Справа № 495/5242/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_3 виданий 17.12.1997 року)

ОСОБА_2 (договір б/н від 02.07.2014 року,
ордер серії ОД № 038638 виданий 14.08.2014
року)

від відповідача: ОСОБА_3 (паспорт серії
НОМЕР_4 виданий 22.12.1997 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5242/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про поділ сумісного майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

16.07.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по
тексту - відповідач) про поділ
сумісного майна подружжя.

Так, позивач просить суд:

- розділити майно, щ є спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а саме:
виділити ОСОБА_1 ? частину квартири
АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 17.07.2014 року відкрито провадження по
справі № 495/5242/14-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про поділ сумісного майна
подружжя. Справу призначено до
розгляду.

Позивач - ОСОБА_1, та її представник -
ОСОБА_2, в судовому засіданні 09.10.2014 року
заявлені позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3, в судовому
засіданні 09.10.2014 року погодився із
позовними вимогами ОСОБА_1, визнав їх та
не заперечував проти їх задоволення.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судових
засіданнях пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
18.03.1989 року між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, було
зареєстровано шлюб.

Під час шлюбу, сторонами було придбано
квартиру АДРЕСА_1, яку було
зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 18.11.1994
року зареєстрованого в реєстрі за №
2-4288.

Згідно із виготовленим 10.11.1994 року КП
«Б-Дністровське БТІ» технічним
паспортом (інвентаризаційний № 1385,
реєстровий № 1112), станом на 30.11.1994 року
власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_3

10.09.2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
було розірвано, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_5 видане 23.10.2008 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану по
Білгород-Дністровському району
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області.

За твердженням позивача, відповідач в
добровільному порядку відмовляється
від поділу майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, що і стало
підставою для звернення ОСОБА_1 до суду
з відповідним позовом.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобою, тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Закон закріплює існування двох видів
права спільної власності: з
визначенням часток учасників - спільна
часткова і без визначення таких часток
- спільна сумісна. Центральним у їх
розмежуванні є те, що частка
співвласників у праві спільної
часткової власності є вираженою
арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість
частка учасника спільної сумісної
власності у спільному майні завчасно
не визначена. Остання встановлюється
при поділі майна між співвласниками, а
також при виділі частки когось із них.

Однією з підстав набуття права
спільної сумісної виступає факт
укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60
Сімейного кодексу України поширює
правовий режим спільної сумісної
власності на майно, набуте подружжям за
час шлюбу, що є продовженням загальної
норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними, або
шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не
передбачає визначення часток
учасників, а поширюється на усе майно,
при здійсненні поділу такого майна
слід виходити з презумпції рівності
часток. Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
квартира квартири АДРЕСА_1, придбана
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період спільного
шлюбу. Але і на даний час єдиним
власником зазначеної квартири є
ОСОБА_3, який в добровільному порядку
ухиляється від поділу квартири з
ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3,
відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України має право на отримання
частки на квартиру АДРЕСА_1, придбану
сторонами в період спільного шлюбу.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи
рівність сторін перед судом, суд не
вбачає ніяких порушень цивільних прав
відповідача - ОСОБА_3, у разі
задоволення таких позовних вимог
ОСОБА_1

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про правомірність
та обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1, на підставі чого позов ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про поділ сумісного майна
подружжя підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 157, 174, 197,
208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ сумісного майна подружжя -
задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко