Справа № 442/830/14
Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків
Провадження № 22-ц/783/4382/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 28 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2
звернулась з позовом до відповідача
та з посиланням на ст.ст. 71, 72 ЖК України
просила постановити рішення, яким
визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування жилим
приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1 зі
зняттям його з реєстраційного обліку.

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 28 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач.
Вважає рішення незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити повністю. Мотивує тим, що
відповідач - ОСОБА_3, який являється
рідним братом її батька ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає у
квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року. Тоді ж він
забрав особисті речі і більше за місцем
своєї реєстрації не повертався,
залишаючись формально зареєстрованим
за вказаною вище адресою. Факт його
реєстрації створює для позивача
додаткові витрати по оплаті за
комунальні послуги. Як наслідок, станом
на 4 жовтня 2013 року утворилась
заборгованість за гаряче
водопостачання та теплопостачання на
суму 6 818, 12 грн., внаслідок чого уклала
Договір про реструктуризацію
заборгованості та сплатила 2000 грн.
Зазначає, що з її сторони не було
жодних спроб перешкодити проживанню
відповідачу у квартирі. По причині
того, що брат батька не проживає
тривалий час на спірній житловій площі,
також позбавлена можливості
переоформити ордер після смерті її
діда ОСОБА_5, оскільки для цього від неї
вимагають письмову згоду відповідача.
Факт не проживання відповідача за
вищевказаною адресою понад
встановлені законом строки без
будь-яких на це поважних причин
додатково підтверджується актами
перевірки паспортного режиму від 10
вересня 2013 року та 18 грудня 2013 року, які
були складені за участю посадових осіб
КП «ЖЕО» Дрогобицької міської ради.

Висновки суду про те, що позивач не
вважається власником житла, а лише
квартиронаймачем, а тому не має
юридичної можливості звертатись до
суду із даним позовом вважає
необґрунтованими, оскільки на даний
час квартира є неприватизованою, а тому
на спірні правовідносини поширюються
вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК України, на
підставі яких звернулась до суду.

Безпідставним є посилання суду першої
інстанції на п. 11 постанови №2 Пленуму
ВСУ від 12.04.1985 року «Про деякі питання,
що виникли з практики застосування
судами Житлового кодексу України»,
оскільки дане роз'яснення стосується
застосування судами іншої норми
матеріального права, а саме ст. 107 ЖК
України, яка на спірні правовідносини
не поширюється. Аналогічно
безпідставним є посилання суду на ст.
405, 406 ЦК України, які не регулюють
спірні правовідносини.

Суд не звернув на пояснення свідка
ОСОБА_7, яка підтвердила факт не
проживання ОСОБА_5 в квартирі з 2009 року.

Учасники процесу в судове засідання не
з»явились повторно. Згідно розписок
від 25.07.2014 року сторони повідомлені про
розгляд справи за апеляційною скаргою.
Про причини повторної неявки не
повідомили. За таких обставин колегія
суддів приходить до висновку, що у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, розгляд справи можна
продовжувати.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК
України фіксування судового засідання
технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального або
порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з мотивів
наведених апелянтом у апеляційній
скарзі.

Колегія суддів погоджується з
доводами апелянта, що вимоги ст. 405 ЦК
України, якою керувався суд першої
інстанції не поширюється на спірні
правовідносини і не зрозумілою є
позиція суду з цього приводу, яка прямо
суперечить матеріалам справи.

За змістом цієї норми, така
врегульовує правовідносини власника
житла та членів його сім»ї. Кого суд
вважав власником в даному випадку, а
кого членами його сім»ї і чому
звернувся до цієї норми права - не
зрозуміло.

У справі наявна копія довідки
від 18.12.2013 року, видна на ім»я позивача,
із змісту якої убачається, що спірна
квартира не перебуває у власності. Про
що також вказує позивач у своєму
позові. Позивач, в тому числі не є
квартиронаймачем, а є членом сім»ї
колишнього наймача, який помер, тому
вправі позиватись до суду до іншої
особи, котра зареєстрована в квартирі
на таких же правах члена сім»ї того ж
колишнього наймача. Суд не звернув
уваги на мотиви позову, з яких
убачається, що позивач звертається з
вимогами до відповідача, в тому числі,
з підстав неможливості укладення з нею
договору найму на жиле приміщення по
причині відсутності погодження
відповідача, який відсутній і колегія
суддів вважає правильним посилання
позивача на ст. 71 ЖК України.

Позивач у позовній заяві
зіслалась саме на ті норми права, які
поширюються на спірні правовідносини,
які з незрозумілих причин не були
враховані судом і застосовані норми
права, котрими врегульовано зовсім
інші правовідносини.

Неправильне застосування норм
матеріального права судом першої
інстанції підтверджується тим, що суд
також безпідставно врахував при
вирішенні спору роз»яснення п. 11
Постанови Пленуму Верховного суду
України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли з практики
застосування судами Житлового кодексу
України», оскільки дане роз'яснення
стосується застосування судами іншої
норми матеріального права, а саме ст. 107
ЖК України, яка на спірні
правовідносини не поширюється.
Аналогічно безпідставним є посилання
суду на ст.ст. 405, 406 ЦК України, які не
регулюють спірні правовідносини.

На ці норми права не посилалась
позивач та не наводила мотивів для їх
застосування.

Крім того ст. 107 ЖК України
виключає її одночасне застосування із
ст. 405, 406 ЦК України.

За таких обставин, суд в
порушення вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України не
вирішив справу у межах позовних вимог,
а зі своєї ініціативи застосував, по -
перше взаємовиключні, а по - друге ті
норми, які не поширюються на спірні
правовідносини, що є безумовною
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, як такого, що
постановлено з грубим порушенням норм
матеріального та процесуального
права.

Звертаючись з позовом, позивач
посилалась на ст. ст. 71 та 72 ЖК України.

Відповідно до п.2 ст.71 ЖК України жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім»ї понад шість місяців у випадку
тимчасового виїзду з постійного місця
проживання за умовами і характером
роботи або у зв'язку з навчанням, у тому
числі за кордон, - протягом усього часу
виконання цієї роботи чи навчання.

Згідно вимог ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше, як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм, член сім»ї
наймача може бути визнаний таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням з підстав відсутності
понад шість місяців у цьому жилому
приміщенні до часу звернення з позовом,
якщо він був відсутній протягом цього
строку підряд без поважних причин і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач доводила обґрунтованість
позовних вимог долученими до справи
актами представників КП «ЖЕО»
Дрогобицької міської ради від 18 грудня
2013 та 10 вересня 2013 року /а.с. 7-8/. За
змістом цих актів, на день перевірки в
спірній квартирі відповідач не
проживає, що підтверджено сусідами -
мешканцями квартири АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_3. Однак терміну відсутності
відповідача у спірній квартирі у
вказаних актах не відображено. Дата їх
складання не дає підстав для висновку
про відсутність відповідача без
поважної причини у спірній квартирі
понад шість місяців до часу звернення
позивача з позовом, що мало місце 04.02.2014
року.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про
недоведеність вимог позивачки, що не
позбавляє її права звернення у
подальшому з вимогами до відповідача
аналогічного характеру у випадку
відсутності у подальшому особи у
спірній квартирі без поважної причини
протягом визначеного ст. 71 ЖК України
строку.

Вимога про зняття особи з
реєстраційною обліку заявлена
безпідставно, оскільки в разі
задоволення вимог про визнання особи
втратившою право на житло, така
підлягає зняттю з реєстрації .

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги частково. Рішення
суду першої інстанції необхідно
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.2 ч. 1 ст.307, п.1, ,3,4
ч. 1 ст. 309, 313, ч. 2 ст.314, 136, 317 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 28 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким
в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила користування
жилим приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді