У Х В А Л А

11 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євтушенко О.І.,Ситнік О.М., Кафідової
О.В.,Ступак О.В.,розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд Верховним судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про визнання кредитного
договору частково недійсним,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що 21
лютого 2007 року між нею та Публічним
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» (далі −? ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль») укладено кредитний
договір № 014/17-39/1357-34, відповідно до умов
якого вона отримала кредит у вигляді
невідновлюваної кредитної лінії у
розмірі 28 280 доларів США строком до 21
лютого 2013 року зі сплатою 13,25 % річних.

У травні 2013 року банк звернувся до
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя з позовом про стягнення з
ОСОБА_6 заборгованості за кредитним
договором від 21 лютого 2007 року у
розмірі 1 510 239 грн 22 коп.

Оскільки пеня за прострочення платежів
розрахована банком відповідно до п. 10.1
кредитного договору від 21 лютого 2007
року, але її розмір більше ніж у п'ять
разів перевищує суму заборгованості за
кредитом разом із відсотками, просила
визнати кредитний договір частково
недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського
районного руду суду м. Запоріжжя

від 04 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 26 березня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 квітня 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі за позовом ОСОБА_6
до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» про визнання кредитного
договору частково недійсним, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 -

ОСОБА_8 на рішення Орджонікідзевського
районного суду

м. Запоріжжя Ввід 04 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 26 березня 2014 року.

У липні 2014 року ОСОБА_9 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 14 квітня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема, ч. 5 ст. 11 та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та ухвалою суду апеляційної
інстанції про відмову у позові, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 14 квітня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, керувався тим, що
ОСОБА_6, підписуючи кредитний
договір, погодилася з його умовами, а
банк, надавши кредит, виконав своє
зобов'язання за договором. При укладені
кредитного договору не існувало таких
обставин, які б свідчили про наявність
підстав для застосування ст. ст. 203, 215 ЦК
України.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та залишаючи в силі рішення
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позову банку та
задоволенні зустрічного позову, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 19 червня 2013 року керувався
тим, що пункт 4.1. кредитного договору
щодо встановлення сторонами договору
пені у розмірі 0,2 % за кожен день
прострочення виконання зобов'язання за
споживчим кредитом, що становить 73 % від
суми неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів за рік, є
несправедливим в силу вимог п. 5 ч. 3 ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», суперечить принципам
розумності і добросовісності та є
наслідком дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позичальника, як
споживача послуг банку, оскільки дана
умову договору встановлює вимогу щодо
сплати непропорційно великої суми
компенсації (понад 50 % вартості
продукції) у разі невиконання нею
зобов'язання за спірним договором.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд Верховним судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 квітня 2014 року
слід відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
кредитного договору частково
недійсним, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд Верховним судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 квітня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: О.І.
Євтушенко О.В. Кафідова О.М. Ситнік О.В.
Ступак