Номер провадження: 22-ц/785/7834/14
Головуючий у першій інстанції Зудіхін
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання втратившими право
користування житлом та виселення без
надання іншого житла за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення
Суворівського районного суду м. Одеси
від 28 травня 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3
та ОСОБА_4 в якому після збільшення
позовних вимог, просив визнати
відповідачів втратившими право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 у м.Одесі та виселити
їх із вказаної квартири без надання
іншого житла, посилаючись на те, що він
є власником зазначеної квартири,
відповідачі приходяться родичами
колишнього власника та зареєстровані у
квартирі, однак з часу придбання
квартири позивачем відмовляються
звільнити належне йому нерухоме майно,
тому позивач просить суд захистити
його права власника квартири.

Рішенням Суворівського районного
суду м. Одеси від 28 травня 2014 року позов
задоволений. Визнано ОСОБА_3, та ОСОБА_4,
втратившими право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 у м.Одесі.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1 у м.Одесі, без надання іншого
житла.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з зазначеним судовим
рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції посилався на те, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються
мешканцями квартири і зареєстровані у
ній з 15.11.1989 року та 06.12.2002 року.

Квартира АДРЕСА_1 у м.Одесі належить
позивачеві на праві особистої
власності згідно договору
купівлі-продажу від 26.02.2011 року,
квартира придбана у колишнього
власника ОСОБА_5, який зобов'язався
звільнити квартиру та зняти усіх
мешканців з реєстраційного обліку.

На даний час проживання та реєстрація
відповідачів перешкоджає позивачеві у
здійсненні права власності, він не має
можливості використовувати свою
власність для власних потреб,
вимушений нести додаткові витрати по
сплаті комунальних послуг, що
обчислюються відповідно до кількості
зареєстрованих осіб.

Статтею 150 ЖК України
встановлено, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Згідно вимог
ст.319 ЦК України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Ст. 391 ЦК України передбачає,
що власник майна може вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Оскільки відповідачі є мешканцями
житла, яке відчужене його власником у
добровільному порядку, то з моменту
відчуження вони втратили право
користування вказаним житловим
приміщенням і підлягають виселенню.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги надані відповідачкою ОСОБА_4
докази закріплення за нею як за
неповнолітньою особою спірного житла
Розпорядженням Суворовської
райадміністрації №1256р. від 22.11.2002 року,
оскільки Розпорядження не є
правовстановлюючим документом на
квартиру та на час звернення позивача
до суду вона являється повнолітньою
особою.

Відповідачі після відчуження квартири
її власником мешкають за вказаною
адресою без жодних правових підстав,
перешкоджаючи у користуванні своєю
власністю позивачеві.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Колегія вважає, що рішення
суду першої інстанції в частині
виселення відповідачів з квартири
позивача без надання іншого житлового
приміщення є правомірним.

Доводи апеляційної скарги про
несповіщення відповідачів про день та
час розгляду справи, що є на думку
ОСОБА_4 є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції є
помилковим, оскільки ст. 309 ЦПК України
не є підставою для скасування рішення
суду лише з однієї цієї підстави.

Посилання в апеляційній скарзі на
залишення 23.04.2014 року без розгляду
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2
про визнання свідоцтва про право
власності недійсним, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, про
визнання права користування, як на
підставу для скасування рішення суду
першої інстанції є безпідставним,
оскільки зазначена ухвала не оскаржена
і не є предметом розгляду справи.

Інших підстав для скасування рішення
суду першої інстанції в апеляційній
скарзі не зазначено.

Разом з тим колегія вважає, що суд
першої інстанції помилково
задовольнив позовні вимоги в частині
Визнання ОСОБА_3, та ОСОБА_4, втратившими
право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у
м.Одесі. Суд не посилався в рішенні на
будь які норми матеріального права та
не обґрунтовував підстави для визнання
відповідачів втратившими право
користування житловим приміщенням -
спірною квартирою. Позивачем в
позовних вимогах не заявлялися
підстави для визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням з посиланням на
відповідні норми ст. 71, 72 ЖК України,
або ст. 405 ЦК України, які регулюють
порядок визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

На підставі наведеного колегія
виходить за межі доводів апеляційної
скарги та вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині визнання
відповідачів втратившими право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 у м.Одесі підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні зазначених позовних вимог
позивача.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 315, 314, 317
ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково. Заочне рішення
Суворівського районного суду м. Одеси
від 28 травня 2014 року скасувати в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
втратившими право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 у м.Одесі.

Відмовити в задоволенні зазначених
позовних вимог ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич