РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року м. Мукачево
Справа № 303/8521/13-ц
2/303/3072/14

Номер рядка стат. звіту -58

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Цульбі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Мукачево цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК»

третя особа: ОСОБА_2

про визнання недійсними правочини,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про
визнання недійсними Додаткових угод
про зміну заповідальних розпоряджень
від 21 червня 2012 року до Договорів про
заощадження від 20.07.2010 року №SAMDN2870
та №SAMDN1826, укладених між ОСОБА_4 та
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Третьою особою зазначено ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовуються
доводами про те, що позивач є
спадкоємцем за заповітом від 09.05.2010
року всього рухомого та нерухомого
майна померлої ОСОБА_4, зокрема і
депозитних грошових коштів, що
знаходяться на рахунку відповідача,
які згідно з заповідальними
розпорядженнями від 20.07.2010, ОСОБА_4
також заповіла позивачу. Однак, у
Мукачівській державній нотаріальній
конторі позивачу стало відомо про
неможливість отримання нею
вищевказаних грошових коштів, у зв'язку
з фактичною наявністю оспорюваних за
предметом позову правочинів.

За доводами позивача, додаткові угоди,
укладені з порушенням положень чинного
законодавства, що тягне за собою
визнання їх недійсними у судовому
порядку, з огляду на те, що заповідальне
розпорядження прирівнюється до
заповіту в частині розпорядження
правом спадкодавця на банківський
вклад, та в свою чергу є одностороннім
правочином, як різновид заповіту, тому
внесення до заповідального
розпорядження змін на підставі
двосторонніх правочинів є
неприпустимим.

Нормативно - правовою підставою
для задоволення позовних вимог вказані
приписи ст.ст. 203, 215, 216, 1228, 1247 Цивільного
кодексу України.

Представник позивача в процесі
судового розгляду справи, просила
задоволити позов з підстав викладених
в позовній заяві, додатково вказавши на
те, що будь - які зміни до
заповідального розпорядження як
різновиду заповіту мали бути внесенні,
шляхом вчинення нового заповідального
розпорядження, а не на підставі
додаткових угод.

Уповноважений представник відповідача
у судове засідання не з'явилася,
натомість подала до суду письмове
заперечення на позовну заяву (а.с. 92-93),
відповідно якого просила відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що можливість внесення змін до
заповіту передбачена нормами ст. 1254
Цивільного кодексу України, а тому
доводи позивача про невідповідність
Додаткових угод вимогам чинного
законодавства є безпідставними та
необґрунтованими.

Заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши подані по
справі доказові матеріали, суд
констатує наступне.

ОСОБА_4, на підставі посвідченого 19.05.2010
року державним нотаріусом
Мукачівської державної нотаріальної
контори заповіту, заповіла ОСОБА_1 все
своє рухоме та нерухоме майно, де б воно
не було та з чого б воно на складалося і
взагалі все те, що на день смерті
виявиться їй належати на що за законом
матиме право (а.с. 72).

Поряд з цим, ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, про що в Книзі реєстрації
смертей зроблено актовий запис за №576
(свідоцтво про смерть а.с. 71).

Із наявного у матеріалах справи листа
(а.с. 73) вбачається, що позивач
зверталася до державного нотаріуса
Мукачівської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за померлою ОСОБА_4

Судом також встановлено, що ОСОБА_4
склала заповідальні розпорядження до
договорів про заощадження від 20.07.2010
року за №SAMDN2870 та №SAMDN1826, на
підставі яких, на випадок її смерті,
уповноважила правом на розпорядження
вкладом і нарахованими відсотками
ОСОБА_1 (а.с. 74, 76).

Таким чином вкладник ОСОБА_4, складаючи
заповідальні розпорядження на
позивача особисто висловила своє
волевиявлення, що саме ОСОБА_1 має
розпоряджатися належними їй коштами на
випадок її смерті.

Предмет позову складає вимога про
визнання недійсними Додаткових угод,
укладених 21 червня 2012 року між ОСОБА_4
та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», (а.с. 75, 77), з
підстав їх невідповідності положенням
цивільного законодавства.

Як свідчать наявні у матеріалах справи
докази (а.с. 24-29), позов заявлено особою,
яка вважає порушеними свої майнові
права, внаслідок укладеного правочину.

При вирішенні спору суд
передусім виходить з того, що згідно зі
ст. 1 Цивільного процесуального кодексу
України завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення
цивільного права чи інтересу, у особи
виникає право на застосування
конкретного способу захисту, який
залежить від виду порушення та від
наявності між сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу.

Відповідно до частини першої ст. 20
Цивільного кодексу України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
визнання правочину недійсним.

В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі -
Постанова №9) зазначено, що при
розгляді справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмету і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
констатує також наступне.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 1228 Цивільного
кодексу України власник має право
розпоряджатися правом на вклад у банку
(фінансовій установі) на випадок своєї
смерті, склавши заповіт або зробивши
відповідне розпорядження банку
(фінансовій установі). Право на вклад
входить до складу спадщини незалежно
від способу розпорядження ним.

Згідно зі ст. 1233 Цивільного кодексу
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

У свою чергу, заповідальне
розпорядження стосується часткового
визначення правової долі одного з прав
особи, носієм якого вона виступає.

Складаючи заповідальні розпорядження,
ОСОБА_4 вирішила долю свого грошового
вкладу на випадок її смерті,
аналогічним до заповіту способом.

По відношенню до цього слід
констатувати, що заповідальне
розпорядження є засобом вираження волі
спадкодавця у вигляді окремого
документу, однак по своїй правовій
природі заповідальне розпорядження це
по суті заповіт, який містить
визначених спадкоємців та належні їм
частки у майні (грошовому вкладі).

Поряд з цим, ст. 1254 Цивільного кодексу
України передбачена процедурна
можливість заповідача змінити,
скасувати заповіт. При цьому зазначено,
що кожний новий заповіт скасує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед тим; і така
зміна чи скасування проводяться у тому
порядку, який встановлений для
посвідчення заповіту. Інших способів
внести відповідні зміни
законодавством не передбачено.

Тобто є два способи скасування
заповіту:

- скасувати заповіт шляхом вчинення
самостійного одностороннього
правочину - скасування заповіту;

- скласти новий заповіт, який скасує
попередній.

У контексті із спірною по справі
ситуацією слід зазначити, що
розпорядження складене пізніше також
скасовує попереднє.

Аналіз змісту оспорюваних за
предметом позову правочинів свідчить
про те, що на їх підставі, було
кардинально змінено саму основу
заповідальних розпоряджень, тобто ними
було фактично проведено скасування
первісних заповідальних розпоряджень,
шляхом заміни спадкоємця (отримувача
коштів після смерті заповідача).

По відношенню до цього слід зазначити,
що скасування заповіту здійснюється
виключно новим заповітом або
одностороннім правочином про його
скасування. В свою чергу і скасування
заповідальних розпоряджень можливе
лише, шляхом вчинення нових
заповідальних розпоряджень, а не на
підставі оспорюваних за предметом
позову додаткових угод.

Тобто, заповідальне розпорядження
могло бути скасовано або змінено за
допомогою нового розпорядження в
банківській установі. При цьому заява
про необхідність внесення певних
кардинальних змін до заповідальних
розпоряджень, чи про їх скасування,
також мала бути оформленою у тому ж
порядку, що й самі заповідальні
розпорядження. Якщо б була дотримана
вищевказана правова процедура, то нове
заповідальне розпорядження скасувало
б попереднє. Також скасувати або
змінити вчинені ОСОБА_4 заповідальні
розпорядження можна було шляхом
оформлення нового заповіту, в якому
було б вказано про скасування або зміну
конкретного заповідального
розпорядження.

Таким чином, внесення доповнень до
заповідальних розпоряджень ОСОБА_4, в
частині визначення нового отримувача
(розпорядника, спадкоємця коштів)
коштів, а фактично, їх повне скасування,
було проведено у спосіб не
передбачений цивільним
законодавством.

Відповідно до частини першої ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Крім того, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг дієздатності, а
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до частини першої ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення сторонами
(стороною) вимог, які встановленні
частинами першою, третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 названого Кодексу.

За наслідками судового розгляду справи
встановлені фактичні обставини щодо
невідповідності оспорюваних, за
предметом позову, двостороннніх
додаткових угод до заповідальних
розпоряджень правовим приписам, які
містяться в ст.ст. 1228, 1254 Цивільного
кодексу України, що є однозначною
правовою підставою для визнання їх
недійсними у судовому порядку.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати недійсними:

2.1. Додаткову угоду про зміну
заповідального розпорядження від 21
червня 2012 року до Договору про
заощадження №SAMDN2870 від 20.07.2010
року, укладену між ОСОБА_4 та ПАТ КБ
«Приватбанком».

2.2. Додаткову угоду про зміну
заповідального розпорядження від 21
червня 2012 року до Договору про
заощадження №SAMDN1826 від 20.07.2010
року, укладеної між ОСОБА_4 та ПАТ КБ
«Приватбанком».

3. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
учать у справі але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя /підпис/
В.В. Кость

Повний текст
рішення суду виготовлено та підписано
08.10.2014.

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
цивільній справі №2/303/3072/14, яка
зберігається в приміщенні
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області.

Суддя
В.В. Кость