АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6538/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач - Осіян
О.М. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Глущенко
Н.Г., Пищиди М.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд»

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 20 травня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області,
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області, Орган опіки
та піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради про виселення
та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області,
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області, Орган опіки
та піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, про виселення
та зняття з реєстраційного обліку.

Не погодившись із рішенням суду,
товариство подало апеляційну скаргу, в
якій посилався на порушення судом норм
матеріального права, не врахування
судом обставин у справі, та
безпідставне задоволення позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
необхідно залишити без змін із
наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
спільного рішення правління та
профкому ВАТ «Дніпровськпромбуд» від 16
вересня 1993 року, протокол № 33 ОСОБА_2
було видано ордер № 510 на право
займання з родиною з трьох осіб: ОСОБА_2
- головний наймач, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 -
донька, житлової площі в гуртожитку на
АДРЕСА_1, розміром 23, 2 м2 (а.с. 47).

Згідно висновку про технічний стан
будівельних конструкцій будівлі,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
затвердженого директором НКП
«Стеконік, ЛТД» 23 січня 2006 року,
встановлено, що технічний стан в
приміщеннях віднесено до категорії ІІІ
(непридатне для нормальної
експлуатації) та до категорії ІV
(аварійне) та зроблено висновок, що без
капітального ремонту приміщення не
придатні для житла (а.с. 22-23).

Висновком з обстеження технічного
стану несучих і огороджуючих
конструкцій будівлі житлового будинку
АДРЕСА_1 яке було виконано у лютому 2014
року і затверджено ректором ПДАБіА,
було встановлено, що перетинки, крівля,
дверні і віконні заповнення
знаходяться у задовільному стані,
відповідають категорії К-ІІ;
конструкції крівлі, фундаментів та
стін відповідають категорії ІІІ з
осередками, які потребують поточного і
капітального ремонту; конструкції
міжповерхових і горищних перекриттів
за період експлуатації зазнали
значного фізичного зносу, потребують
капітального ремонту.

Рішенням адміністрації і
профспілкової організації ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 10 червня 2013
року, було ухвалено: у зв'язку з
аварійністю будівлі
санаторію-профілакторію за адресою:
АДРЕСА_1 переселити ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3 із кімнати АДРЕСА_1 в
кімнати АДРЕСА_2 та видати ордер на
житлову площу (а.с. 25).

На підставі рішення адміністрації і
профспілки ПАТ «Дніпровськпромбуд»
від 10 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_2 було
видано ордер № 1687 від 10 червня 2013 року
на житлові приміщення у гуртожитку та
надано право займати, з родиною з
чотирьох осіб, житлову площу у
гуртожитку АДРЕСА_2, розміром 17,2 м2 та
кімната НОМЕР_1 розміром 17,5 м2.

Відмовляючи у задоволені позову суд
виходив із наступного.

Звертаючись до суду із вказаним
позовом, позивач просив суд в виселити
відповідачів із займаного ними
приміщення. Разом з цим, судом
встановлено, що таке спірне приміщення
має статус нежитлового. Такий висновок
суду обґрунтований сукупністю
письмових доказів.

Згідно плану приватизації орендного
підприємства «Дніпровськпромбуд»,
затвердженого начальником
Регіонального відділення Фонду
держмайна України по
Дніпропетровській області 7 серпня 1995
року, приміщення за адресою: АДРЕСА_1, не
відноситься до категорій житлові
будинки та гуртожитки. Зазначена
будівля є об'єктом
соціально-побутового значення,
створеного за рахунок фонду
соціального розвитку, та має статус
санаторію-профілакторію. Актом
передачі державного нерухомого майна у
статутний фонд ВАТ
«Дніпровськпромбуд», правонаступником
якого, відповідно до Статуту є ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998
року, затвердженого заступником
начальника Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 24 червня 1998
року, будівля за адресою: АДРЕСА_1
передавалася до статутного фонду
підприємства, як
санаторій-профілакторій (а.с. 14).

Також реєстраційним посвідченням на
об'єкти нерухомого майна, які належать
юридичним особам, від 4 лютого 1999 року
ДБТІ посвідчено, що частина будівлі
санаторію-профілакторію під літ. А-4
загальною площею - 3 549,8 м2, розташована
за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за
ВАТ «Дніпровськпромбуд»,
правонаступником якого є ПАТ
«Дніпровськпромбуд», на праві
колективної власності на підставі
наказу № 12/01-3ВП регіонального відділу
ФДМ України по Дніпропетровській
області, акт передачі нерухомого майна
від 24 червня 1998 року. Об'єкт АДРЕСА_1
складається з частини будівлі
санаторію-профілакторію літ. А-4: підвал
- поз. 1-5, 12-32; перший поверх - поз. 6-19, 22-34,
42-47; другий поверх - поз.1-33; третій
поверх - поз. 33а, 34-38, 40-67, 68а; четвертий
поверх - поз. 68-п (а.с. 21).

Згідно технічного паспорта з
реєстровим номером № 9501779 від 23 липня
2007 року частина будівлі за адресою:
АДРЕСА_1 є санаторієм-профілакторієм, а
кімната НОМЕР_2, площею 29,6 м2, є кімнатою
відпочинку (а.с. 15-17).

Тому суд прийшов до висновку, що
зайняте відповідачами приміщення не
віднесене до житлового фонду, як
наслідок є нежитловим, а відтак до
правовідносин із приводу володіння та
користування таким спірним майном слід
застосовувати норми цивільного, а не
житлового законодавства.

Цей висновок суд зробив із врахуванням
правових позицій Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, викладених в ухвалі Судової
палати з цивільних справ від 06 лютого
2013 року по справі № 6-47321 св 12, за
позовом ПАТ «Дніпропетровськпромбуд»»
до ОСОБА_6 з тотожними даній цивільній
справі предметом та підставою позову.

Суд зазначив, що виселення є способом
захисту порушеного житлового, а не
цивільного права, та передбачений
виключно нормами нормативно-правових
актів, зокрема ЖК України, які
регламентують суспільні відносини, що
склалися із приводу користування
виключно житловими приміщеннями.
Способи захисту цивільних прав
передбачені у статті 16 Цивільного
кодексу України..

Таким чином, врегулювання спірних
правовідносин, що виникли між
сторонами по даній цивільній справі,
нормами виключно цивільного
законодавства, позбавлення права
користування майном у вигляді
нежитлового приміщенням може
відбуватись шляхом пред'явлення
негаторного позову щодо усунення
перешкод у здійсненні власником права
користування та розпорядження таким
майном, а не позову про виселення осіб.

Суд не взяв до уваги посилання позивача
в описовій частині позову на ст.ст. 319, 322
ЦК України, оскільки суд, керуючись
принципом диспозитивності цивільного
судочинства, розглянув справу виключно
в межах позовних вимог, заявлених
сторонами (ст. 11 ЦПК України). Оскільки
предмет даного позову відображає
волевиявлення позивача щодо
застосування до відповідачів способу
захисту права, яке врегульоване
житловим, а не цивільним,
законодавством, а тому суд розглянув
цивільну справу виключно в контексті
таких позовних вимог.

Суд зазначив, що представнику позивача
було роз'яснено право на зміну підстави
та предмету позову, однак позивач (його
представник) вказаним правом не
скористалися, наполягали на розгляду
позову із предметом такого позову щодо
виселення відповідачів із спірного
нежитлового приміщення.

З огляду на викладене та встановивши,
що ст. 16 ЦК України не передбачено
такого способу захисту цивільних прав
як виселення, суд прийшов до висновку,
що зазначені вимоги позивача в обраний
ним спосіб захисту порушеного права не
підлягають задоволенню, оскільки
обраний спосіб захисту порушеного
права є підставою для відмови в позові.

Стосовно частини позовної вимоги про
вселення відповідачів до житлових
кімнат у будівлі гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 суд
зазначив наступне.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 03
вересня 2012 року, яке постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 27 листопада 2012
року і постановою Вищого
господарського суду України від 5
березня 2013 року було залишено без змін,
ПАТ «Дніпровськпромбуд» було
зобов'язано передати до комунальної
власності територіальної громади в
особі Дніпропетровської міськради
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2 а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську
міськраду зобов'язано прийняти до
комунальної власності територіальної
громади від ПАТ «Дніпровськпромбуд»
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2 а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд». На теперішній час
зазначене рішення знаходиться на
стадії виконання в Управлінні ДВС
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області.

Також згідно довідки № 1-14/9-137 від 10
червня 2013 року будівля гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 є
державною власністю і знаходиться на
балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд» (а.с. 6).

Форму спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.86 N 208, при цьому
ордер на жилу площу в гуртожитку
дійсний протягом 30 днів.

Зазначені обставини свідчать про те, що
станом на час розгляду справи по суті
такий ордер на поселення відповідачів
втратив чинність, безпосередньо
позивач не є власником гуртожитку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2 та не
є адміністрацією підприємства, де
працюють відповідачі, у зв'язку з чим не
має повноважень розпоряджатись такими
житловими приміщеннями. У зв'язку з чим
виданий ПАТ «Дніпровськпромбуд» ордер
на поселення до такого гуртожитку не
породжує для сторін спору певних
юридичних прав та обов'язків, у тому
числі прав відповідачів на зайняття
житлових кімнат, ні обов'язку для
позивача по наданню їм житлових кімнат
у будівлі гуртожитку, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_2 Відтак позов в
означеній частині не ґрунтується на
вимогах закону.

Також суд не погодився із доводами
представника позивача щодо
необхідності відселення відповідачів
із спірного приміщення начебто у
зв'язку із аварійності такої будівлі.

Відповідно до ст.7 ЖК України,
непридатні для проживання жилі будинки
і жилі приміщення переобладнуються для
використання в інших цілях або такі
будинки зносяться за рішенням
виконавчого комітету обласної, міської
(міста республіканського
підпорядкування) Ради народних
депутатів. Порядок обстеження стану
жилих будинків з метою встановлення їх
відповідності санітарним і технічним
вимогам та визнання жилих будинків і
жилих приміщень непридатними для
проживання встановлюється Радою
Міністрів Української РСР.

Згідно Постанови Ради Міністрів
Української РСР від 26 квітня 1984 року за
№ 189 "Про порядок обстеження стану
жилих будинків з метою встановлення їх
відповідності санітарним та технічним
вимогам та визнання жилих будинків і
жилих приміщень непридатними для
проживання", яка є чинною на теперішній
час, в пункті 5 якої передбачено, якщо
під час обстеження стану жилих
будинків буде виявлено
невідповідність санітарним і
технічним вимогам цих будинків (жилих
приміщень), яку можливо і доцільно
усунути шляхом проведення
капітального ремонту,
житлово-експлуатаційна організація
вирішує в установленому порядку
питання про проведення такого ремонту.

В разі неможливості або недоцільності
проведення капітального ремонту
житлово-експлуатаційна організація
вносить до виконкому районної, міської,
районної у місті Ради народних
депутатів пропозицію про визнання
жилого будинку (жилого приміщення)
таким, що не відповідає вказаним
вимогам і є непридатним для проживання.
При цьому додаються такі документи: а)
акт обстеження стану жилого будинку з
відповідним висновком; б) технічний
паспорт жилого будинку з даними про
його фізичну зношеність; в) висновок
проектної або науково-дослідної
організації (при необхідності) щодо
технічного стану жилого будинку
(жилого приміщення) та про неможливість
або недоцільність проведення
капітального ремонту будинку (жилого
приміщення); г) висновок органу або
закладу санітарно-епідеміологічної
служби щодо відповідності жилого
будинку (жилого приміщення) санітарним
вимогам.

Для обстеження стану жилих будинків,
зазначених в абзаці другому пункту 5
цього Положення, виконавчий комітет
відповідної місцевої Ради народних
депутатів призначає комісію в такому
складі: заступник голови виконавчого
комітету місцевої Ради (голова
комісії), начальник управління
(відділу) житлового (комунального)
господарства виконавчого комітету
місцевої Ради (заступник голови
комісії), представник органу або
закладу санітарно-епідеміологічної
служби, представник відділу
(управління) у справах будівництва і
архітектури виконавчого комітету
місцевої Ради або районний архітектор,
представник органу державного
пожежного нагляду, депутат місцевої
Ради, інженер житлово-експлуатаційної
організації (секретар комісії),
представник громадського будинкового
комітету.

В матеріалах справи міститься лише акт,
затверджений рішенням Виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 17.02.2006 року
за № 189 відповідно до змісту якого
аварійним визнано лише приміщення
кухні ІІ поверху, а не приміщення в
цілому, та рекомендовано ПАТ
«Дніпровськпромбуд» вжити заходів
щодо термінової розгрузки конструкцій
міжповерхового перекриття першого
поверху.

Тобто займане відповідачами
приміщення не визнано таким, що не
придатне для проживання. Безпосередньо
висновок з обстеження технічного стану
несучих і огороджуючих конструкцій
будівлі житлового будинку АДРЕСА_1 який
був виконаний у лютому 2014 року не може
підмінювати собою відповідний акт
виконавчих комітетів органів
місцевого самоврядування щодо
визнання будівлі аварійною та
непридатною її для проживання.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти
відповідачів з реєстраційного обліку у
спірному приміщенні, то суд вважав, що
така позовна вимога не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

В даному випадку судом рішення про
усунення позивачем перешкод в
користуванні таким спірним
приміщенням не ухвалювалось, окрім
цього судом встановлено, а позивачем
визнано, що до вказаного відповідача
(Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області) з приводу
зняття з реєстрації позивач також не
звертався, тому вимоги про зняття такої
особи з реєстрації, є такими, що
заявлені передчасно та без належних на
те підстав, та за відсутності спору між
позивачем та таким відповідачем.

За вказаних обставин та приписів
чинного законодавства України, суд
прийшов до висновку, що у даному
випадку відсутні правові підстави для
ухвалення судового рішення про
задоволення позовних вимог.

У зв'язку із відмовою у задоволенні
позову судові витрати у суд відніс на
рахунок позивачів, відповідно до вимог
ст. 88 ЦПК України.

Не можуть бути підставою для
скасування судового рішення та
задоволення позову доводи апеляційної
скарги про те, що: приміщення, яке
займають відповідачі не є житловим
фондом; це приміщення знаходиться в
аварійному стані; безпідставні
висновки суду, про відсутність
повноважень у позивача на видачу
ордера; а правовідносини між сторонами
регулюються цивільним, а не житловим
законодавством.

Суд обґрунтовано встановив, що спірне
приміщення, де проживають відповідачі,
має статус нежитлового.

Ці висновки підтверджені планом
приватизації орендного підприємства
«Дніпровськпромбуд», затвердженого
начальником Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 7 серпня 1995
року, де зазначено, що приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 не відноситься до
категорій житлові будинки та
гуртожитки, актом передачі державного
нерухомого майна у статутний фонд ВАТ
«Дніпровськпромбуд», правонаступником
якого, відповідно до Статуту є ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998
року, затвердженого заступником
начальника Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 24 червня 1998
року, відповідно до якого будівля за
адресою: АДРЕСА_1 передавалася до
статутного фонду підприємства, як
санаторій-профілакторій (а.с. 14).

Це підтверджено реєстраційним
посвідченням на об'єкти нерухомого
майна від 4 лютого 1999 року щодо частини
будівлі санаторію-профілакторію під
літ. А-4 загальною площею - 3 549,8 м2,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрованої за ВАТ
«Дніпровськпромбуд», правонаступником
якого є ПАТ «Дніпровськпромбуд», на
праві колективної власності на
підставі наказу № 12/01-3ВП регіонального
відділу Фонду державного майна України
по Дніпропетровській області, акт
передачі нерухомого майна від 24 червня
1998 року. Згідно технічного паспорта з
реєстровим номером № 9501779 від 23 липня
2007 року частина будівлі за адресою:
АДРЕСА_1 є санаторієм-профілакторієм, а
кімната НОМЕР_2 площею 29,6 м2, є кімнатою
відпочинку (а.с. 15-17).

Цей висновок підтверджений і ухвалою
Судової палати з цивільних справ від 06
лютого 2013 року по справі № 6-47321св12, за
позовом ПАТ «Дніпропетровськпромбуд»»
до ОСОБА_6 із тотожними даній цивільній
справі предметом та підставою позову.

Відносно позовних вимог про вселення
відповідачів до житлових кімнат у
будівлі гуртожитку, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2 суд врахував, що
рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 03
вересня 2012 року, яке постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 27 листопада 2012
року і постановою Вищого
господарського суду України від 5
березня 2013 року було залишено без змін,
ПАТ «Дніпровськпромбуд» було
зобов'язано передати до комунальної
власності територіальної громади в
особі Дніпропетровської міськради
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2 а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську
міськраду зобов'язано прийняти до
комунальної власності територіальної
громади від ПАТ «Дніпровськпромбуд»
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2 а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд». На теперішній час
зазначене рішення знаходиться на
стадії виконання в Управлінні ДВС
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області.

Згідно довідки № 1-14/9-137 від 10 червня 2013
року будівля гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 є
державною власністю і знаходиться на
балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд» (а.с. 6).

Форму спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.86 N 208, при цьому
ордер на жилу площу в гуртожитку
дійсний протягом 30 днів.

Тому суд обґрунтовано вказав на те, що
станом на час розгляду справи по суті
такий ордер на поселення відповідачів
втратив чинність, безпосередньо
позивач не є власником гуртожитку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2 та не
є адміністрацією підприємства, де
працюють відповідачі, у зв'язку з чим не
має повноважень розпоряджатись такими
житловими приміщеннями. У зв'язку з чим
виданий ордер на поселення до такого
гуртожитку не породжує для сторін
спору певних юридичних прав та
обов'язків, у тому числі прав
відповідачів на зайняття житлових
кімнат, ні обов'язку для позивача по
наданню їм житлових кімнат у будівлі
гуртожитку, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_2

Суд обґрунтовано не погодився із
доводами позивача щодо необхідності
відселення відповідачів із спірного
приміщення у зв'язку із аварійністю
цієї будівлі, посилаючись на приписи
ст.7 ЖК України, Постанови Ради
Міністрів Української РСР від 26 квітня
1984 року за № 189 "Про порядок обстеження
стану жилих будинків з метою
встановлення їх відповідності
санітарним та технічним вимогам та
визнання жилих будинків і жилих
приміщень непридатними для
проживання", та зазначив, що в
матеріалах справи міститься лише акт,
затверджений рішенням виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 17.02.2006 року
за № 189 відповідно до змісту якого
аварійним визнано лише приміщення
кухні ІІ поверху, а не приміщення в
цілому, та рекомендовано ПАТ
«Дніпровськпромбуд» вжити заходів
щодо термінової розгрузки конструкцій
міжповерхового перекриття першого
поверху.

Тобто займане відповідачами
приміщення не визнано таким, що не
придатне для проживання. А тому
висновок з обстеження технічного стану
будівлі житлового будинку АДРЕСА_1 який
був виконаний у лютому 2014 року, не може
підмінювати собою відповідний акт
виконавчих комітетів органів
місцевого самоврядування.

Також суд зазначив, що виселення є
способом захисту порушеного житлового,
а не цивільного права, та передбачений
виключно нормами нормативно-правових
актів, зокрема ЖК України, які
регламентують суспільні відносини, що
склалися із приводу користування
виключно житловими приміщеннями.
Способи захисту цивільних прав
передбачені у статті 16 Цивільного
кодексу України..

Обґрунтованим є висновок про те, що
позбавлення права користування майном
у вигляді нежитлового приміщенням може
відбуватись шляхом пред'явлення
негаторного позову щодо усунення
перешкод у здійсненні власником права
користування та розпорядження таким
майном, а не позову про виселення осіб.

Суд не взяв до уваги посилання позивача
на ст.ст. 319, 322 ЦК України, оскільки,
розглянув справу виключно в межах
позовних вимог, заявлених сторонами.
Предмет цього позову відображає
волевиявлення позивача щодо
застосування до відповідачів способу
захисту права, яке врегульоване
житловим, а не цивільним,
законодавством, а тому суд розглянув
цивільну справу виключно в контексті
таких позовних вимог.

Тому встановивши, що ст. 16 ЦК України не
передбачено такого способу захисту
цивільних прав як виселення, суд
прийшов до обґрунтованого висновку, що
зазначені вимоги позивача та обраний
ним спосіб захисту порушеного права не
підлягають задоволенню.

Крім того, рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 липня
2012 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 травня 2011 року
та додаткове рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 листопада 2011 року скасовані, та у
задоволенні позову Відкритого
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про виселення та
зняття із реєстрації за цією ж адресою
було відмовлено. Вказане рішення
апеляційного суду набрало законної
сили.

Таким чином, приведені у апеляційній
скарзі доводи та надані докази не
спростовують висновки суду, зазначені
у судовому рішенні, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із
моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів із моменту
проголошення.

Судді: