Провадження 2/521/5315/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 жовтня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси у складі головуючого судді
Граніна В.Л., секретаря Лукьянової В.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_3, про визнання договору
дарування квартири недійсним,
припинення права власності, володіння,
користування та розпорядження майном,
відновлення право власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування ? частини квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, про
припинення право власності, в тому
числі право володіння, користування та
розпорядження, відповідачем на ?
частини вищезазначеної квартири, та
відновлення право власності на ?
частини вказаної квартири, яка
належала ОСОБА_2 за позивачем.

У підтвердження своїх вимог позивач
посилається на те, що 15.11.2013 року між
позивачем та ОСОБА_2 був укладений
договір дарування, який посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_3 Відповідно до
вказаного договору відповідачка
отримала в дар від ОСОБА_1 ? частину
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. Однак, позивачка вказує, що не
мала на меті передавати в дар частину
вказаної квартири та вимагає визнати
даний договір дарування не дійсним на
підставі ст. 229 ЦК України.

Відповідачка позов не визнала,
посилаючись на те, що 15.11.2013 року вони з
ОСОБА_1 уклали договір дарування.
Волевиявлення ОСОБА_1 було вільним,
відповідало її інтересам, та було
направлено на дарування належної їй
частини квартири, крім того договір був
укладений за ініціативою позивачки,
якій було зрозуміло його зміст, вона
усвідомлювала значення своїх дій, а
також правові наслідки укладення
договору дарування, які також були
роз'яснені приватним нотаріусом під
час укладання договору. Крім того,
ОСОБА_2 була опікуном ОСОБА_4, сина
позивачки. Крім того, вона не
створювала будь-яких перешкод для
проживання позивачки.

Вислухавши пояснення позивачки, її
представників, а також представника
відповідача, дослідивши надані
письмові матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, суд приходить до
висновку, що у позовних вимогах слід
відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлені
наступні обставини і визначені
відповідно до них правовідносини.

Позивачка вимагає визнати недійсним
договір дарування та стверджує, що вона
уклала для себе невигідні угоди
внаслідок помилки та похилого віку,
тяжких захворювань, а тому просить
визнати даний договір недійсним на
підставі ст.229 ЦК України

Відповідно до договору дарування, який
був укладений 15.11.2013 року та
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_3, між
позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_1 передала у
власність ОСОБА_2 ? частину квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що позивачка та
відповідач знайомі з 2010 року.
Відповідачка була опікуном сина
позивачки. Це підтверджується рішенням
суду від 03.08.2011 року, відповідно до
якого ОСОБА_4 визнано недієздатним та
ОСОБА_2 призначено його опікуном.

Відповідно до договору дарування, який
був укладений 15.11.2013 року ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_2 ? частину вказаної
квартири.

Суд вважає, що позивачка усвідомлювала
значення своїх дій під час укладення
договору, а також правові наслідки
даної угоди. Цей факт підтверджується
поясненнями свідків зі сторони
позивачки, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які
підтвердили той факт, що ОСОБА_1
усвідомлювала значення своїх дій, а
саме те, що вона уклала договір
дарування та фактично розповідала їм
про це.

Як пояснила позивачка у судовому
засіданні, вона не розуміла, що
укладала договір дарування та вважала,
що право власності перейде лише після
її смерті, тому як думала, що
підписувала заповіт з умовою, що
відповідачка буде доглядати її сина,
який помер у січні 2014 року.

Також позивачка пояснила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її син,
відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1. Та оскільки, ОСОБА_2 була
визнана опікуном ОСОБА_4, позивачка
вважає, що вона була зацікавлена у його
смерті.

Судом встановлено, що між сторонами був
укладений договір дарування, в
результаті чого між ними виникли
правовідносини відповідно до цієї
угоди.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Даний договір дарування був
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_3, та
відповідно до п. 13 даного договору,
ОСОБА_1 розуміла значення кожної умови
правочину та його правові наслідки,
крім того, відповідно до п. 20 договору,
договір прочитано сторонам в голос та
підписано особисто ОСОБА_1 Про це
пояснив в своїх поясненнях до суду і
нотаріус. Будь-яких підстав що сумніву
в об'єктивності пояснень нотаріуса у
суду не має і позивачкою не доведено.
Також, позивачкою не надано жодних
доказів у підтвердження того, що
нотаріусом було порушено інструкції
під час укладання даної угоди.

Так, відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Однак, позивачкою не надано жодних
доказів у підтвердження того, що вона
не усвідомлювала значення своїх дій та
не розуміла наслідки підписання
договору дарування.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення ,
крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 19 постанови № 9 від 06
листопада 2009 року, обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину (
стаття 229 ЦК України) мають існувати
саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення. Не є помилкою щодо якості
речі неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язані з поведінкою іншої
сторони правочину. Не має правового
значення помилка щодо розрахунку
одержання користі від вчинення
правочину. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для
визначення правочину недійсним.

Матеріали справи, свідчення позивачки,
відповідачки та свідків свідчать про
те, що ОСОБА_1 усвідомлювала значення
своїх дій, розуміла наслідки та
усвідомлювала, що вона укладала саме
договір дарування.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що спірний договір дарування був
укладений з дотриманням вимог чинного
законодавства (ст.ст. 203, 209, 719 ЦК
України), при цьому відсутні підстави
для визнання договору недійсним на
підставі ст. 229 ЦК України, оскільки він
був укладений за ініціативою
позивачки, якій було зрозуміло його
зміст, вона усвідомлення значення
своїх дій, а також правові наслідки
укладення договору дарування, які
також були роз'ясненні приватним
нотаріусом.

При цьому, суд вважає, сам факт
погіршення взаємовідносин сторін
після укладення договору не може бути
підставою для визнання договору
дарування недійсним, оскільки даний
факт не має правового значення для
вирішення спірних правовідносин.

На підставі викладеного, суд вважає, що
позовні вимоги про визнання договору
дарування недійсним не підлягають
задоволенню, оскільки обставини, на які
посилається позивачка як на підставу
своїх вимог не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду справи.

На підставі ст. 154 і ст. 214 ЦПК України
суд вважає за необхідне скасувати
заходи забезпечення позову, які були
застосовані судом під час розгляду
справи.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 64, 74, 154, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, ст. 215, 216, 226, 229, 230, 386, 391, 717,
719 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позовних вимогах до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_3, про
визнання недійсним договору дарування
? частини квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, про припинення право
власності, в тому числі право
володіння, користування та
розпорядження, ОСОБА_2 на ? частини
вищезазначеної квартири, та
відновлення право власності на ?
частини вказаної квартири, яка
належала ОСОБА_2 за ОСОБА_1 - відмовити в
повному обсязі.

Скасувати арешт на ? частину квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
накладений ухвалою Малиновського
районного суду м. Одеси від 19 червня 2014
року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в десяти денний строк з дня
проголошення рішення.

Головуючий