Справа № 673/986/13-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 р.

Деражнянський районний суд
Хмельницької області

в складі: головуючого - судді
Коваля Ф.І.,

при секретарі
Демчишиній Н.Г.,

за участю позивачки
ОСОБА_1,

представника позивачки
ОСОБА_2,

відповідачки
ОСОБА_3,

представника
відповідачки ОСОБА_4,

представника
відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Деражні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 і Шпичинецької сільської ради
Деражнянського району про визнання
заповіту недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 і Шпичинецької сільської ради
Деражнянського району про визнання
недійсним заповіту, вчиненого померлим
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та посвідченого
Шпичинецькою сільською радою
Деражнянського району 22 листопада 2012
року, відповідно до якого все своє
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалося, а також належні майнові
права та його обов'язки на час смерті і
взагалі все те, що належатиме йому на
день його смерті і на що він за законом
матиме право, померлий заповідав
ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка, котра є дочкою померлого
ОСОБА_6, посилається на те, що до моменту
смерті її батько мав ряд захворювань,
зокрема, гіпертонічну хворобу ІІІ
ступеню, гіпертензивне серце, ішемічну
хворобу серця, атеросклеротичний
кардіосклероз, фібриляцію передсердь
та ін., у зв'язку з чим його психічний
стан періодично погіршувався,
спостерігався процес психічного
розладу. У зв'язку з цими
захворюваннями ОСОБА_6 неодноразово
лікувався в Деражнянській центральній
районній лікарні і Хмельницькій
обласній лікарні та був визнаний
інвалідом другої групи. Через наведені
обставини, стверджує позивачка, на
момент складення заповіту її батько
ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними. Крім того,
позивачка посилається на те, що
померлий ОСОБА_6 був жителем м. Деражні,
що не давало підставу посадовій особі
Шпичинецької сільської ради вчиняти
посвідчення заповіту, оскільки
відповідно до вимог законодавства не
допускається вчинення нотаріальних
дій за межами нотаріального округу.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги
і просять їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник
позову не визнали і пояснили, що
відповідачка з 9 жовтня 2010 року і до
моменту смерті ОСОБА_6 проживала з ним
однією сім'єю. На момент складення
заповіту психічний стан ОСОБА_6 був
таким, що він повністю усвідомлював
правильність своїх дій та наслідки, які
могли настати після них, вільно
висловлював свої думки, спілкувався із
сторонніми особами, міг читати
інформацію з паперових носіїв, тобто
волевиявлення заповідача було вільним
та відповідало його внутрішній волі,
тому вони вважають позовні вимоги
необґрунтованими і просять відмовити в
задоволенні позову.

Представник Шпичинецької сільської
ради ОСОБА_5 позову не визнала і
пояснила, що 22 листопада 2012 року нею, як
секретарем сільської ради, було
вчинене посвідчення заповіту ОСОБА_6
При цьому було встановлено особу
заповідача та перевірено його
дієздатність. Після складення заповіту
ОСОБА_6 прочитав заповіт та особисто
проставив у ньому свій підпис у її
присутності. Будь-якого впливу на
ОСОБА_6 з боку інших осіб не було, тому,
оскільки посвідчення заповіту було
здійснене відповідно до вільного
волевиявлення заповідача та згідно з
вимогами законодавства, представник
просить відмовити в задоволенні
позову.

Вислухавши доводи сторін, їх
представників, свідків та дослідивши
матеріали справи, суд доходить до
наступного.

Згідно із ч.2 ст. 1257 Цивільного кодексу
України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року №7 «Про судову практику у справах
про спадкування» заповіт є правочином,
тому на нього поширюються загальні
положення про правочин, якщо в Книзі
шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Цивільного
кодексу України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Ця норма стосується того випадку, коли
особа, яка хоча й не була визнана за
життя недієздатною, однак, внаслідок
функціональних розладів психіки,
порушення фізіологічних процесів в
організмі або інших хворобливих явищ,
не може розуміти значення своїх дій та
(або) керувати ними. Воля особи при
вчиненні правочину в таких випадках
або взагалі відсутня, або настільки
спотворена, що абсолютно не відповідає
тій волі, яка була би у цієї особи якщо б
вона знаходилася при здоровому глузді
і твердій пам'яті.

Положення цивільного законодавства,
які поширюються на заповіт як на
односторонній правочин, передбачають,
що дії заповідача спрямовані на
досягнення певного результату, мають
об'єктивно відображати його внутрішню
волю і що таке волевиявлення повинно
бути вільним.

Встановлення такого стану особи
здійснюється на підставі фактичних
даних, які дозволяють дійти висновку,
що в момент правочину особа
знаходилася в такому стані, коли вона
була здатною розуміти значення своїх
дій та (або) керувати ними.

Основними доказами при вирішенні таких
спорів повинні бути дані, які свідчать
про внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу.
Висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи,
зокрема, для визнання заповіту
недійсним, має стосуватися стану особи
саме на момент вчинення правочину.

За клопотанням позивачки судом було
призначено комісійну судово-медичну
експертизу, із залученням
лікаря-психіатра, із підсумків якої
вбачається, що згідно даних медичної
карти №4374 Деражнянської ЦРЛ на
стаціонарного хворого ОСОБА_6, останній
тривалий час хворів на гіпертонічну
хворобу третьої стадії, ішемічну
хворобу серця з фібриляцією передсердь
(тахіформа), післяінфарктний та
атеросклеротичний кардіосклероз,
серцеву недостатність другого ступеня,
другого функціонального класу,
ангіопатію судин сітківки, початкову
катаракту очей. При поступленні ОСОБА_6
на лікування у неврологічне відділення
Деражнянської ЦРЛ 4 листопада 2012 року
йому діагностували гостре порушення
мозкового кровообігу в басейні лівої
середньої мозкової артерії з
переважним порушенням мови та
ослабленням довільних рухів у правій
руці та нозі. На протязі дванадцяти діб
перебування ОСОБА_6 на стаціонарному
лікуванні його стан відображений у
медичній карті №4374 і свідчить про
поступове поліпшення стану хворого з
покращенням мовної здатності та
відновленням функції правої руки.
Станом на 16 листопада 2012 року, згідно
історії хвороби, стан хворого
покращився, він був виписаний додому в
задовільному стані. Таким чином,
враховуючи наявні медичні дані про
фізичний і психічний стан ОСОБА_6 на
момент виписки 16 листопада 2012 року,
комісія прийшла до висновку, що він
станом на 16 листопада 2012 року міг
розуміти значення своїх дій, міг
висловлюватись і спілкуватись зі
сторонніми особами, але через деяке
порушення мови висловлювання та
спілкування могло бути не досить
вільним. Крім того, станом на 16
листопада 2012 року ОСОБА_6 фізично міг
ручкою поставити свій підпис.
Враховуючи той факт, що стан здоров'я
померлого ОСОБА_6 станом на 22 листопада
2012 року не відображений у жодному із
представлених медичних документів,
зробити висновок про фізичний і
психічний стан ОСОБА_6 саме на цей
період часу судово-медична експертна
комісія не мала можливості.

Як з'ясовано судом із письмової
інформації Деражнянської ЦРЛ,
амбулаторна карта на ОСОБА_6 у лікарні
відсутня.

Обставину відсутності у неї
амбулаторної карти підтвердила і
відповідачка ОСОБА_3

Однак із пояснень свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 вбачається, що 22
листопада 2012 року всі вони, як учасники
хору, спілкувалися під час репетиції
хору з ОСОБА_6, котрий був присутній на
репетиції. При цьому останній у
розмовах з ними вільно висловлював
свої думки, перебував у адекватному
психічному стані.

Відсутність неадекватного стану у
ОСОБА_6 підтвердили також свідки
ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 Остання, крім
того, показала, що ОСОБА_6 у розмові з
нею висловлював своє бажання заповісти
належне йому майно його дружині ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_14 - лікар ОСОБА_6 показав,
що перебуваючи на лікуванні у
стаціонарі Деражнянської ЦРЛ, ОСОБА_6
залишив неврологічне відділення за
декілька днів до його виписки, тобто до
19 листопада 2012 року. У хворого
спостерігалось покращення його стану і
видимих порушень сприйняття у нього не
було.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до
переконання в тому, що волевиявлення
заповідача було вільним і відповідало
його внутрішній волі, тому позовні
вимоги є необґрунтованими і такими, що
не підлягають задоволенню.

Керуючись ч.1 ст. 225, ч.2 ст. 1257 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
і Шпичинецької сільської ради
Деражнянського району про визнання
заповіту недійсним відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Хмельницької
області через районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
особами, які не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення рішення - протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ф. І. Коваль