АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 550/197/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3062/14
Головуючий у 1-й інстанції Ланна Я. О.
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційними скаргами фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Чутівського районного суду
Полтавської області від 13 серпня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, третя особа Чутівський
районний центр зайнятості про
встановлення факту перебування в
трудових відносинах та стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,

В С Т А Н О В И Л А
:

Рішенням Чутівського районного суду
Полтавської області від 13 серпня 2014
року позов задоволено частково.

Встановлено факт перебування в
трудових відносинах ОСОБА_2 з фізичною
особою підприємцем ОСОБА_1 в період з 1
лютого 20912 року по 6 лютого 2012 року та з 10
вересня 2012 року по 10 березня 2013 року.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 272 грн. 51 коп.
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період з 1 лютого 2012 року по 6
лютого 2012 року із урахування податку з
доходу фізичних осіб та інших
обов'язкових платежів, 4000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, 220 грн. в
рахунок відшкодування витрат по оплаті
юридичної допомоги та 325 грн. 38 коп.
витрат по проведенню експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 124
грн. 24 коп. судового збору.

В решті в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове про
відмову в задоволенні позову з підстав
порушення норм процесуального та
матеріального, невідповідності
висновків суду фактичним обставинам
справи, що, на його думку, призвело до
невірного вирішення спору.

Погоджуючись з рішенням суду в частині
встановлення факту перебування в
трудових відносинах та не погоджуючись
з рішенням в частині відмови в
задоволенні інших вимог, апеляційну
скаргу подав представник позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який свої доводи
обґрунтовує невідповідністю висновків
суду обставинам справи, невірною
правовою оцінкою доказів по справі,
порушенням норм матеріального права, у
зв'язку з чим просить рішення
скасувати, ухваливши нове про
задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, приходить до
висновку, що останні задоволенню не
підлягають за таких обставин.

Відповідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, 7 лютого 2012
року між фізичною особою підприємцем
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено безстроковий
трудовий договір 1624/200024, який
зареєстровано Чутівським районним
центром зайнятості.

Відповідно до запису в трудовій книжці
позивача від 7 лютого 2012 року, остання
прийнята на роботу до ПП ОСОБА_1,
натомість відомостей про її
звільнення трудова книжка не містить.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд, на підставі наданих доказів,
показань свідка та враховуючи норми
трудового законодавства, що регулюють
спірні відносини, вірно встановив факт
перебування позивача в трудових
відносинах з приватним підприємцем з 1
лютого 2012 року по 6 лютого 2012 року та з 10
вересня 2012 року по 10 березня 2013 року, у
зв'язку з чим стягнув з роботодавця на
користь позивача доведену наданими
позивачем доказами заборгованість по
заробітній платі. Одночасно суд
прийшов до висновку про наявність
підстав для відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушенням
відповідачем законних прав позивача,
які призвели до вимушених змін в
організації її життя.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 24 КЗпП
України трудовий договір укладається,
як правило, в письмовій формі,
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу,
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України
у разі укладення трудового договору
між працівником і фізичною особою
фізична особа або за довіреністю
уповноважена нею особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості за місцем свого
проживання у порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення.

Нормами статей 10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі щодо яких у сторін виникає спір.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, які
встановлюються на підставі пояснень
сторін, показань свідків, письмових
доказів, висновків експертів.

Встановлюючи факт перебування ОСОБА_2 у
трудових відносинах з фізичною особою
- підприємцем ОСОБА_1, суд виходив з
належності та допустимості доказів
вказаного факту та одночасно
відсутності будь-яких доказів у
відповідача на їх спростування,
Зокрема, суд першої інстанції прийняв
до уваги покази свідка ОСОБА_4, яка
працювала з позивачем в магазині
відповідача та пояснила, що остання
фактично була допущена до роботи 1
лютого 2012 року, а в період з 29 по 31 січня
2012 року ОСОБА_2 лише стажувалася.

Враховуючи фактичний початок роботи
позивача на посаді продавця з 1 лютого
2012 року, суд правомірно стягнув з
відповідача заборгованість по
заробітній платі в сумі 272 грн. 51 коп. за
період з 1 лютого 2012 року по 6 лютого 2012
року, виходячи з мінімального розміру
заробітної плати, встановленої
сторонами в трудовому договорі.

Оскільки трудовий договір між сторонам
на момент звернення до суду, не було
розірвано та ОСОБА_2 не звільнена
відповідно до норм трудового
законодавства, місцевий суд правомірно
встановив факт перебування в трудових
відносинах з ПП ОСОБА_1 за період з 10
вересня 2012 року по 10 березня 2014 року.

При цьому, місцевим судом на підставі
вимог ст. 11 ЦПК України було вірно
акцентовано увагу на дотриманні
принципу диспозитивності, зокрема
обов'язку суду розглядати спір в межах
заявлених вимог. Таким чином, судом
розглянуто позовні вимоги щодо факту
перебування в трудових відносинах з
ФОП ОСОБА_1 у визначений позивачем
спірний період - з 29 січня 2012 року по 6.
лютого 2012 року та за період з 10 вересня
2012 року по 10 березня 2014 року, у зв'язку з
чим судом досліджувались обставини,
які стосуються спірних правовідносин
саме за визначений позивачем період.

Крім того, судом вірно встановлено, що
відповідачем не надано жодних належних
та допустимих доказів про звільнення
працівника з 10 вересня 2012 року.

З наданих Чутівським районним центром
зайнятості відомостей, позивач та
відповідач з'являлися до Чутівського
РЦЗ для вирішення питання щодо
розірвання трудового договору 5 жовтня
2012 року, 7 лютого 2013 року та 24 квітня 2013
року, проте згоди по вказаному питанню
не дійшли.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником згідно якої працівник
зобов'язується виконувати роботу
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України,
заробітна плата - це винагорода,
обчислена як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Крім зазначеного, судом першої
інстанції вірно встановлено, що
працівник ОСОБА_2 перебувала в трудових
відносинах з роботодавцем в період з 10
вересня 2012 року по 10 березня 2014 року,
але ніякої роботи в якості продавця в
цей період не виконувала, що не
заперечується сторонами, а відтак
підстав для отримання заробітної
плати як винагороди за виконану роботу
- не має.

Згідно ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Враховуючи недоведеність факту
затримки трудової книжки з вини
роботодавця, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу відповідно до норм
вищевказаної статті.

З підстав фактичного невиконання
роботи в період з 10 вересня 2012 року по 10
березня 2014 року не підлягають вимоги і
про стягнення заборгованості по
відпускних.

Апеляційні скарги не містять нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

Так, не заперечуючи факту не виконання
працівником ОСОБА_2 своєї роботи на
посаді продавця в період з вересня 2012
року по березень 2014 року, апелянт лише
аналізує дії відповідача, який на його
думку умисно створював умови, за яких
позивач була позбавлена можливості
приступити до роботи.

Проте, такі, на думку апелянта,
протиправні дії відповідача в
передбаченому законом порядку
працівником не оскаржувались та
відповідно щодо них суд правових
висновків не робив.

Інше твердження апелянта про
недотримання роботодавцем процедури
зняття з реєстрації трудового договору
в центрі зайнятості, колегія суддів
сприймає критично, оскільки сторони за
участю працівника Чутівського РЦЗ
протягом періоду з жовтня 2012 року по
квітень 2013 року не могли дійти згоди
щодо розірвання трудового договору.

Одночасно не заслуговують на увагу
доводи апелянта ОСОБА_1 про порушення
судом порядку розгляду справи, яка на
його думку, з огляду на вимогу про
встановлення факту перебування в
трудових відносинах, повинна була
розглядатись в порядку окремого
провадження. В даному випадку між
сторонами виник спір в сфері трудових
правовідносин, який повинен
вирішуватись за правилами позовного
провадження.

Також не може погодитись колегія
суддів з доводами апелянта ОСОБА_1 про
відсутність підстав для стягнення з
нього на користь позивача понесених по
справі судових витрат, оскільки в
матеріалах справи є докази фактично
понесених ОСОБА_2 витрат, в тому числі в
якості оплати за проведену по справі
експертизу та витрати на правову
допомогу. Крім того, при вирішенні
питання про розподіл судових витрат
місцевим судом дотримано принципу
пропорційності розміру присуджених
судових витрат розміру задоволених
позовних вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для скасування судового
рішення, яке постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317,
319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Чутівського районного суду
Полтавської області від 13 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді :

З оригіналом згідно.