Справа № 297/1683/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого Гецко Ю. Ю., при секретарі:
Ердевдій І. С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

Представник Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08
травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «Комерційний
банк «ПриватБанк» (правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «Приватбанк»)і
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ MKD7GA, відповідно до якого
відповідачка отримала кредит у розмірі
33 100 (тридцяти трьох тисяч сто) доларів
США під 15% річних з кінцевим терміном
повернення 08 травня 2028 рік. 13 травня 2008
року на забезпечення виконання
Кредитного договору ЗАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Берегівського районного
нотаріального округу ОСОБА_2 і
зареєстрований в реєстрі за № 2978,
згідно з яким відповідачка передала в
іпотеку належний їй на праві власності
житловий будинок загальною площею
109,9кв.м., який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»
посилається на порушення
відповідачкою умов Кредитного
договору щодо своєчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за його
користування, у зв'язку з чим станом на
02 червня 2014 рік в останньої виникла
заборгованість у розмірі 99 877,57 доларів
США, з яких 27 370,22 доларів США -
заборгованість по кредиту; 21 612,36
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом; 5
109,01 доларів США - заборгованість по
комісії за користування кредитом, 41 009,85
доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором; 21,06
доларів США - штраф (фіксована частина);
4 755,07 доларів США - штраф (процентна
складова). З наведених вище підстав
позивач просить в рахунок погашення
заборгованості за Кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладанням від свого імені договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмету
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з отриманням
кадастрового номеру земельної ділянки,
з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених законом дій, необхідних
для продажу предмету іпотеки.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, однак надіслав до
суду заяву, згідно якої просить
провести розгляд справи без його
участі, позовні вимоги підтримує в
повному обсязі, проти заочного
розгляду справи не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання
не з'явилася, однак подала заперечення
згідно якого просила у задоволенні
позовних вимог відмовити із підстав
наведених у запереченні.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що даний позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Підпунктами 18.8.1., 18.8.2., 18.8.9. Договору
іпотеки передбачені підстави, з яких
іпотекодержатель вправі звернути
стягнення на предмет іпотеки. А
підпунктом 18.13. зазначеного договору
встановлено, що звернення стягнення на
предмет застави у випадках,
передбачених підпунктами 18.8.1., 18.8.2., 18.9.
цього договору, здійснюється
відповідно до чинного законодавства
України та цього договору. Якщо
іпотекодержатель у випадку порушення
іпотекодавцем умов Кредитного
договору набуває права звернення
стягнення на предмет іпотеки, він може
використати таке право у випадках:
затримання сплати частини кредиту
та/або відсотків щонайменше на один
календарний місяць; перевищення сумою
заборгованості суми кредиту біль як на
10%; несплати іпотекодавцем більше
однієї виплати, яка перевищує 5% суми
кредиту; іншого істотного порушення
умов Кредитного договору.

Згідно з частинами першою, третьою
статті 33 Закону України «Про іпотеку» в
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону, зі змісту якої
вбачається, що в разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється, зокрема на підставі
рішення суду (ч. 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку»).

В той же час, як випливає з положень
частини першої статті 35 Закону України
«Про іпотеку», зміст якого фактично
відтворений в пункті 24 Договору
іпотеки, звернення до суду з позовом
про звернення стягнення на предмет
іпотеки можливе лише при дотриманні
наступних умов: 1) пред'явлення
іпотекодержателеміпотекодавцю та
боржнику, якщо він є відмінним від
іпотекодавця письмової вимоги про
усунення порушення забезпеченого
іпотекою зобов'язання, в якому
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги;
2) незадоволення вимоги
іпотекодержателя протягом
установленого ним строку, який не може
бути меншим за тридцять днів.

Недотримання цих правил є перешкодою
для звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Такої ж правової позиції притримується
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 16 травня 2011 року в
справі 6-6451ск11; ухвалі від 16 листопада
2011 року в справі6-728св11.

Тобто, коли письмова вимога,
передбачена статтею 35 Закону України
«Про іпотеку», банком іпотекодавцю
та/або боржнику не направлялася, то
позов про звернення стягнення на
предмет іпотеки є передчасним.
Недотримання іпотекодержателем
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки є однією з підстав для
відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
належних та допустимих доказів
надсилання (вручення) відповідачці
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язань, вимоги про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги, позивачем суду першої
інстанції надано не було.

Разом із тим іпотекодержатель має
право вимагати дострокового виконання
основного зобов'язання, а в разі його
невиконання - звернути стягнення на
предмет іпотеки і без попереднього
повідомлення іпотекодавця, якщо
викликана таким повідомленням
затримка може спричинити знищення,
пошкодження чи і втрату предмета
іпотеки (частина третя статті 35 Закону
України «Про іпотеку»). Доведення
зазначених обставин лежить на
позивачеві, згідно вимог статей 10, 58, 59,
60 Цивільного процесуального кодексу
України.

Втім, положення частини другої статті 35
Закону України «Про іпотеку» про те, що
невиконання вимог закону про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду, не
означає його право на пред'явлення
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки, оскільки невиконані
імперативні вимоги частини першої
вказаної статті закону, а лише
передбачає право іпотекодержателя на
звернення до суду за захистом в інший,
передбачений законом спосіб
(наприклад, із позовом про стягнення
заборгованості тощо).

Відповідно до частини третьої статті 39
Закону України «Про іпотеку» суд
вправі відмовити у задоволенні позову
іпотекодержателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Жодних доказів, які б підтверджували,
що відповідачка неналежним виконанням
умов Кредитного договору завдала
збитків ПАТ КБ «ПриватБанк», не
встановлено.

Відповідно до частини першої статті 40
Закону України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Такий порядок установлено частиною
другою статті 40 названого Закону, яка
передбачає, що після прийняття рішення
про звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічний порядок щодо виселення
всіх мешканців з житлового будинку або
житлового приміщення, на які звернуто
стягнення як на предмет іпотеки,
передбачено в частині третій статті 109
Житлового кодексу Української РСР.

Виходячи із аналізу наведених вище
правових норм примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо добровільно
мешканці не звільнять житловий будинок
або житлове приміщення, на яке звернуто
стягнення як на предмет іпотеки
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотекодержателя або
нового власника, або в інший погоджений
сторонами строк. Оскільки на час
ухвалення рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки відсутні
виконання імперативно-диспозитивних
приписів, встановлених частиною другою
статті 40 Закону України «Про іпотеку»
та частини третьої статті 109 ЖК УРСР,
щодо примусового виселення за рішенням
суду мешканців із житлового будинку
або житлового приміщення, на які
здійснюється звернення як на предмет
іпотеки, то такі позовні вимоги на цій
стадії не можуть бути задоволені,
оскільки на цей момент відсутні
порушення, невизнання або оспорювання
прав та свобод іпотекодержателя або
нового власника щодо звільнення таких
житлових приміщень їх мешканцями в
розумінні вимог статті 3 ЦПК України
щодо права особи для звернення до суду
за захистом.

Такий висновок у повній мірі
узгоджується з правовою позицією
викладеною в пункті 43 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин».

Між тим,частиною четвертою статті 9 ЖК
УРСР передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Позивачем як до позовної заяви так і в
судовому засіданні не надано будь-яких
доказів, які б підтверджували факт
направлення мешканцям попередження
про добровільне звільнення житлового
будинку, що є предметом іпотеки. У
зв'язку з цим, позовні вимоги в цій
частині не можуть бути задоволені в
силу приписів статті 40 Закону України
«Про іпотеку», статей 9, 109 ЖК УРСР.

При цьому, в порушення вимог пункту 2
частини другої статті 119 ЦПК України в
позовній заяві не зазначені імена
фізичних осіб - відповідачів, які
підлягають виселенню з будинку, що
перебуває в іпотеці.

Крім того, позивачем пропущено строки
позовної давності за вимогами про
стягнення наявної за Кредитним
договором заборгованості по відсоткам
за користування кредитом, а також
заборгованості по пені та по штрафам,
яка виникла за період з 08 травня 2008 року
по 08 червня 2009 рік, що підтверджується
наступним.

Так, з укладеного Кредитного договору
вбачається, що сторони встановили як
строк дії зазначеного договору - до
моменту виконання сторонами в повному
обсязі взятих на себе зобов'язань
(пункт 8.1.), так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у визначеній
сумі підлягав виконанню у строк до
08травня 2028 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною Кредитного
договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
Кредитного договору сторони
встановили і строки виконання
боржником окремих зобов'язань
(внесення щомісячних платежів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі зазначеного
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з частиною третьою
статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме - з поданого позивачем розрахунку
заборгованості, відповідачка
перестала виконувати щомісячні
зобов'язання зісплати процентів за
користування кредитом ще в червні 2008
року (станом на 25червня 2008 рік у
відповідачки вже була наявна
заборгованість по процентам за
користування кредитому розмірі 467,63
доларів США),в той час як з вимогами про
стягнення заборгованості за Кредитним
договором ПАТ КБ
«ПриватБанк»звернулося лише 09 червня
2014 року, включивши до позовних вимог
всю заборговану суму.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено
відповідачем у спорі, є підставою для
відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264
ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

При цьому, частина перша статті 259 ЦК
України дозволяє збільшувати за
домовленістю сторін позовну давність,
встановлену законом.

Цим правом скористалися сторони при
укладенні Кредитного договору, з
пункту 5.5. якого вбачається, що сторони
домовились про збільшення до 5-ти років
позовної давності для вимог про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки (пені, штрафу) за вказаним
договором.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно з умовами Кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені графіком повернення
кредиту та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом (п.
8.1.), а також встановлено
відповідальність за порушення графіку
повернення кредиту та процентів за
користування ним (п. 5.1., 5.3.,8.4.).

Оскільки умовами Кредитного договору
(графіком погашення кредиту)
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
Кредитного договору погашення кредиту
та процентів повинно здійснюватись
позичальником частинами кожного
місяця з 25-го по 30-те число кожного
місяця (пункт 8.1.), в рахунок якого
вносяться кошти, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови Кредитного
договору та зміст зазначених правових
норм, можна дійти єдино правильного
висновку, що у випадку неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
вказаним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Обставиною, яка стала підставою для
звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за Кредитним договором виявився факт
порушення відповідачкою своїх
зобов'язань за вказаним договором, а
саме: припинення нею у 2008 році
передбачених зазначеним договором
виплат з погашення кредиту.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено статтею
1050 ЦК України.

Аналогічні за змістом положення
містяться у підпункті 2.3.3. пункту 2.3.
Кредитного договору, відповідно до
якого банк набуває право вимагати від
позичальника дострокового повернення
всього кредиту або кредиту разом із
розрахованими процентами у разі,
зокрема, затримання сплати частини
кредиту та/або сплати процентів за
користування кредитом.

Таким чином, аналізуючи норми статей 261,
530, 631 ЦК України суд приходить до
висновку про те, що у разі порушення
боржником строків сплати чергових
платежів, передбачених договором,
відповідно до частини другої статті 1050
ЦК України кредитор протягом всього
часу - до закінчення строку виконання
останнього зобов'язання вправі заявити
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики, що підлягає сплаті
разом з нарахованими процентами, а
також стягнути несплачені до моменту
звернення кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі (з процентами) в
межах позовної давності щодо кожного
із цих платежів. В останньому випадку,
перебіг позовної давності буде
починатись в залежності від закінчення
строку сплати кожного із щомісячних
платежів.

Даний висновок цілком збігається із
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою останнім у
постанові від 06 листопада 2013 року в
цивільній справі № 6-116цс13, яка була
прийнята за наслідками розгляду заяви
про перегляд судових рішень з мотивів
неоднакового застосування Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У наведеній постанові Верховний Суд
України висловив правову позицію,
згідно з якою перебіг позовної
давності за вимогами кредитора, які
випливають з порушення боржником умов
договору (графіка погашення кредиту)
про погашення боргу частинами
(щомісячними платежами) починається
стосовно кожної окремої частини, від
дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до частини
другої статті 1050 ЦК України кредитор
протягом усього часу - до встановленого
договором строку закінчення виконання
останнього зобов'язання вправі заявити
в суді вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики (разом з
нарахованими процентами - статті 1048 ЦК
України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Що стосується позовних вимог про
стягнення пені за неналежне виконання
грошових зобов'язань за Кредитним
договором, то з даного приводу слід
зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054
ЦК України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині першій статті 509 ЦК
України - це правовідношення, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України, частиною другою якої
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також в
частині першій статті 611, частинах
другій - четвертій статті 612 ЦК України,
частинах першій та другій статті 220 ГК
України, які передбачають
відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається статтею 610 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої
статті 551 ЦК України та умов Кредитного
договору (п. 5.1.) у випадку несвоєчасного
погашення заборгованості по кредиту
позичальник сплачує банку пеню у
розмірі, який визначений у пункті 8.4.
Кредитного договору (0,15% від суми
простроченої заборгованості по
кредиту за кожний день прострочки, але
не менше 1 гривні) за кожний день
прострочки.

За загальним правилом, що випливає із
ЦК України, період, за який
нараховується неустойка (штраф, пеня)
за прострочення виконання
зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258
ЦК України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й доти, доки зобов'язання
не буде виконано. Її розмір
збільшується залежно від продовження
правопорушення. При цьому правова
природа пені така, що строк позовної
давності щодо її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, аналіз норм статті 266, частини
другої статті 258 ЦК України дає
підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Аналогічні висновки містяться у вже
згаданій вище постанові Верховного
Суду України від 06 листопада 2013 року в
справі № 6-116цс13, а також в ухвалах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 листопада 2012 року в справі
№ 6-34661св12; від 12 вересня 2011 року в
справі № 6-16271св11.

Втім, як вже було зазначено вище, згідно
з пунктом 5.5. Кредитного договору
сторони домовились про збільшення до
5-ти років позовної давності для вимог
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки (пені, штрафу) за вказаним
договором.

За таких обставин та враховуючи, що
відповідний позов позивачем був
пред'явлений 09 червня 2014 року, останній
пропустив строки позовної давності за
вимогами про стягнення за Кредитним
договором за період з 08 травня 2008 року
по 08 червня 2009 рік заборгованості по
відсоткам за користування кредитом у
розмірі 3 754,80 доларів США,
заборгованості по комісії за
користування кредитом у розмірі 897,67
доларів США, заборгованості по пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором у розмірі 547,03 доларів США.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у листі від 16 січня
2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання
застосування строків позовної
давності»у разі, якщо відповідач подав
заперечення проти позову, пославшись
на сплив позовної давності, то
зазначена заява є підтвердженням того,
що відповідач зробив заяву про
застосування позовної давності.

Крім того, ПАТ КБ
«Приватбанк»безпідставно намагається
застосувати до відповідачки подвійну
цивільно-правову відповідальність
одного й того ж виду за одне й те ж
порушення договірного зобов'язання
(прострочення виконання грошового
зобов'язання), що суперечить вимогам
статті 61 Конституції України та
частини третьої статті 509 ЦК України,
згідно з якими ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, а зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Так, згідно з пунктом 5.1. Кредитного
договору у випадку несвоєчасного
погашення заборгованості по кредиту,
позичальник сплачує банку пеню у
розмірі, який зазначений у пункті
8.4.договору (0,15% від суми простроченої
заборгованості по кредиту за кожний
день прострочки, але не менше 1 гривні)
за кожний день прострочки, в той час, як
пунктом 5.3. Кредитного договору
передбачено, що при порушені
позичальником строку платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених Кредитним договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Водночас, як вбачається з розрахунку
заборгованості, наданого ПАТ КБ
«Приватбанк», станом на 02 червня 2014 рік
у відповідачки виникла заборгованість
у розмірі 99 877,57 доларів США, яка
складається з: заборгованості по
кредиту - 27 370,22 доларів США;
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 21 612,36 доларів
США; заборгованості по комісії за
користування кредитом - 5 109,01 доларів
США; пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 41 009,85 доларів
США; штрафу (фіксована частина) - 21,06
доларів США; штрафу (процентна
складова) - 4 755,07 доларів США.

Таким чином, за порушення
відповідачкою строків виконання
зобов'язання за Кредитним договором
банком одночасно нараховано пеню та
штраф.

Відповідно до частини першої статті 546
та статті 549 ЦК України виконання
зобов'язання забезпечується, зокрема,
неустойкою, яка визначається як пеня та
штраф і є грошовою сумою або іншим
майном, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Сплата неустойки є
правовим наслідком у разі порушення
зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Умова Кредитного договору про подвійну
відповідальність боржника відповідно
до частини другої статті 215 ЦК України є
нікчемною і не може застосовуватися до
боржника.

Оскільки відповідно до статті 549 ЦК
України пеня і штраф є різновидами
неустойки як юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій, то стягнення з
відповідачки одночасно пені та штрафу
за несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання, як це передбачено
Кредитним договором, суперечить
Конституції України та загальним
засадам цивільного законодавства, а
тому вимога ПАТ КБ «Приватбанк» в
частині стягнення штрафу задоволенню
не підлягає.

На зазначеному неодноразово
наголошуваві Вищий спеціалізований
суд Україниз розгляду цивільних і
кримінальних справ (ухвали від 16 грудня
2010 року в справі № 6-592св10; від 13 квітня
2011 року в справі № 6-123св10; від 20 березня
2012 року в справі № 6-7203ск12).

Водночас, потрібно зазначити, що
причиною неналежного виконання
відповідачкою Кредитного договору
сталорізкепадіння курсу української
гривні по відношенню до валюти кредиту
- долара США, викликане світовою
фінансовою кризою 2008-2009 років, що
значно погіршило майновий стан
відповідачки, адже якщо в 2008 році при
офіційному курсі гривні до долара США
5,05 грн. за 1 дол. СШАрозмір щомісячного
платежу становив 2 171,55 грн. (430,01 доларів
США згідно пункту 8.1. Кредитного
договору), то в 2009 році при курсі 7,79
грн./$ 1 вже 3 349,79 грн.

Таким чином, боргове навантаження на
відповідачку збільшилося більш ніж на
50%, чого вона жодним чином не могла
передбачити при укладенні Кредитного
договору.

Позивач, у свою чергу, хоч і вказав, що
неналежним виконанням Кредитного
договору відповідачка завдала йому
збитків, що виразилися у залученні
банком вільних коштів до страхового
резерву, створеного в забезпечення
простроченої заборгованості
позичальника та в несенні витрат по
сплаті податків та інших обов'язкових
платежів з цих коштів, однакжодних
доказів на підтвердження своїх
доводівним не було надано.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

І насамкінець, 07 червня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1
якого передбачено, що протягом дії
цього Законуне може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно;загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв.
м. для житлового будинку.

Житловий будинок загальною площею 109,9
кв. м., що є предметом іпотеки,
використовується відповідачкою та її
сім'єю як місце постійного проживання,
іншого нерухомого житлового майна у
власності відповідачки немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 525, 526, 599, 615, 629, 1046, 1048, 1054 ЦК України,
ст. ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», Законом України "Про
заставу", Законом України "Про іпотеку",
рішеннями ВССУ та ВСУ суд

рішив:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Гецко Ю. Ю.