Номер провадження: 22-ц/785/8080/14
Головуючий у першій інстанції Івченко
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Шостої Одеської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_3 про
тлумачення заповіту та про визнання
спадкоємцем за заповітом, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 червня 2014 року,

встановила:

Позивач звернулася до суду з уточненою
позовною заявою до Шостої Одеської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_3
про тлумачення заповіту та про
визнання спадкоємцем за заповітом,
мотивуючи свої вимоги тим, що в
заповіті, складеного ОСОБА_4 від 15.07.2005
року була допущена помилка при
складанні його тексту щодо номеру
будинку, в якому знаходиться квартира,
яка належала ОСОБА_4, та яку вона
заповіла позивачу. При зверненні до
нотаріальної контори їй було
відмовлено у зв'язку з розбіжностями,
які містяться в правовстановлюючих
документах та заповіті в частині
номеру будинку і рекомендовано
звернутися до суду.

Представник позивача в судовому
засіданні уточнені позовні вимоги
підтримав та просив задовольнити
уточнену позовну заяву у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні уточнені позовні вимоги
позивача не визнала посилаючись на те,
що при складанні заповіту на ім'я
ОСОБА_2, ОСОБА_4 навмисне зазначила
адресу, за якою квартира їй на праві
власності не належить, настання
правових наслідків не бажала, а тому
заповіт є нікчемним. Також представник
відповідача вважає, що позивачем були
пропущені строки позовної давності на
звернення до суду з відповідним
позовом без поважних на те причин. В
своїх поясненнях представник
відповідача звернув увагу суду на те,
що позивач вже зверталася до суду з
аналогічним позовом який був
розглянутий по суті та ухвалене
рішення Приморським районним судом м.
Одеси під головуванням судді Ільченко
Н.А. про задоволення позовних вимог.
Рішенням Апеляційного суду Одеської
області, вказане рішення було
скасоване, як таке, що було винесене з
порушенням норм процесуального права.

Представник відповідача шостої
Одеської державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
надав до суду заяву з проханням справу
розглянути у його відсутність.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 23 червня 2014 року позов
задоволений частково. Заповіт ОСОБА_4
від 15.07.2005 року тлумачений таким чином:
«Я ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1,
в селі Азово, Таврицького району,
Омської області, Російська Федерація
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1), та
проживаю в АДРЕСА_1, на випадок моєї
смерті роблю таке розпорядження: -
належну мені квартиру АДРЕСА_1,
заповідаю ОСОБА_2 (російською мовою
ОСОБА_2), 1979 року народження.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції від
23.06.2014 року виправлено описку в
резолютивній частині судового рішення,
відповідно до якої правильним вважати -
«Заповіт ОСОБА_4 від 15.07.2005 року
тлумачений таким чином: «Я ОСОБА_4, яка
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, в селі Азово,
Таврицького району, Омської області,
Російська Федерація (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), та проживаю в АДРЕСА_1, на
випадок моєї смерті роблю таке
розпорядження: - належну мені квартиру
АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_2 (російською
мовою ОСОБА_2), 1979 року народження».

Не погодившись з рішенням суду
від 23 червня 2014 року ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що рішення ухвалено з порушенням
норм матеріального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції посилався на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яку вона
заповідала ОСОБА_2.

Згідно тексту заповіту від 15.07.2005 року
зазначено наступне: «Я ОСОБА_4, яка
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, в селі Азово,
Таврицького району, Омської області,
Російська Федерація (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), та проживаю в АДРЕСА_1, на
випадок моєї смерті роблю таке
розпорядження: - належну мені квартиру
АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_2 (російською
мовою ОСОБА_2), 1979 року народження.

Позивач після смерті ОСОБА_4 у
визначений законом строк звернулася до
Шостої одеської нотаріальної контори
для прийняття спадщини за заповітом.

Згідно листа Шостої Одеської
нотаріальної контори від 25.02.2009 року за
вихідним №349/01-14, позивачу було
відмовлено у видачі свідоцтва на право
власності за заповітом у зв'язку з тим,
що у заповіті та у правовстановлюючих
документах є розбіжності а саме: у
правовстановлюючих документах
зазначена квартира АДРЕСА_1, а у
заповіті, посвідченому приватним
нотаріусом Шостої Одеської
нотаріальної контори ОСОБА_6 15.07.2005 року
за р.№5-1951, зазначена квартира, що
знаходиться в АДРЕСА_1 та роз'яснено
позивачу її право на звернення до
районного суду м. Одеси, якщо вона
вважає, що була допущена помилка.

ОСОБА_4 на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на житло, виданого
Управлінням Житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів від
14.09.1993 року на підставі розпорядження
органу приватизації від 14.09.1993 року
№20207 та зареєстровано і записано в
реєстрову книгу за №8-1545.

12.01.2009 року ОСОБА_3 звернувся до Шостої
державної нотаріальної контори та
просив видати йому свідоцтво про право
власності на спадщину за законом, яка
відкрилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_4, а саме: на квартиру АДРЕСА_1,
грошові вклади, які зберігаються у ВАТ
«Державний ощадний банк України, а
також на інше майно, де б воно не
знаходилось та з чого б воно не
складалось.

26.05.2009 року державним нотаріусом Шостої
державної нотаріальної контори
Лєсогоровим Д.О., було видане свідоцтво
про право на спадщину за законом
ОСОБА_3, що складається з грошових
вкладів з усіма належними відсотками,
індексаціями та компенсаціями, що
знаходиться на зберіганні в філії
відділення №7860/0307 ВАТ «Державний
ощадний банк України».

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6, підтвердила свої покази, надані
нею в судовому засіданні при розгляді
цивільної справи за позовною заявою
ОСОБА_2 до Шостої одеської нотаріальної
контори про тлумачення заповіту під
головуванням судді Ільченко Н.А. та
пояснила, що на день складання ОСОБА_4
заповіту, а саме 15.07.2005 року займала
посаду державного нотаріуса Шостої
державної нотаріальної контори, яка до
неї звернулась з проханням посвідчення
заповіту, згідно якого належну їй
квартиру АДРЕСА_1 бажає заповісти
ОСОБА_2, однак будь-яких
правовстановлюючих документів надано
не було. Також свідок пояснив, що нею
дійсно було допущено технічну помилку
в тексті при нотаріальному оформленні
заповіту щодо номеру будинку замість
будинку під номером 25 «а», нею вказано
було будинок під номером 21 «а». Свідок
ОСОБА_6 також підтвердила ту обставину,
що дійсно волевиявлення ОСОБА_4 було
направлене на настання правових
наслідків при складанні спірного
заповіту.

Відповідно до ст.213 ЦК України, зміст
правочину може бути витлумачений
стороною.

На вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину
беруться до уваги однакове для всього
змісту правочину значення слів і
понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять,
а також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими
частиною третьою цієї статті, немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Відповідно до ст.1256 ЦК України, у разі
спору між спадкоємцями тлумачення
заповіту здійснюється судом
відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Враховуючи те, що позивач на протязі
тривалого часу намагалась поновити
своє порушене право, що
підтверджується матеріалами справи,
суд першої інстанції вважав, що строки
звернення до суду з відповідним
позовом не були пропущені позивачем.

Суд першої інстанції зазначив, що
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання
спадкоємцем за заповітом задоволенню
не підлягають оскільки визначення кола
спадкоємців у тому числі і за заповітом
здійснюється в загальному порядку,
передбаченому чинним законодавством
України.

З зазначеними висновками суду
першої інстанції колегія не
погоджується.

Відповідно до ст.1256 ЦК України, у разі
спору між спадкоємцями тлумачення
заповіту здійснюється судом
відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правомірно
посилався на ст. 213 ЦК України
відповідно до якої, на вимогу однієї
або обох сторін суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину.

При тлумаченні змісту правочину
беруться до уваги однакове для всього
змісту правочину значення слів і
понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять,
а також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими
частиною третьою цієї статті, немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яку вона
заповідала ОСОБА_2.

Згідно тексту заповіту від 15.07.2005 року
зазначено наступне: «Я ОСОБА_4, яка
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, в селі Азово,
Таврицького району, Омської області,
Російська Федерація (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), та проживаю в АДРЕСА_1, на
випадок моєї смерті роблю таке
розпорядження: - належну мені квартиру
АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_2 (російською
мовою ОСОБА_2), 1979 року народження.

Суд першої інстанції не звернув увагу
на те, що зміст заповіту містить
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів та
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, порівнянний з
відповідною частиною правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, наміром сторони правочину.

Заповіт був складений ОСОБА_4 15.07.2005
року,

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Якщо в тексті заповіту була припущена
помилка, то ОСОБА_4 на протязі більше
ніж три роки мала можливість усунути
зазначену помилку шляхом звернення до
нотаріальної контори для внесення змін
у заповіт складений 15.07.2005 року, або
складенням нового заповіту.

Посилання позивача на наявність
помилки в тексті заповіту не є
підставою для його тлумачення
відповідно до положень ст. ст. 213, 1256 ЦК
України, оскільки як зазначалося вище
помилки у правочині виправляються за
заявою сторони у правочині.

В зв'язку з наведеним, колегія вважає,
що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги про
тлумачення заповіту задоволенню не
підлягають.

Враховуючи те, що вимоги ОСОБА_2 про
визнання спадкоємцем за заповітом є
похідними від заявлених нею позовних
вимог про тлумачення заповіту, тому
вимоги ОСОБА_2 про визнання спадкоємцем
за заповітом задоволенню не
підлягають. Крім того колегія вважає,
що суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні зазначених позовних вимог
правомірно посилався на те, що
визначення кола спадкоємців у тому
числі і за заповітом здійснюється в
загальному порядку, передбаченому
чинним законодавством України.

На підставі наведеного колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні заявлених ОСОБА_2
позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 315, 314, 317
ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити. Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 червня 2014
року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до Шостої Одеської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_3 про
тлумачення заповіту та про визнання
спадкоємцем за заповітом.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді

О.А. Ступаков

В.А.
Станкевич

О.Д. Варикаша