Справа № 465/1000/14
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/4720/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретарі -
Олексів О.А., Іванова О.О.

з участю представників апелянта -
прокурора Лещук Т.І. та

представника Львівськолї міськї ради -
Гринихи Х.А.

позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

відповідача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Прокуратури
Франківського району м. Львова на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання права спільної сумісної
власності на гараж,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права
спільної сумісної власності на гараж -
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право
спільної сумісної власності на гараж
під літерою Б-1 площею 18,4 кв.м. на
АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила Прокуратура
Франківського району м.Львова в
інтересах Львівської міської ради.

В обґрунтування апеляційної скарги
поcилається на те, що оскаржуване
рішення є незаконним та підлягає
скасуванню через порушення та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Зазначає, що земельна ділянка, на
якій розташовано спірний гараж, є
комунальною власністю і відповідно до
п.12 Перехідних положень ЗК України
перебуває у віданні Львівської міської
ради. Матеріали справи не містять
жодного доказу стосовно того, що
позивачу в установленому законом
порядку відводилася земельна ділянка
під будівництво гаражу або надавався
дозвіл на розробку відведення
земельної ділянки для експлуатації
нерухомого об'єкта. Сторонами також не
надано суду жодних доказів на
підтвердження того, що технічну
документацію на гараж погоджено з
управлінням містобудування та
архітектури та отримані висновки
державних служб нагляду відносно
відповідності побудованою гаражу
вимогам санітарних, пожежних та
екологічних норм і правил.

Мотивує апеляційну скаргу
також і тим, що незважаючи на викладене,
ухвалюючи дане рішення і задовольняючи
такий позов, суд першої інстанції
виходив і з того, що між позивачем та
відповідачем начебто існує спір про
право власності. При цьому у даному
рішенні зазначено, що позивач
звернувся до відповідача з |питанням
оформлення на нього права власності па
половину гаражу, належну за законом,
однак відповідач проігнорував таку
вимогу, що зумовило його звернення до
суду із позовом на захист свого права.
Проте зазначене обгрунтування дає
підстави вважати про штучно створений
спір (фіктивний спір). При ухваленні
даного рішення, в порушення вказаних
вище норм Законів, судом визнано право
власності на нерухоме майно гараж, без
з'ясування при цьому правових підстав
для його будівництва, хоча з матеріалів
справи вбачається, то даний об'єкт є
самочинним будівництвом.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні будь-які документальні
підтвердження, жодні докази того, що
позивач звертався до відповідного
органу державної влади щодо вирішення
питання державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, а саме
гараж, прийняте таким органом рішення
за результатами розгляду його
звернення тощо. Таким чином, відсутні
докази наявності спору щодо вказаного
нерухомого майна.

Також судом першої інстанції при
розгляді даної справи про визнання
права власності на гараж не перевірено,
чи було таке питання предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність загалом, дають підстави
вважати про наявність спору про право.

Окрім того, судом не з"ясовано статус
такого нерухомого майна, чи приймався
такий об'єкт до експлуатації, а також
наявність факту реєстрації права
власності на таке нерухоме майно у
встановленому законом порядку за
позивачем чи відповідачем.

В матеріалах справи відсутні
документи, які підтверджують право
власності на земельну ділянку, на якій
побудований оспорюваний гараж. При
цьому позов про визнання права
власності на нерухоме майно, яке
знаходиться на чужій земельній ділянці
може бути пред»явлено до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування та власника
(користувача) земельної ділянки у
випадку забудови на земельній ділянці,
яка належить до державної чи
комунальної власності або фізичній чи
юридичній особі.

Просить рішення Галицького районного
суду м.Львова від 16 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
прокурора Лещук Т.І. і представника
Львівської міської ради Гринихи Х.А., в
інтересах якої було подано апеляційну
скаргу, в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі та
заперечення ОСОБА_3 і її представника
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти мотивів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції до скасування з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11
Постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№11 роз»яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення даним вимогам не відповідає.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Виходячи із змісту позовних вимог,
позивачка просила визнати за нею та
відповідачем право спільної сумісної
власності на гараж з посиланням на
вимоги ст.22 КпШтС України, чинного на
час побудови гаража, відповідно до яких
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю, ст.89
ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка
регламентувала право володіння,
користування та розпорядження майном
державної власності та була виключена
із цього кодексу у 1994 році, а також ст.392
ЦК України в редакції 2004 року, за
приписами якої власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
визнаючи за нею та ОСОБА_5 право спільно
сумісної власності на гараж під
літерою Б-1 площею 18,4 кв.м. на АДРЕСА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідно до ст.41 Конституції України
право власності є непорушним, згідно
ст.ст.15,16 ЦПК України право позивача
підлягає захисту у спосіб передбачений
законом, а саме шляхом визнання права
власності, відповідач ОСОБА_5 в
судовому засіданні позов визнав, а
відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання позову позивачем суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. При цьому погодився з вимогами
позивачки та посилався на приписи п.1
ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
чинного на час побудови гаража, та ст. 392
ЦК України.

Також суд у рішенні посилався на вимоги
п.3.1. Порядку прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків та будівель і споруд
сільськогосподарського призначення 1
та 2 категорій складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж,
затвердженого наказом Міністрества
регіонального розвитку, будівництва та
житлово- комунального господарства
України 19 березня 2013 року №95 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 15 квітня 2013 року за №
612/23144 документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних (
садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських (
присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Таким документом, на думку суду першої
інстанції, є технічний паспорт на
гараж, з якого вбачається, що спірний
гараж побудований на фундаменті -
бетоні, має цегляні стіни та площу 18,4
кв.м.

Проте з обгрунтованістю таких
висновків погодитись не можна.

Встановлено, що позивач та відповідач
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
що стверджується свідоцтвом про
одруження, виданим Львівським міським
палацом одруження 20 січня 1963 року.

Рішенням виконкому Залізничної
районної ради народних депутатів №386
від 16.05.1969 року ОСОБА_5 було дозволено
здійснити побудову гаража по АДРЕСА_1.

Даний гараж збудований без
дозволу на виконання будівельних робіт
і проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж.

В якості письмових доказів
позивачкою долучено копію свідоцтво
про одруження сторін, копію рішення
виконкому Залізничної районної ради
депутатів трудящихся від 16 травня 1969
року «Про надання ОСОБА_5 дозволу на
будівництво гаражу», технічний паспорт
на гараж, який знаходиться по АДРЕСА_1,
складений 10 січня 2014 року та довідку
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 10.01.2014 р.
(а.с.3,4,6,48). Будь-яких інших документів
суду не подано. Виключно на їх підставі
та з посиланням на пояснення сторін суд
ухвалив оскаржуване рішення.

Надаючи правову оцінку рішенню
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що таке рішення не відповідає
вимогам вказаної вище норми ст.213 ЦПК
України і ухвалене з її порушенням.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно положень ст.ст.57,58,64 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інші обставини, які що мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі.

Належних письмових доказів
обгрунтованості своїх позовних вимог
позивачка суду не надала.

Так, у відповідності до вимог ст.
319 ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Суд першої
інстанції ухвалив рішення, яким визнав
право спільної сумісної власності на
гараж за відсутності доказів володіння
таким відповідачем на відповідній
правовій підставі, при цьому не
з»ясував з яких підстав відповідач
визнав позов, не надаючи суду жодних
документів, які б давали йому право
розпоряджатися спірним гаражем, а
також не встановив факту існування між
сторонами спору.

При цьому судом першої інстанції також
не враховано, що ні позивач, ні
відповідач не зверталися до
відповідного органу державної влади
щодо вирішення питання державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, а саме спірний гараж.

Також судом першої інстанції при
розгляді даної справи про визнання
права спільної сумісної власності на
гараж не перевірено, чи було питання
реєстрації права власності на гараж
предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність, давали б підстави
вважати про наявність спору про право.

Окрім того, судом не з"ясовано статус
такого нерухомого майна, чи приймався
такий об'єкт до експлуатації, а також
наявність факту реєстрації права
власності на таке нерухоме майно у
встановленому законом порядку за
позивачем чи відповідачем.

Окрім того, в матеріалах
справи відсутні документи, які
підтверджують право власності на
земельну ділянку, на якій побудований
спірний гараж. При цьому позов про
визнання права власності на нерухоме
майно, яке знаходиться на чужій
земельній ділянці може бути
пред»явлено до органу державної влади
або органу місцевого самоврядування та
власника (користувача) земельної
ділянки у випадку забудови на
земельній ділянці, яка належить до
державної чи комунальної власності або
фізичній чи юридичній особі.

Таким чином, суд першої
інстанції цих обставин не врахував та
відповідних осіб, інтересів яких
стосується даний спір, а саме,
Львівську міську раду, відповідну
районну адміністрацію Львівської
міської ради, управління
містобудування та архітектури,
департамент житлового господарства та
інфраструктури Львівської міської
ради, які є окремими юридичними
особами, до участі в справі не
залучив.

Розгляд справи без їх участі є
неможливий, і в той же час, апеляційний
суд не вправі їх притягнути до участі в
справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості. Судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, що
призвело до неправильної оцінки
встановлених судом фактичних обставин
і помилкового визначення юридичних
наслідків цих обставин, та неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права. Відповідно до
ст.309 ЦПК України це є підставами для
безумовного скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п.1,4, ч.ч.2.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Прокуратури
Франківського району м. Львова на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року -
задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5
про визнання права спільної сумісної
власності на гараж відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.