АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Дубас В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 01 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Київської міської ради, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київради (КМДА),
ОСОБА_4, Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
про визнання права власності в порядку
спадкування на земельну ділянку та на
житловий будинок зі спорудами та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання житлового будинку з
надвірними спорудами об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, про
визнання права власності на Ѕ частину
житлового будинку з надвірними
спорудами та зобов'язання вчинити дії
та

за позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Київської міської ради, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київради (КМДА),
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
про визнання права власності на
частину земельної ділянки та на
частину житлового будинку зі спорудами
у порядку спадкування обов'язкової
частки у спадщині, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2012 рокуОСОБА_2 звернулася в суд
із зазначеним позовом, в якому, з
урахуванням уточнених вимог, просила
визнати за нею право власності в
порядку спадкування на земельну
ділянку площею 0,1000 га (кадастровий
номер : 90:294:0016, Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія KB № 131458, від 01.11.2007 року), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на
житловий будинок з спорудами по
АДРЕСА_1, площею 54.4 кв.м, літ. «А»;
вбиральні літ. «Б»; погребу літ «Д»;
споруди №1,2,3 (паркан, ворота,
свердловина).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ОСОБА_1, заповітом від 08 грудня 2006 року,
заповів їй все своє майно. Проте, вона
не може оформити право власності на
нього, оскільки у неї відсутні
оригінали правовстановлюючих
документів.

У вересні 2012 року до суду із позовом
звернулася ОСОБА_4, яка просила визнати
за нею право власності на майно у
порядку спадкування обов'язкової
частки в спадщині після померлого її
сина ОСОБА_1 у розмірі ј частки на
згадану земельну ділянки площею 0,1000 га,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
на ј частку житлового будинку з
спорудами по АДРЕСА_1, площею 54.4 кв.м,
літ. «А»; вбиральні літ. «Б»; погребу літ
«Д»; споруди №1,2,3 (паркан, ворота,
свердловина).

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є
матір'ю померлого спадкодавця, а тому в
силу ст. 1241 ЦК України має право на ј
всього майна, оскільки на момент
відкриття спадщини їй виповнилося 79
років.

Також із позовом до суду у червні 2013
року звернулася ОСОБА_1, яка просила
визнати житловий будинок 1990 року
будівництва з надвірними спорудами та
прибудовами, що знаходиться на АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, визнати за нею право
власності на Ѕ частину домоволодіння в
порядку поділу майна подружжя та
вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог вказала на те, що
ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 в 1990 році
житловий будинок, який на момент
укладення договору дарування був у
стадії незавершеного будівництва та не
введений в експлуатацію, а відтак, на її
думку, не міг бути об'єктом права
власності. Крім того, оскільки старий
будинок був значно перебудований за
кошти подружжя, то в порядку поділу
майна вона має право на Ѕ частину
домоволодіння.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 01 липня 2014 року - позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування на ѕ частки
земельної ділянки площею 0,1000 га
(кадастровий номер : 90:294:0016,
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серія KB № 131458, від
01.11.2007 року), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та на ѕ частки житлового
будинку з спорудами по АДРЕСА_1, площею
54.4 кв.м, літ. «А»; вбиральні літ. «Б»;
погребу літ «Д»; споруди №1,2,3 (паркан,
ворота, свердловина).

В задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 - відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_4 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј
частку земельної ділянки площею 0,1000 га
(кадастровий номер : 90:294:0016,
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серія KB № 131458, від
01.11.2007 року), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та на ј частку житлового
будинку по АДРЕСА_1, площею 54.4 кв.м. літ.
«А» з спорудами: вбиральні літ. «Б»;
погребу літ «Д»; споруди №1,2,3 (паркан,
ворота,свердловина). Вирішено питання
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення в частині
задоволення вимог ОСОБА_2, та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову в
цій частині та задовольнити її позов в
повному обсязі, а в іншій частині
рішення залишити без зміни,
посилаючись на те, що суд ухвалив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, не з'ясувавши
дійсні обставини спору.

Вказує на те, що в середині травня 1989
року спільною працею та за спільні
грошові кошти, а також і з залученням
цільових грошових коштів родичів та
знайомих, подружжя розпочало
будівництво нового цегляного
житлового будинку розмірами 8,1 х 6,9 м, та
8 приміщень (тоді як старий будинок мав
розміри в плані 8, 60 х 6, 36 метрів та 4
приміщення) та закінчило будівельні
роботи в жовтні 1989 року. Тобто, між
сторонами в усній формі було укладено
договір про сумісну діяльність, за
умовами якого, вона та її покійний
чоловік зобов'язались організувати на
земельній ділянці будівництво
житлового будинку, який після
завершення будівництва буде спільною
сумісною власністю подружжя, як-то
передбачалося частиною другою статті
432 Цивільного кодексу УРСР.

Крім того, зведення будинку
здійснювалося за рахунок спільної
праці членів сім'ї: ОСОБА_1 та ОСОБА_9, що
було підтверджено свідками в судовому
засіданні: ОСОБА_6, сусідкою по вулиці,
яка на момент здійснення будівництва
проживала АДРЕСА_2, а також сусідкою та
знайомою родини ОСОБА_7, яка проживає
АДРЕСА_3 та особисто позивачем за
зустрічним позовом - ОСОБА_1, опитаною в
судовому засіданні у якості свідка.

В судовому засіданні апелянт скаргу
підтримала.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 06.06.1990 року на
підставі рішення виконкому
Харківської райради народних
депутатів від 28.05.1990 року №255, ОСОБА_5
отримала свідоцтво на право особистої
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1
загальною площею 54.4 кв.м., літню кухню,
погріб, споруди.

25 жовтня 1990 року ОСОБА_5 уклала договір
дарування з ОСОБА_9, згідно якого було
подаровано належний їй житловий
будинок з господарськими спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1. У
зазначеному договорі вказано, що на
земельній ділянці розміром 2755 кв.м
розташований один одноповерховий
цегляний, критий азбофанерою житловий
будинок, зазначений в плані літ. «А»,
літня кухня зазначена в плані літ. «Б»,
сарай зазначений в плані літ «В»,
вбиральня зазначена в плані літ. «Г»,
льох, зазначений в плані літ.»Д»,
спорудження.

29.09.1984 року був зареєстрований шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_9, який 10.10.2006 року
відділом РАЦС Дарницького районного
управління юстиції м. Києва було
розірвано.

08.12.2006 року ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, склав заповіт на користь
ОСОБА_2

Відповідно до спадкової справи
Шістнадцятої КДНК, спадкове майно
складається із земельної ділянки
площею 0,1000 га (кадастровий номер
90:294:0016, Державний акт на право
власності на земельну ділянку серія KB
№ 131458, від 01.11.2007 року), що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 та житлового
будинку по АДРЕСА_1, площею 54.4 кв.м, літ.
«А»; прибудови «а» площею 13,9 кв.м;
прибудови «а-1» площею 5.2 кв.м, вбиральні
літ. «Б»; погребу літ «Д», площею 10.9
кв.м.; споруди №1,2,3 (паркан, ворота,
свердловина). Право власності на
будинок 1989 року побудови та споруди на
підставі договору дарування від 25.10.1990
року було зареєстровано за
спадкодавцем ОСОБА_9 у Київському
міському БТІ 26 серпня 1991 року за № 29915.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України,
чинного на час виникнення права
власності, та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих
документів встановлюється судом
відповідно до законодавства, яке було
чинним на час набуття права власності
на житловий будинок, споруду, зокрема,
відповідно до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, та інших
нормативно-правових актів.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної
ділянки, на якій розташоване спірне
нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем
дозволи на спорудження будинку, чи
затверджено проект на спорудження
будинку;

3) коли спадкодавцем було
завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при
будівництві проекту на спорудження
будинку, вимог державних
протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право
власності на нерухоме майно в
установленому законом порядку на час
виникнення права власності.

Так, в період з 30.08.1988 року проведеної
первинної інвентаризації по 30.03.1990 рік
проведеної поточної інвентаризації, на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 був
побудований новий одноквартирний
житловий будинок за літерою «А», розмір
якого в плані 8,10 х 6,90 метрів та 8
приміщень, тоді як будинок з літ. «А-1»
мав розміри в плані 8,60 х 6,36 метрів та 4
приміщення. Цей будинок за літерою «А-1»
в подальшому використовувався до
проведення поточної інвентаризації як
літня кухня за літерою «Б» за розмірами
8,60 х 6,36 метрів, а потім був знесений, як
це зазначено у технічному описі і
оцінці господарських будівель
інвентаризаційної справи.

ОСОБА_5 замовила в органах
інвентаризації, а саме: в КМ БТІ в
березні 1990 року проведення поточної
інвентаризації та складення
технічного паспорту на
новопобудований житловий будинок за
літ. «А» по АДРЕСА_1. Цей житловий
будинок за літерою «А» був побудований
у 1989 році, про що вказано в оціночному
акті.

Отже, ОСОБА_5 після того, як побудувала
на земельній ділянці новий житловий
будинок стала його повноправним та
єдиним власником з моменту отримання
свідоцтва на право власності на
підставі ст.ст. 128, 227 ЦК УРСР (1961 року) та
літньої кухні «Б», яка раніше до 30.03.1990
року була житловим будинком за літ.
«А-1». Крім того, в технічному паспорті,
виготовленому за результатами
інвентаризації 30.03.1990 року ОСОБА_5 вже
був збудований фундамент під
будівництво тамбуру, який позначений в
технічному паспорті виготовленому
22.08.2003 року літ. «а-2» пунктиром та є
об'єктом самочинного будівництва.
Тамбур «a-2» був добудований на вже
існуючому фундаменті у 1994-1995 роках.
Наявність фундаментом підтверджується
і оціночним актом від 30.03.1990 року
інвентаризаційної справи, де вказано 7.3
кв.м не як загальна площа, а як площа
забудови (основи).

Як вбачається з відповіді з КМ БТІ від
21.02.2013 року в довідці - характеристиці,
яку видало Київське міське БТІ на
будинок АДРЕСА_1, була допущена описка,
де замість 1989 року побудови був
помилково вказаний 1947 рік побудови
вказаного житлового будинку.

Згідно відповіді Державного архіву м.
Києва від 10.09.2013 року, у відповідності
до Указу Президії Верховної Ради УРСР
від 26.08.1988 року «Про розширення
кордонів міста Києва» територію с
Бортничі приєднано до міста Києва і
згідно додатку до рішення виконкому
Харківської райради народних
депутатів від 28.05.1990 року №255, за ОСОБА_5
визнано право особистої власності на
будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 54
кв.м.

Відповідно до висновку експертного
будівельно-технічного дослідження
№48/63-12 від 09.11.2012 року, складеного
судовим експертом ОСОБА_8, розмір
загальної площі 44,3 кв.м житлового
будинку по АДРЕСА_1 зазначеної у
інвентаризаційній справі № б/н станом
на 30.08.1988 року, що знаходиться у
матеріалах цивільної справи № 2-224/08 не
відповідає розміру загальної площі 60,8
кв.м житлового будинку по АДРЕСА_1
зазначених в технічному паспорті,
виготовленому 22.08.2003 року, що
знаходиться у матеріалах цивільної
справи № 2-6148/12. Різниця між цими
площами становить 16,5 кв.м. 2.
Конфігурація житлового будинку літ.
«А», літ. «а», літ. «а-1», що відображено
на плані забудови за адресою: АДРЕСА_1
до технічного паспорту від 30.03.1990 року є
ідентичною конфігурації житлового
будинку літ.»А», літ. «а», літ. «а-1», що
відображений на плані земельної
ділянки в технічному паспорті від
22.08.2003 року без врахування самовільно
побудованої прибудови літ. «а-2» за
адресою: АДРЕСА_1. 3. Конфігурація
літньої кухні, зазначеної за літ. «Б» на
плані забудови від 30.03.1990 року
розмірами 8,60 м на 6,36 м є ідентичною
конфігурації житлового будинку
зазначеного літ. «А» на поверховому
плані у технічному паспорті від 30.08.1988
року за адресою: АДРЕСА_1. що
знаходиться у матеріалах цивільної
справи № 2-224/08. 4. Житловий будинок за
літ. «А», зазначений у технічному
паспорті від 30.08.1988 року за адресою:
АДРЕСА_1, що знаходиться у матеріалах
цивільної справи № 2-224/08 за
конфігурацією та технічними
характеристиками є літньою кухнею за
літ. «Б», зазначеній на плані від 30.03.1990
року. 5. Будівля, яка була зазначена в
технічному паспорті від 30.08.1988 року
житловим будинком за літ. «А» за
адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у
матеріалах цивільної справи № 2- 224/08, та
в подальшому була зазначена на плані
земельної ділянки від 30.03.1990 року за
літ. «Б», як літня кухня не відображена
на плані земельної ділянки у складі
технічного паспорту від 22.08.2003 року.

Висновком додаткового експертного
будівельно-технічного дослідження №
05/01-13 від 31.01.2013 року, складеного судовим
експертом ОСОБА_8, зазначено, що не міг
бути побудованим в 1947 році житловий
будинок, що позначений в технічних
паспортах на житловий будинок по
АДРЕСА_1, котрі виготовлені Київським
міським БТІ 30.03.1990 року та 22.08.2003 року за
літ. «А» та мав площу забудови (основи)
30.03.1990 року 75,0 кв.м, 22.08.2003 року 82,3 кв.м (з
врахуванням самочинної прибудови літ.
«а-2».

В 1947 році був побудований житловий
будинок за літ. «А-1», що позначений в
технічному паспорті на житловий
будинок індивідуального житлового
фонду за адресою АДРЕСА_1, що
виготовлений Київським міським БТІ
30.08.1988 року на ім'я ОСОБА_5 площею
забудови 54,7 кв.м, який в подальшому
використовувався як літня кухня за літ.
«Б», що позначена в технічному паспорті
на жилий будинок на АДРЕСА_1, який
виготовлений Київським міським БТІ 30
березня 1990 року на ім'я ОСОБА_5

В судовому засіданні першої інстанції
у своїх показах експерт уточнив свої
висновки та вказав, що згідно
технічної документації будинок був
збудований не в 1990 році, а в 1989 році, а
різниці в розмірі житлової площі
будинку який позначений літ «А» в
технічному паспорті на житловий
будинок по АДРЕСА_1 виготовленому 30.03.1990
року, та будинку який позначений літ
«А» в технічному паспорті на житловий
будинок по АДРЕСА_1, виготовленому
22.08.2003 року, немає. Є різниця в загальній
площі, оскільки до загальної площі
будинку по АДРЕСА_1 врахована
самовільна прибудова «а-2».

Таким чином, з урахуванням викладеного,
колегія суддів погоджується з тим, що
загальна площа житлового будинку по
АДРЕСА_1, на яку може бути визнане право
власності, складає 54.4 кв.м, з яких 28.0
кв.м є житлова площа, а 26.4 кв.м є
допоміжна, без врахування самовільної
прибудови «а-2», яка зазначена в
технічному паспорті від 22.08.2003 року як
тамбур, площа якої складає 6.4 кв.м., що
відповідає площам, зазначеним в
додатку до рішення виконкому
Харківської райради народних
депутатів від 28.05.1990 року № 255 про
визнання за ОСОБА_5 права особистої
власності на будинок по АДРЕСА_1, та
площі, зазначеної в матеріалах
інвентаризаційної справи, на підставі
яких 30.03.1990 року був виготовлений
технічний паспорт на житловий будинок
по АДРЕСА_1 та видана довідка-
характеристика, отримані ОСОБА_5 перед
укладанням договору дарування на
користь ОСОБА_9.

Крім того, згідно з роз'ясненнями п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 p. № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування», якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини, адже відповідно до ст. 1216 ЦК
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Оскільки в матеріалах справи не
міститься дозвільних документів на
будівництво гаражу «Е» та прибудови
«а-2», то такі споруди є самочинним
будівництвом і право власності на
даному етапі щодо нього не може бути
визнаним.

У разі недотримання спадкодавцем вимог
законодавства щодо державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно судами може визнаватись у
порядку спадкування право на забудову,
право на будівельні матеріали та інше у
відповідності зі встановленим судом
правовим режимом спірного майна.

Проте, ОСОБА_2 не ставила перед судом
таке питання.

Відповідно до ст.ст. 1233,1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною вільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.

У відповідності до вимог ст. 1223
Цивільного кодексу України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Отже, вірним є висновок суду про
визнання за ОСОБА_2 права власності на ѕ
частки житлового будинку із спорудами
та земельної ділянки, оскільки вона є
спадкоємцем за заповітом та довела
обставини забудови спірного будинку зі
спорудами ОСОБА_5, факт отримання саме
ОСОБА_5 правовстановлюючого документу
про право власності на будинок з
прибудовами і факт його дарування
спадкодавцю ОСОБА_9

Щодо відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1, то колегія також
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, з огляду на таке.

Розділ VII «Прикінцеві положення» СК
України передбачає, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 31.01.2004 року.

Отже, у зв'язку з тим, що шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_9 укладено у вересні 1984 року,
договір дарування спірного будинку
спірного будинку укладено між ОСОБА_5
та ОСОБА_9 у жовтні 1990, а закон не має
зворотної дії та не поширюється на
правовідносини, які виникли до
набрання чинності СК України 01.01.2004
року, то при вирішенні спору слід
керуватися КпШС України.

Умовами ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України визначено, що майно нажите
подружжям за час шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю. Кожний із подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

За правилами ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю,
частки якого між подружжям визнаються
рівними.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Отже, з огляду на те, ще спірний будинок
з прибудовами спадкодавець ОСОБА_9
отримав у дар, то спірне нерухоме майно
не є об'єктом права спільної сумісної
власності і не підлягає поділу як
спільне сумісне майно подружжя.

Крім того, на земельну ділянку також не
поширюється режим спільного майна
подружжя, оскільки як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у Постанові № 7
від 16.04.2004 року,у п.18-2 «Про практику
застосування, судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», відповідно до положень статей
81,116 ЗК України зокрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
власністю подружжя.

Твердження апелянта про те, що в період
з 1994-1995 років подружжям було зроблено
прибудови до новозбудованого
житлового будинку у вигляді котельні 3.3
кв.м, ванної кімнати 3.6 кв.м, коридору 5.4
кв.м, та тамбуру 6.4 кв.м., загальна площа
яких склала 18,7 кв.м., за рахунок чого
житловий будинок, який був подарований
спадкодавцю збільшився якісно і у
вартості є безпідставними, оскільки
відповідно до матеріалів
інвентаризаційної справи № 36473, де
вказані приміщення, що мають однакову
площу, вже були зазначені в технічній
документації станом на 30.03.1990 року при
проведенні поточної інвентаризації.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося, а тому є таким, що
набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 01 липня 2014 року в справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді