Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/7186/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Сингаївський
Доповідач Забродський М. І.
09 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
головуючого судді: Забродського М.І.
суддів: Заполовського В.Й.,
судового засідання:
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого
за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 13 лютого
У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом та просила
визнати спільною сумісною власністю
подружжя рухоме майно на суму 32 600 грн. 00
коп. та квартиру АДРЕСА_1 вартістю 416 000
Крім того, просила здійснити його
поділ, визнавши право власності за
відповідачем на 40% цього майна, а
позивачці з урахуванням того, що з нею
проживають діти 60 % та вселити її у
В обґрунтування позову зазначала,
що з 13 листопада 1999 року вона
перебувала в шлюбі з відповідачем,
який 21 лютого 2013 року рішенням
Корольовського районного суду м.
Житомира було розірвано.
Під час спільного проживання ними
було придбано спірну квартиру
АДРЕСА_1, право власності на яку було
зареєстровано за відповідачем.
Відповідно до іпотечного договору від
13 грудня 2004 року у якості забезпечення
виконання зобов'язань за договором
кредиту, квартиру було передано в
іпотеку банку на придбання якої їм був
З квітня 2010 року позивачка з
відповідачем проживає окремо. Проте по
2011 рік до повної виплати продовжувала
сплачувати кошти за кредитним
Крім того, за час спільного проживання
з ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів
було придбано рухоме майно.
Відповідач категорично заперечує її
право спільної сумісної власності на
вказане майно і поділити його в
добровільному порядку відмовляється.
Вважає, що їй повинна належати 1/2
частина всього нажитого майна,
оскільки на її утриманні перебувають
Ухвалою Корольовського районного
суду м. Житомира від 03 лютого 2014 року
позовну заяву ОСОБА_2 про поділ спільно
нажитого майна подружжя в частині
розподілу спільного рухомого майна
подружжя - залишено без розгляду.
Зазначена ухвала ніким не
Заочним рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 03 лютого
2014 року позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру
Виділено позивачу ОСОБА_2 у спільну
часткову власність 60/100 частин
зазначеної квартири, а ОСОБА_3 - 40/100
частин спірної квартири.
Стягнуто з відповідача на користь
позивачки понесені останньою судові
витрати в сумі 2 496 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
у задоволенні позовних вимог.
Посилається на те, що рішення суду
першої інстанції незаконним та
необґрунтованим, судом неправильно
застосовані норми матеріального та
процесуального права.
Зазначає, що ні він, ні його
представник виклик до суду на 03 лютого
2014 року не отримували. На підтвердження
зазначеного в матеріалах справи
міститься конверт з поштовим
повідомленням органу зв'язку про
повернення кореспонденції через не
Таким чином у суду першої інстанції
не було на момент розгляду справи
жодних даних про те, що відповідач
повідомлений про розгляд справи.
Вважає, що збільшуючи частку
позивачки у спільному майні подружжя,
суд в порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК
України не вирішив питання коли саме
сторонами припинено ведення спільного
господарства, обсягу спільного майна,
нажитого за період перебування у шлюбі,
джерел його придбання, наявності
боргів подружжя за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.
Крім того, в судовому рішенні суд
належним чином не обґрунтував обраний
варіант поділу майна, не навів
розрахунків на підтвердження
правильності визначення часток з
кожного із сторін у праві власності на
квартиру, не зазначив вартість
Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи.
Статтею 228 ЦПК України встановлено,
що заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.
З матеріалів справи убачається, що
відповідач ОСОБА_3 у квітні 2014 року
звернувся із заявою про перегляд
заочного рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 13 лютого
2014 року. Проте його заява ухвалою суду
від 02 червня 2014 року була залишена без
Відповідно до ч.4 ст. 231 ЦПК України у
разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене в
загальному порядку, встановленому цим
Таким чином відповідач скористався
своїм процесуальним правом, щодо
оскарження судового рішення в порядку
визначеному цивільним процесуальним
Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 13
листопада 1999 року.
В період шлюбу у сторін народилися
доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 15 травня ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується також свідоцтвом про
її народження від 13 травня
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 21 лютого
2013 року шлюб між сторонами розірвано.
Малолітні діти залишені проживати з
ОСОБА_2.

24 листопада 2004 року між Комунальним
підприємством «Житомирбудзамовник» та
ОСОБА_3 укладений договір на придбання
останнім квартири АДРЕСА_1(а.с.23). Право
власності на квартиру зареєстроване на
ОСОБА_3 17.11.2004 року(а.с.73-74).

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

Виходячи з наведеного суд першої
інстанції правильно вважав, що
вищезазначена квартира є об'єктом
спільної сумісної власності сторін,
оскільки придбана в період шлюбу і їх
частки в ній є рівними.

Докази проте, що квартира придбана
за кошти відповідача, а відтак на
підставі ст. 57 СК України є його
особистою власністю в матеріалах
справи відсутні.

Статтею 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Частиною 3 статті 70 СК України
передбачено, що за рішенням суду частка
майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають
діти, а також непрацездатні повнолітні
син, дочка, за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне
значення(ч.1ст.71 СК).

ОСОБА_2, звертаючись до суду із
вказаним позовом, просила відступити
від засад рівності часток у спільному
сумісному майні, з урахуванням того, що
з нею залишилися проживати
неповнолітні діти.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивачці повинна бути
збільшена частка у спільному сумісному
майні, оскільки остання сплачувала
кредит за спірну квартиру і з нею
залишилися проживати двоє малолітніх
дітей. Крім того ОСОБА_3 не сплачує
аліменти на утримання дітей, внаслідок
чого станом на 01.10.2014 року
заборгованість становить 10400 грн., що
підтверджується довідкою в.о.
начальника Корольовського відділу ДВС
Житомирського МУЮ №27/6180 та не погашено
додаткові витрати пов'язані з
навчанням дітей у розмірі 500 грн.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення районного суду
ухвалене відповідно з нормами
матеріального та процесуального права
і відповідає встановленим фактичним
обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи висновків суду не спростовують
і на правильність його рішення не
впливають Відтак підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303,304,307,308,313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 13 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: