АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 - й інстанції: Чех Н.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

09 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- ГаращенкаД.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
Шуліки Аліни Володимирівни на рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 13 серпня 2014 року в цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9,
третя особа: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення,-

в с т а н о в и л
а :

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 13 серпня 2014 року
Публічному акціонерному товариству
«Приватбанк» відмовлено в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа: Орган опіки та
піклування Дніпровської районної в
місті Києві державної адміністрації
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
1-ї інстанції, представник позивача
Публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» ШулікаАліна
Володимирівна звернулась до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 13 серпня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що відмовляючи в
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відповідачів, суд 1-ї
інстанції виходив з того, що в спірній
квартирі зареєстровані та проживають
неповнолітні діти, а тому задоволення
позовних вимог порушить їх законні
права та інтереси. Проте, такі висновки
суду 1-ї інстанції суперечать
обставинам справи та положенням
чинного законодавства України, так як
на час укладення договору іпотеки у 2007
році в спірній квартирі не проживали та
не були зареєстровані неповнолітні
діти відповідача. Реєстрація ж
неповнолітніх дітей в переданій в
іпотеку квартирі після укладення
договору іпотеки без згоди
іпотекодержателя не є підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог,
оскільки права власності на предмет
іпотеки чи права користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки неповнолітні діти
відповідача не мали. Безпідставними
також є висновки суду 1-ї інстанції про
те, що п.18.12 договору іпотеки не
відповідає вимогам законодавства, яким
регулюються права неповнолітніх дітей,
оскільки на даний час договір іпотеки є
чинним, а відповідачі не звертались до
суду з зустрічним позовом про визнання
будь-яких пунктів договору іпотеки
недійсними. Не ґрунтуються на вимогах
закону висновки суду 1-ї інстанції про
те, що позивач не ставить вимоги про
розірвання договору, а тому правові
підстави для задоволення позовних про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відсутні, оскільки в силу вимог чинного
законодавства право кредитора на
дострокове повернення частини кредиту,
що залишилась є самостійним і
реалізація такого права жодним чином
не залежить від пред'явлення
кредитодавцем вимог про розірвання
кредитного договору відповідно до
положень ст.651 ЦК України.

В судовому засіданні представник
позивача Публічного акціонерного
товариства «Приватбанк» Хитрова Любов
Володимирівна повністю підтримала
доводи апеляційної скарги та просила
її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9,
представник Органу опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явились, про день та час
слухання справи судом повідомлялись у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили, а тому,
колегія суддів вважає можливим слухати
справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
слідуючих підстав.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова,
установа зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 27 липня 2007 року
між Закритим акціонерним товариством
«Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_11 було укладено кредитний
договір №К3А0G115006474, відповідно до умов
якого, банк надав позичальнику кредит в
сумі 79 200 доларів США на купівлю
квартири та 26 730 доларів США на
погашення страхових платежів, зі
сплатою 12% річних і погашенням згідно
умов вказаного договору. Строк дії
договору з 31.03.2006 року до 27.07.2037 року.

Для забезпечення виконання
позичальником зобов'язань, взятих на
себе за кредитним договором №К3А0G115006474,
27 липня 2007 року між Закритим
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Приватбанк» та ОСОБА_11 було
укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_12, зареєстрований за №4227.
Відповідно до умов вказаного договору,
ОСОБА_5 передав Закритому акціонерному
товариству «Комерційний банк
«Приватбанк» в іпотекунерухоме майно,
а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Правонаступником Закритого
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк» є Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Приватбанк».

06 вересня 2013 року Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Приватбанк» на адресу ОСОБА_5
було надіслано досудову вимогу про
усунення порушень умов кредитного
договору №К3А0G115006474 від 27 липня 2007 року
шляхом сплати заборгованості в сумі 172
789,19 доларів США. Та повідомлено, що у
разі несплати заборгованості за
кредитним договором банк змушений буде
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, у зв'язку з чим боржнику та
членам його сім'ї необхідно звільнити
квартиру АДРЕСА_1 в добровільному
порядку протягом місяця з дня
отримання даної вимоги.

Відповідачем досудову вимогу було
отримано 20 вересня 2013 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення рекомендованого поштового
відправлення.

Оскільки відповідач свої обов'язки за
кредитним договором №К3А0G115006474 від 27
липня 2007 року належним чином не
виконує, що призвело до виникнення
заборгованості, то 01.11.2013 року позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення.

Під час розгляду справи судом 1-ї
інстанції, 01.04.2014 року Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Приватбанк» на адресу ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 повторно
було надіслано письмові вимоги про
звільнення квартири АДРЕСА_1 в
добровільному порядку протягом місяця
з дня отримання даної вимоги.

Відповідачами дані вимоги було
отримано 10 квітня 2014 року, що
підтверджується повідомленнями про
вручення рекомендованого поштового
відправлення.

Оскільки відповідачі в добровільному
порядку заборгованість за кредитним
договором №К3А0G115006474 від 27 липня 2007
року не погасили та зі спірної квартири
не виселилися, то 04.06.2014 року Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Приватбанк» на адресу суду було
подано уточнену позовну заяву, в якій
танк просив в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№К3А0G115006474 від 27 липня 2007 року в розмір
20 787 736,96 грн. звернути стягнення на
предмет іпотеки, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з даної квартири
та надати Публічному акціонерному
товариству «Комерційний банк
«Приватбанк» право отримати дублікати
правовстановлюючих документів на
квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи Публічному акціонерному
товариству «Комерційний банк
«Приватбанк» в задоволенні вказаних
позовних вимог, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що п.18.12 договору
іпотеки не відповідає вимогам
законодавства, яким регулюються права
неповнолітніх дітей, в спірній
квартирі зареєстровані та проживають
неповнолітні діти, а тому задоволення
позовних вимог порушить їх законні
права та інтереси. Крім того, позивач не
ставить вимоги про дострокове
розірвання кредитного договору, а тому
правові підстави для задоволення
позовних вимог відсутні.

Проте, з такими висновками суду 1-ї
інстанції колегія суддів погодитись не
може з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Пунктом 7.1 кредитного договору
№К3А0G115006474 від 27 липня 2007 року
встановлено, що щомісяця в період
сплати позичальник повинен надавати
банку кошти в сумі 983,24 долари США для
погашення заборгованості за кредитом,
що складається з заборгованості по
тілу кредиту, відсотком та винагороди.
Періодом сплати є період з 27 по31 число
кожного місяця.

Проте, ОСОБА_5 свої обов'язки за
кредитним договором №К3А0G115006474 від 27
липня 2007 року належним чином не
виконував, що призвело до виникнення
заборгованості.

Станом на 15.10.2013 року загальна сума
заборгованості ОСОБА_5 становить 2 078
736,96 грн. Вказану заборгованість на
вимогу банку відповідач у
добровільному порядку не погасив.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір є похідною
угодою, яка укладається для
забезпечення виконання іншої угоди,
зокрема кредитного договору, і не може
існувати самостійно.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України
«Про іпотеку» за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Частина 1 статті 35 Закону України «Про
іпотеку» передбачає, що у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цій
вимозі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання вказаних вимог Закону 06.09.2013
року Публічним акціонерним
товариством «Комерційний банк
«Приватбанк» на адресу ОСОБА_5 було
надіслано вимогу про усунення
порушень. Проте, вказані у вимогах
порушення відповідачами усунуто не
було.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Статтею 39 даного Закону
встановлено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

Умовами договору іпотеки від 27 липня 2007
року встановлено, що у випадку
невиконання іпотекодавцем своїх
зобов'язань за кредитним договором та у
інших випадках, встановлених законом,
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки.

З досліджених доказів достовірно
встановлено, що ОСОБА_5 свої обов'язки
за кредитним договором №К3А0G115006474 від 27
липня 2007 року належним чином не
виконує, що призвело до виникнення
заборгованості, а тому у позивача є всі
правові підстави для погашення
заборгованості за договором кредиту
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що
належить на праві власності ОСОБА_5.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку», звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Згідно з ч.3 ст.109 ЖК України, звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.
Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У відповідності до роз'яснень п.п.43,44
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39 - 40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що
банком боржнику та членам його сім'ї
направлялися письмові вимоги про
добровільне звільнення житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
такі вимога отримані відповідачем та
членами його сім'ї 20.09.2013 року та 10
квітня 2014 року. Проте, відповідач та
члени його сім»ї не звільнили житлове
приміщення, яке є предметом іпотеки,
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотеко держателя, а
тому позовні вимоги про виселення
відповідачів з квартири АДРЕСА_1 є
обґрунтованими.

Проте, 07 червня 2014 року набрав чинності
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», відповідно до якого
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з п.п. 3, 4 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» цей Закон
набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті, порядок погашення (урахування)
курсової різниці, що виникає у
бухгалтерському та/або податковому
обліку кредиторів та позичальників, а
також порядок списання пені та штрафів,
які нараховуються (були нараховані) на
таку основну суму заборгованості.

Протягом дії даного Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

Таким чином, норми Закону України «Про
іпотеку», зокрема і в частині
задоволення вимог іпотекодержателя,
мають бути застосовані з урахуванням
норм Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Оскільки Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» прийнятий з метою
підтримки громадян України, які вже
мають невиконані зобов'язання за
договорами споживчого кредиту в
іноземній валюті (валютних кредитів)
шляхом встановлення порядку і умов
конвертації зобов'язань за кредитними
договорами в іноземній валюті в
національну валюту України та з метою
мінімізувати негативні наслідки
інфляції національної валюти для
громадян України та убезпечити
зазначених громадян від виникнення
скрутної фінансової ситуації, колегія
суддів приходить до висновків, що
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9,
третя особа: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення задоволенню не підлягають.

Необґрунтованими є висновки суду 1-ї
інстанції про те, що підставою для
відмови в позові про звернення
стягнення на предмет іпотеки є те, що в
спірній квартирі зареєстровані та
проживають неповнолітні діти і
задоволення позовних вимог порушить їх
законні права та інтереси, з огляду на
таке.

Згідно з ч.3 ст.29 ЦК України та ст.18
Закону України «Про охорону дитинства»
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає;
діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до ч.6 ст.203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їх малолітніх,
неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Батьки управляють майном дітей без
спеціального на те повноваження, але
без дозволу органів опіки і піклування
не можуть укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині прав,
здійснювати відчуження житла.

Відповідно до ч.2 ст.177 СК України батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, в тому
числі договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири; видавати
письмові зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.
Дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини надається
органом опіки та піклування після
перевірки, що проводиться протягом
одного місяця, і лише в разі
гарантування збереження права дитини
на житло.

Відповідно до роз'яснень викладених в
п.44 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» №5 від 30 березня 2012
року, суди повинні виходити із того, чи
мала дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Згідно з п.12.7 договору іпотеки від
27.07.2007 року відносно предмету іпотеки
відсутні вимоги третіх осіб, в тому
числі тих, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.

Таким чином, оскільки на момент
укладення договору іпотеки від 27.07.2007
року в спірній квартирі неповнолітні
діти ОСОБА_5 зареєстровані не були, а
були зареєстровані пізніше без згоди
іпотекодержателя - банку, то права
власності на предмет іпотеки чи права
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки
неповнолітні діти відповідача не мали.

Безпідставними також є висновки суду
1-ї інстанції про те, що п.18.12 договору
іпотеки не відповідає вимогам
законодавства, яким регулюються права
неповнолітніх дітей, з огляду на таке.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачі не звертались до суду з
зустрічним позовом про визнання
будь-яких пунктів договору іпотеки
недійсними, а тому у суду 1-ї інстанції
не було підстав для надання правової
оцінки пунктам договору іпотеки від
27.07.2007 року.

Не ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства висновки суду 1-ї
інстанції про те, що позивач не ставить
вимоги про розірвання кредитного
договору, а тому відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог про звернення стягнення
заборгованості по кредиту на предмет
іпотеки, оскільки право кредитора на
дострокове повернення частини кредиту,
що залишилась є самостійним і
реалізація такого права жодним чином
не залежить від пред'явлення
кредитодавцем вимог про розірвання
кредитного договору відповідно до
положень ст.651 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
до помилкового висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9,
третя особа: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення з підстав зазначених в
оскаржуваному рішенні.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті та
враховуючи, що рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 13 серпня
2014 року про відмову Публічному
акціонерному товариству «Приватбанк»
в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, колегія суддів
вважає, що воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог з підстав,
визначених Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Керуючись Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», Законом
України « Про іпотеку», ст.ст. 303, 307, 309,
313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача Публічного акціонерного
товариства «Приватбанк» Шуліки Аліни
Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 13 серпня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Відмовити Публічному акціонерному
товариству «Приватбанк» в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа: Орган опіки та
піклування Дніпровської районної в
місті Києві державної адміністрації
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: Судді: