Справа № 367/2265/14-ц Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/5370/14 Доповідач у 2 інстанції
СліпченкоКатегорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В.,Олійника В.І.,

при секретарі: Химинець Н.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 10
червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 (надалі Позивач)
звернувся з вищенаведеним позовом,
який обґрунтовував тим, що 01 грудня 2010
року він уклав з ОСОБА_1
(далі-Відповідач) договір позики. За
умовами договору позики він передав
Відповідачу кошти в сумі 214 326 грн., які
останній повинен був повернути до
25.12.2010 року. Зобов'язання відповідачем
не виконано, тому просив стягнути з
Відповідача на його користь борг за
договором позики в сумі 214 326 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 10 червня 2014
року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просили скасувати рішення і ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, а також вирішити питання щодо
судових витрат.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги знайшли підтвердження в
судовому засіданні.

З таким висновком місцевого суду
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 грудня 2010 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1
договір позики. За умовами договору
позики ОСОБА_2 передав Відповідачу
кошти в сумі 214 326 грн., які останній
повинен був повернути до 25.12.2010 року.

Також встановлено, що в обумовлений
строк Відповідач борг не повернув, що
підтверджується договором позики від
01.12.2010 року (а.с.2).

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в підтвердження позову надав
суду лише ксерокопії документів (а.с.
2-3).

Відповідно до частини першої статті 60,
частини третьої статті 10 ЦК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд у разі недостатності доказів
відповідно до вимог частини четвертої
статті 10, частини першої статті 31,
частини першої статті 137 ЦПК України
повинен вжити заходів та сприяти
сторонам у здійсненні їх прав для
всебічного й повного з'ясування
обставин справи.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виник спір.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК
України суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 2 постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1976
року "Про судове рішення" відповідно до
принципу безпосередності судового
розгляду рішення може бути
обґрунтоване лише тими доказами, які
одержані у визначеному законом порядку
і перевірені в тому судовому засіданні,
в якому ухвалюється рішення.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Згідно зі ст. 138 ЦПК України оригінали
письмових доказів до набрання судовим
рішенням законної сили повертаються
судом за клопотанням осіб, які їх
подала, якщо це можливо без шкоди для
розгляду справи. У справі залишається
засвідчена суддею копія письмового
доказу.

Колегією суддів установлено, що
звертаючись до суду з позовом
Позивачем надано лише копія договору
позики та вказані вимоги не виконано.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається що відповідачка належним
чином не повідомлена про час та місце
розгляду справи.

Згідно з правилами ч. ч. 1, 4, 9 ст. 74 ЦПК
України судові виклики здійснюються
судовими повістками про виклик. Судова
повістка про виклик повинна бути
вручена з таким розрахунком, щоб особи,
які викликаються, мали достатньо часу
для явки в суд і підготовки до участі в
судовому розгляді справи, але не
пізніше ніж за три дні до судового
засідання. Відповідач, зареєстроване
місце проживання (перебування),
місцезнаходження чи місце роботи якого
невідоме, викликається в суд через
оголошення у пресі. З опублікуванням
оголошення про виклик відповідач
вважається повідомленим про час і
місце розгляду справи. На ці випадки
поширюється правило частини четвертої
цієї статті.

У зв'язку із вищевикладеним розгляд
справи за відсутності учасника
процесу, щодо якого немає відомостей
про вручення йому судової повістки, є
порушенням ст. 129 Конституції України
та ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
від 04 листопада 1950 року, яка набрала
чинності для України з 11 вересня 1997
року, та відповідно до ст. 9 Конституції
України є частиною національного
законодавства України, передбачено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку належним і
безстороннім судом, встановленим
законом

Зокрема, у пункті 24 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Надточій проти України" та
пункті 23 рішення Європейського суду з
прав людини у справі "Гурепка проти
України № 2" наголошується на принципі
рівності сторін одному із складників
ширшої концепції справедливого
судового розгляду, який передбачає, що
кожна сторона повинна мати розумну
можливість відстоювати свою позицію у
справі в умовах, які не ставлять її в
суттєво менш сприятливе становище в
порівнянні з опонентом.

Таким чином, не можна вважати, що суд
першої інстанції дотримався вимог щодо
належного повідомлення відповідача
про час та місце розгляду справи
відповідно до вимог ст. ст. 74 -76 ЦПК
України, чим, окрім іншого, порушено і
вимоги ст. 6 Європейської Конвенції з
прав людини та основоположних свобод
про доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224
ЦПК України суд може здійснити заочний
розгляд справи лише у разі повторної
неявки в судове засідання відповідача,
повідомленого належним чином і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними.

Таким чином колегія суддів вважає, суд
першої інстанції в порушення вимог ч.5,
ч.9 ст.74, ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України
безпідставно здійснив заочний розгляд
справи, чим позбавив відповідача права
прийняти участь у розгляді позову,
надати свої заперечення та докази.

Окрім того судом першої інстанції були
порушені вимоги ст. 232 ЦПК України щодо
з'ясування поважності причин неявки
відповідача у судове засідання, а також
безпідставно відмовлено у дослідженні
заявлених відповідачем доказів (заява
про сплив позовної давності), що мають
істотне значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ухвалене судом першої
інстанції заочне рішення суперечить
положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України,
відповідно до якої заочне рішення може
бути ухвалене судом у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними.

Крім того, колегія суддів погоджується
з доводами апеляційної скарги про
пропуск строку позовної давності
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач подав клопотання про
застосування строку давності після
ухвалення заочного рішення, а саме у
суд апеляційної інстанції вказавши про
цю обставину в апеляційній скарзі та
обґрунтовував причину не надання
такого клопотання при вирішенні справи
судом першої інстанції, оскільки був
неналежним чином повідомлений про час
та місце розгляду справи.

Оскільки відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення, така заява може бути
подана в суді апеляційної інстанції
тільки за умови неналежного
повідомлення сторони про розгляд
справи в суді першої інстанції, що
перешкодило цій особі скористатися
своїм правом на подачу такої заяви суду
першої інстанції. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки
встановлено неналежне повідомлення
відповідача при розгляді справи судом
першої інстанції що відповідно
перешкодило цій особі скористатися
своїм правом на подачу такої заяви суду
першої інстанції.

Крім того, згідно з п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судове рішення у цивільній справі" від
18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З матеріалів справи також вбачається,
що початок перебігу строку звернення
позивача за захистом порушеного права
є 01.12.2010 року, а звернувся останній з
позовом 25.04.2014 року, - поза межами
встановленого законом строком
позовної давності.

За наведених підстав, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем
пропущена позовна давність,
передбачена ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК
України, а тому відсутні правові
підстави для задоволення позову.

При вирішенні справи суд першої
інстанції на вищенаведені порушення
увагу не звернув та всупереч наведених
норм матеріального та процесуального
закону дійшов до неправомірного
висновку про задоволення позову.

Оскільки допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, відповідно до пункту 4 частини 1
статті 309 ЦПК України оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухвалення нового рішення про відмову у
позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 10 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання ним законної
сили.

Головуючий:

Судді: