У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука
М.І.,Мостової Г.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
недійсними довіреності та договору
купівлі-продажу, скасування державного
акту та реєстрації права власності,
припинення права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 03 червня
2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
про визнання недійсними довіреності та
договору купівлі-продажу, скасування
державного акту та реєстрації права
власності, припинення права власності
на земельну ділянку.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько
ОСОБА_9, якому належала на праві
власності земельна ділянка площею 3,2551
га для ведення особистого селянського
господарства, яка розташована в
АДРЕСА_1.

Після смерті батька, вона у
встановленому законом порядку
прийняла спадщину, однак оформити свої
права на спадкове майна не змогла,
оскільки вказана земельна ділянка
перейшла у власність її сестри - ОСОБА_8
згідно договору купівлі-продажу від 21
грудня 2006 року, укладеному між ОСОБА_9,
від імені якого діяла ОСОБА_7 на
підставі довіреності від 15 грудня 2006
року, та ОСОБА_8

Позивачка вважає, що ОСОБА_9 внаслідок
хвороби не міг особисто підписати
довіреність про продаж спірної
земельної ділянки від його імені на
ім`я ОСОБА_7, тому звернулась до суду з
вказаним позовом.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 14 березня 2014
року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 03 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що оскільки довіреність на
продаж земельної ділянки та договір
купівлі-продажу вказаної земельної
ділянки були укладені до смерті
спадкодавця, тому позивач як
спадкоємець не набула права на їх
оспорювання, оскільки спірна земельна
ділянка не входить до спадкового майна.

Однак, з такими висновками судів
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у 2005 році ОСОБА_9 батько
позивачки отримав Державний акт на
право приватної власності серії ЯА №
401824 на земельну ділянку площею 3,2551
гектара для ведення особистого
селянського господарства, яка
розташована в АДРЕСА_1.

15 грудня 2006 року від імені ОСОБА_9
видано довіреність на онуку ОСОБА_7 для
продажу вищевказаної земельної
ділянки.

За договором купівлі-продажу від 21
грудня 2006 року ОСОБА_9, від імені якого
діяла за довіреністю ОСОБА_7, продав
спірну земельну ділянку ОСОБА_8, яка в
свою чергу отримала на неї Державний
акт серії ЯГ № 791158.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_9
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Спадкоємцями після його смерті є
ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (дочка).,
ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_6 (дочка).

Після його смерті заведена спадкова
справа № 14/2012 за заявою ОСОБА_6 про
прийняття спадщини. ОСОБА_11 та ОСОБА_12
відмовились від прийняття спадщини на
користь ОСОБА_6

Звертаючись до суду з вказаним позовом
ОСОБА_6 зазначала про порушення її
права на отримання спадщини та оспорює
відчуження майна померлого його
представником за оспорюваним
дорученням ОСОБА_8 з підстав
відсутності волі власника земельної
ділянки.

Відповідно до ст. 237 ЦК України
представництво - це є правовідношення,
в якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України
однією із загальних вимог, дотримання
якої необхідно для дійсності
правочину, є вимога щодо волевиявлення
учасника правочину, яке повинно бути
вільним та відповідати його внутрішній
волі.

Судами попередніх інстанцій, на
підставі висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
27/13-25 від 30 квітня 2013 року, установлено,
що підписи від імені ОСОБА_9 у двох
примірниках довіреності від 15
грудня 2006 року від імені ОСОБА_9 про
уповноваження ОСОБА_7 виконано не
ОСОБА_9, а іншою особою.

Вказаний факт також підтверджується
Висновком комісійної
судово-почеркознавчої експертизи №
1/1832 від 09 січня 2014 року.

За таких обставин, висновок судів про
те, що спірна земельна ділянка не є
спадковим майном, а тому право позивача
ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку не
порушено, є передчасним, оскільки
спірна земельна ділянка була відчужена
на підставі довіреності, від 15 грудня
2006 року від імені ОСОБА_9 про
уповноваження ОСОБА_7, яку ОСОБА_9 не
підписував. Тобто, ОСОБА_7 продала
спірну земельну ділянку, належну
ОСОБА_9 всупереч волевиявленню
останнього, у зв'язку з чим ОСОБА_6
позбавлена права на спадкування
спірної земельної ділянки.

Крім того, суди не звернули увагу на
положення абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України,
згідно якого заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання правочину
недійсним» роз'яснено, що зі змісту
абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК
України).

В порушення зазначених вимог закону,
суди відмовили в задоволенні позовних
вимог, посилаючись лише на покази
свідків, а висновок експертів,
відповідно до положень ч. 6 ст. 147 ЦПК
України, суди вважали не обов'язковим
та оцінили за правилами встановленими
ст. 212 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, в порушення
норм процесуального закону, суди
дійшли помилкового висновку щодо
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6, у зв'язку з чим ухвалені у
справі рішення підлягають скасуванню
з направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч.2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 14 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 03 червня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л
.Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук