлено, що вироком
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 16 січня
2013 року було засуджено ОСОБА_3 за
вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.
286 КК України до 3 років позбавлення
волі з іспитовим строком, відповідно до
ст.ст. 75, 76 КК України, 3 роки (а.с. 3-5).

Цим вироком встановлено, що 02 липня 2012
року бизько 07.00 год. ОСОБА_4 керуючи
автомобілем ВАЗ-2108, державний номер
НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5, та
рухаючись зі швидкістю близько 50 км/год
по вул Радгоспній в смт. Ювілейне
Дніпропетровського району з боку пр.
ім. Газети Правди в напрамку вул.
Поштової у м. Дніпропетровську де в
районі буд. №69 по вул. Радгоспній в
смт.Ювілейне, грубо порушуючи Правила
дорожнього рухускоїв наїзд на пішохода
ОСОБА_6, який рухався в напрямку його
смуги та якого він об'єктивно був
спроможний виявити, однак заходів
своєчасного зниження швидкості руху
(при необхідності до зупинки
транспортного засобу) не прийняв і
продовжуючи рух, скої наїзд на
пішохода, чим грубо порушив вимоги п.п.
1.3, 1.5, 12.3 Правил дорожнього руху
України, що знаходяться в причинному
зв'язку з настанням події даного ДТП, в
результаті якого ОСОБА_6 заподіяні
тілесні ушкодження, не сумісні з
життям, смерть якого наступила
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно ст. 6 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (далі - Закон) (чинного на
момент скоєння ДТП) страховим випадком
є дорожньо-транспортна пригода, що
сталася за участю забезпеченого
транспортного засобу, внаслідок якої
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована, за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або
майну потерпілого.

Згідно з п. 2 ст. 33.1 Закону учасники
дорожньо-транспортної пригоди
зобов'язані: вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
або, у випадках, передбачених цим
Законом, МТСБУ про настання
дорожньо-транспортної пригоди.

У системному зв'язку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК
України, яким на страхувальника
покладено обов'язок повідомити
страховика про настання страхового
випадку у строк, встановлений
договором, правове значення має
повідомлення страховика про настання
страхового випадку у строк, який дає
страховику можливість дослідити
обставини справи та дійти висновку про
визнання його страховим випадком чи
відмову в цьому.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону передбачено, що
для отримання страхового
відшкодування, за шкоду заподіяну
внаслідок ДТП, особа, яка має право на
відшкодування, подає страховику (або
якщо страховик невідомий - МТСБ
України) відповідну заяву.

До заяви додається довідка про ДТП,
довідка відповідних закладів охорони
здоров'я щодо тимчасової втрати
працездатності або довідка
спеціалізованих установ про
встановлення стійкої втрати
працездатності (інвалідності) у разі її
виникнення, інші документи, які мають
відношення до даної ДТП, завірені у
встановленому порядку (п. 35.2 ст. 35
Закону у редакції, що діяла на момент
ДТП).

МТСБ України приймає рішення щодо
виплати страхового відшкодування
після з'ясування обставин ДТП протягом
місяця з дня отримання документів,
зазначених у п. 35.2 ст. 35 Закону (п. 37.1 ст.
37 Закону).

Як вбачається з роз'яснень, викладених
у п. 16 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" N 4 від 1 березня 2013 року (далі
- Постанова), відповідно до статті 21
Закону N 1961-IV на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону N
1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
позивач звертаючись до суду із
позовною заявою, зазначав, що
автомобіль, на якому було скоєно
вищезазначене ДТП, було відповідачем
застраховано, разом з цим позивач не
з'ясував ким було застраховано, а також
сам позивач не звертався до МТСБ
України із заявою про виплату
страхового відшкодування в результаті
смерті постраждалого при
дорожньо-транспортній пригоді, якщо
страховик невідомий, а суд першої
інстанції на вказане уваги не звернув
та ці питання взагалі не перевіряв.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд
має сприяти: всебічному і повному
з'ясуванню обставин спору; роз'яснювати
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджати про
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, здійсненню їх прав у випадках, що
встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
апеляційна інстанція скасовує рішення
якщо судом неправильно застосувано
норми матеріального чи процесуального
права.

Суд допустив такі порушення. В протиріч
вимог вказаних норми Закону не уточнив
позицію позивача щодо залучення
стороною в справу МТСБ України, не
з'ясував: чи є відповідач належним,
фактичних обставин по справі, не
встановив характер правовідносини
сторін, не надав роз'яснень, як того
вимагає Закон, зробив передчасні
висновки та постановив незаконне
рішення, яке підлягає скасуванню, з
постановленням нового - відмови в
позові

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
липня 2014 року скасувати, ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Макаров М.О.

Судді
Болтунова Л.М.

Тамакулова В.О.