Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №279/6256/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору про спільну
діяльність недійсним, витребування
майна власником із незаконного
володіння та стягнення процентів за
користування ним, відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 10 червня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом.

Зазначав, що 26 вересня 2012 року між ним
та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір
про спільну діяльність. За умовами
даного договору ОСОБА_2 виділяє
орендовану кімнату для ведення
торгової діяльності в АДРЕСА_1. В свою
чергу він забезпечує фінансовими
ресурсами в сумі - 6000 доларів США, які
мають використовуватись на придбання
м'ясної продукції і обладнання та
відкриття торгівельної точки.
Починаючи з дня введення в
експлуатацію об'єкту сторони сплачують
за електроенергію та оренду. Прибуток
від сумісної діяльності
розподіляється щомісячно у наступних
частинах: 50 % прибутку витрачається на
погашення його внеску на суму 3000
умовних одиниць, 50 % залишку ділиться
між сторонами в рівних частках. Після
отримання ним 3000 умовних одиниць
прибуток розподіляється порівну, а все
обладнання і м'ясна продукція є
спільною власністю сторін, яке в разі
припинення сумісної діяльності
ділиться між сторонами в рівних
частинах.

Вважає, що зміст укладеного між
сторонами договору суперечить
положенням статей 1130, 1132 ЦК України,
оскільки відсутня дата його
підписання, через що зазначає, що
правочин не набув чинності, тому є
удаваним.

За наведених обставин ОСОБА_1 просив
визнати недійсним договір про спільну
діяльність від 26 вересня 2012 року;

стягнути з відповідачів 6 000 доларів
США, що відповідає 69 960,00 грн. та
відсотків за користування грошовими
коштами без правової підстави в
розмірі 6,5 облікової ставки НБУ в сумі 4
547,40 грн., а всього - 74 507,40 грн. та 10 000
грн. моральної шкоди, а також понесені
судові витрати.

Рішенням Коростенського місьрайонного
суду Житомирської області від 10 червня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу. Посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове по суті позовних вимог.

Зокрема зазначає, що суд першої
інстанції не звернув уваги, на те, що за
весь час користування відповідачами
його коштами він не одержував будь яких
прибутків від спільної діяльності
відповідно до умов договору. Також
відповідачами не було вчинено жодної
дії щодо виконання умов договору та не
внесено жодних грошових коштів у
спільну діяльність та затрат.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд та вбачається з
матеріалів справи, 26 вересня 2012 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір
про спільну діяльність (а.с.6).

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1
посилався на те, що в порушення ст. 203 ЦК
України зміст укладеного правочину
суперечить ст.ст.1130, 1132 ЦК України, при
його укладенні сторони не дійшли згоди
щодо усіх істотних умов і він не був
спрямований на реальне настання
передбачених ним наслідків, а саме на
здійснення спільної діяльності. Отже
такий правочин є недійсним у
відповідності до ст.215 ЦК України.

Також вказував, що укладений правочин є
удаваним, оскільки був вчинений для
приховання іншого правочину.

Проте, як правильно визнав суд першої
інстанції, такі доводи не ґрунтуються
на матеріалах справи та нормах закону,
що регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
права та інтересу.

За змістом ст.ст. 10, 11 ЦПК України - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

Зокрема, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" -
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Статтею 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов"язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з врахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Отже, свобода договору означає
право громадян або юридичних осіб
вступати чи утримуватися від вступу у
будь-які договірні відносини.

Свобода договору проявляється також у
можливості, наданій сторонам,
визначити умови такого договору.

Договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ст. ст.1130, 1132 ЦК України,
на які посилається позивач, за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить законові.

За договором простого товариства
сторони (учасник) беруть зобов'язання
об'єднати свої вклади та спільно діяти
з метою одержання прибутку або
досягнення іншої мети (ст.1132 ЦК).

Тобто, предметом договору є сумісна
діяльність сторін для досягнення
спільної господарської мети без
створення юридичної особи.

Крім того, вказані норми ЦК
України визначають, що учасниками
договору про спільну діяльність можуть
бути як юридичні, так і фізичні особи, а
також фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Згідно ст.1131 ЦК України
умови договору про спільну діяльність,
у тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

З аналізу встановлених судом обставин
справи та наведених норм закону,
колегія суддів приходить до висновку,
що вирішуючи спір суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що оскаржуваний
договір був укладений сторонами за
взаємною згодою, з метою досягнення
певної мети та з врахуванням інтересів
позивача, відповідає домовленості
сторін, викладеній в ньому, та що під
час укладання договору сторони досягли
всіх істотних умов. Тобто позивачем не
доведено, що умови договору суперечать
актам чинного законодавства.

Крім того, оспорюючи дійсність
договору про сумісну діяльність
позивач як на правову підставу
обґрунтування позову посилалися на ст.
235 ЦК України, при цьому вказуючи на те,
що укладений правочин є удаваним.

Згідно положень ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Отже, підставою для визнання
правочину недійсним відповідно до
зазначеної норми, є вчинення сторонами
правочину для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в
п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» за удаваним правочином
(ст.235 ЦК) сторони умисно оформлюють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Відповідачами у даному випадку
заперечується, що укладеним договором
про сумісну діяльність насправді
встановлювалися інші правовідносини з
позивачем. Крім того, позивач вказуючи,
що укладений правочин є удаваним не
зміг надати пояснень, який правочин
сторони фактично приховали. Тобто
позивачем не доведено, що укладений
правочин є удаваним.

Крім того, доводи позивача, що
оспорюваний договір є удаваним та
умови договору суперечать актам
чинного законодавства суперечать одне
одному, оскільки укладення договору
про сумісну діяльність, який є удаваним
(ст.235 ЦК) виключає можливість його
укладення за умов, що суперечать актам
чинного законодавства (ч.1 ст.203 ЦК).

Виходячи з наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що
правових підстав для визнання
недійсним договору про спільну
діяльність від 26.09.2012 року, укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, стягнення коштів,
відшкодування моральної шкоди з
наведених позивачем підстав у
районного суду не було.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм
матеріального права і
порушення норм процесуального
права, які передбачені нормами ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні, а тому рішення залишається
без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 10 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: