Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕННЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року Соснівський районний
суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді -
Марцішевської О.М.

при
секретарі - Снігурській
Т.В.

за участю адвоката
- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Черкаси цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про вселення та усунення перешкод в
користуванні квартирою та позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
таким, що втратив право користування
квартирою-

В С
Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що зареєстрований в АДРЕСА_1, яка є
його єдиним постійним місцем
проживання. Крім нього в зазначеній
квартирі зареєстровані та проживають
його сестра ОСОБА_3 з чоловіком та
сином. З 16.03.2010 року по 13.03.2014 року ОСОБА_2
відбував покарання у місцях
позбавлення волі, після звільнення
відповідачка не допускає його до
вказаної квартири, не надає ключів від
дверей, та створює йому перешкоди у
вселенні та користуванні квартирою,
чим порушує його житлові права,
оскільки іншого житла не має. Просив
суд вселити його до квартири АДРЕСА_1
та зобов"язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні вказаною
квартирою.

ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, про визнання особи
таким, що втратив право користування
квартирою, посилаючись на те, що
проживає та зареєстрована в
АДРЕСА_1 з членами своє сім'ї.
Відповідач був зареєстрований у
вказаній квартирі, однак понад
установлений законом шестимісячний
строк з листопада 2008 року не проживає
без поважних причин, тому в
ІНФОРМАЦІЯ_2 втратив право
користування даним житлом, участі в
оплаті комунальних послуг не брав,
після звільнення з місць ув'язнення до
квартири не з'явився, в зв'язку з чим
просить визнати його таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_2
свої позовні вимоги підтримав, позов
ОСОБА_3 не визнав, пояснив, що спірна
квартира є єдиним його постійним
місцем проживання, надана ще батькові
на склад сім'ї. Тимчасово з листопада 2008
року проживав з матір'ю в АДРЕСА_2 в
будинку сина відповідачки, після
повернення в грудні 2009 року позивачка
не допустила його до квартири, в
зв'язку з чим звернувся до міліції, з
березня 2010 року до березня 2014 року
перебував в місцях позбавлення волі, на
цей період за ним зберігається право на
користування житлом. Після звільнення
у березні 2014 року не зміг вселитись до
квартири, оскільки відповідачка
заперечує його право на проживання та
не надає ключів від дверей, тому
змушений звернутись до суду. Також
вказував на те, що позов ОСОБА_3 про
визнання його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
зв'язку з відсутністю в 2008-2009 роках
пред'явлений у 2014 році з пропуском
трирічного строку позовної давності.
Просив суд відмовити у задоволенні
позову про визнання його таким, що
втратив право користування квартирою,
задоволити його позов про вселення та
зобов'язання відповідачки усунути
перешкоди в користуванні квартирою.

Представник відповідачки,
адвокат ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 не визнав,
позов ОСОБА_3 в підтримав, вказував, що
позивач в період з листопада 2008 року не
проживав у спірній квартирі без
поважних причин, тому з 2009 року втратив
право користування даним житловим
приміщенням, до ув'язнення в 2010 році.
Строк позовної давності при зверненні
з позовом ОСОБА_3 не пропущений,
оскільки даний строк зупинявся на час
перебування позивача в місцях
позбавлення волі в 2010-2014 роках. Просив
відмовити у позові ОСОБА_2, позов
ОСОБА_3 задоволити.

Заслухавши позивача, адвоката
відповідачки, свідка, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення, або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Відповідно до ст.
64 ЖК України члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що
чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1
згідно ордера № 36 від 24.01.1975 року була
надана для проживання ОСОБА_4 на склад
сім'ї осіб - дружина ОСОБА_5 та діти
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 ОСОБА_4 помер в
ІНФОРМАЦІЯ_1, після його смерті
особовий рахунок не переоформлений до
даного часу, ОСОБА_5 померла в
ІНФОРМАЦІЯ_2. Таким чином і позивач, і
відповідачка в складі сім'ї своїх
батьків були вселені в спірну квартиру
в якості членів сім'ї наймача і набули
рівного права користування зазначеним
житловим помешканням.

Відповідно до довідки про склад
сім'ї у вказаній квартирі
зареєстровані 4 особи - ОСОБА_3 з
чоловіком та сином, а також ОСОБА_2

Згідно з ст.61 ЖК України
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму житлового
приміщення. Згідно з ст. 65 ЖК України
наймач вправі в установленому законом
порядку за письмовою згодою всіх
членів сім"ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. Особи, які
вселились в жиле приміщення як члени
сім"ї наймача, набувають рівного з
іншими права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між
цими особами, наймачем та членами його
сім"ї, які проживають з ним, не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом 6 місяців.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК за особами,
засудженими до позбавлення волі,
зберігається жиле приміщення протягом
усього часу відбування покарання, якщо
в цьому будинку (квартирі) залишилися
проживати інші члени сім'ї. У випадках,
передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті,
право користування жилим приміщенням
зберігається за відсутнім протягом
шести місяців з дня закінчення строку,
зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) встановлюється в три
роки. Відповідно до ст.261 ЦК України
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов - з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
цього права. Згідно ст.267 ЦК України
сплив позовної давності до
пред"явлення позову, про застусування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Оцінивши зібрані у справі докази
суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
спірною квартирою, оскільки в судовому
засіданні не знайшли пітвердження
доводи зазначеного позову про те, що
ОСОБА_2 не користувався даною квартирою
з листопада 2008 року понад установлений
шестимісячний строк без поважних
причини, дані доводи спростовані
зібраними у справі доказами про
тимчасову відсутність позивача у
спірній у цей період в зв'язку з
наданням йому відповідачкою та її
сином за домовленістю сторін для
проживання іншого житлового
приміщення до листопада 2009 року, що
підтверджено показами свідка, після
чого позивачу з грудня 2009 року
створювались перешкоди у користуванні
житлом, в період перебування позивача
в місцях позбавлення волі за законом
за ним зберігалось право на
користування житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_7 в судовому
засіданні пояснив, що є сином
відповідачки ОСОБА_3 В листопаді 2008
році в зв'язку з неможливістю спільного
проживання внаслідок конфліктів між
сторонами була досягнута домовленість
про те, що ОСОБА_2 з матір'ю ОСОБА_5
будуть проживати в АДРЕСА_2 в будинку,
власником якого була оформлена дружина
свідка та який був придбаний в період
їх шлюбу. В період проживання позивач
привів вказаний будинок до
непридатного стану, мати позивача
померла в ІНФОРМАЦІЯ_2. В 2010- 2014 роках
місце знаходження позивача було
невідоме, у березні 2014 році він прийшов
до квартири та став вимагати виділення
йому кімнати для проживання, однак
вказані вимоги він та члени його сім'ї
вважають не прийнятними, виділення
кімнати позивачу не можливим.

Таким чином, встановлено, що
причиною тимчасової відсутності
позивача з листопада 2008 року по
листопад 2009 року у спірній квартирі
була домовленість з відповідачкою та
членами її сім'ї про надання йому для
тимчасового проживання іншого житла,
що відповідало інтересам на той час
всіх сторін і тому відсутні підстави
для висновку суду про те, що позивач
без поважних причин в односторонньому
порядку втратив зв'язок з місцем
постійного проживання протягом
вказаного періоду. З грудня 2009 року
позивач не проживав у спірній квартирі
в зв'язку з створенням в цьому перешкод
відповідачкою, що підтверджено
постановою від 12.03.2010р. про відмову в
порушенні кримінальної справи за
заявою 28.12.2009р. ОСОБА_2 про
перешкоджання йому сестри ОСОБА_3 у
вселенні до квартири. В період
відбування покарання в місцях
позбавлення волі в період з 16.03.2010р. по
13.03.2014р. за позивачем згідно з ч.7 ст.71 ЖК
України зберігалось право на
користування житлом, після звільнення
в зв'язку з створенням перешкод у
користуванні спірнорю кватирою в
серпні 2014 року звернувся до суду з
позовом для захисту житлових прав.

Суд вважає обгрунтованою заяву
позивача про те, що позов ОСОБА_3 про
визнання його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
зв'язку з відсутністю в 2008-2009 роках
пред'явлений у 2014 році з пропуском
трирічного строку позовної давності,
так як з моменту, коли позивачка могла
довідатись про порушення свого права
у 2009 році до пред'явлення даного позову
у вересні 2014 року пройшло близько 5
років, посилання адвоката відповідача
на зупинення даного строку в період
перебування позивача в місцях
позбавлення волі не обгрунтовані на
законі, так як відсутні передбачені
ст.263 ЦК України підстави для зупинення
строку позовної давності, перебування
позивача в місця позбавлення волі не
позбавляло можливості відповідачку
звернутись до суду з даним позовом.
Разом з тим, положення закону про
правові наслідки спливу позовної
давності можуть застосовуватися лише у
тих випадках,коли буде доведено
існування самого суб'єктивного
цивільного права і факт його порушення
або оспорювання. Якщо ж під час
розгляду справи буде встановлено, що у
позивача немає суб"єктивного права, про
захист якого він просить, або ж воно не
порушувалось чи не оспорювалось, суд
повинен відмовити в позові не через
пропущення позовної давності,а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Оскільки ОСОБА_2 був вселений та
зареєстрований у спірній квартирі на
правах члена сім'ї наймача, на момент
пред'явлення в серпні 2014 року позову
про усунення перешкод у користуванні
житлом не втратив право на
користування житловим приміщенням, на
підставі ч.3 ст.64 ЖК України має такі ж
права на спірну квартиру, як
відповідачка та члени її сім'ї. Права
члена сім'ї наймача квартири визначені
ст.64 ЖК України, і передбачають право
використовувати житло для власного
проживання, обмеження в цьому можливе
лише з підстав, передбачених законом.
Встановлено, підтверджено поясненнями
позивача, показами свідка, що
відповідач не допускає позивача до
квартири, заперечує проти його
вселення та проживання, в зв'язку з цим
позивач обмежений у користуванні
спірною квартирою без законних
підстав, чим порушені його права та
законні інтереси, тому позов про
вселення та усунення першкод в
користуванні житловим приміщенням
підлягає до задоволення.

Що стосується доводів про те, що
позивач не оплачує комунальні послуги,
пошкодив наданий йому для проживання
будинок, відповідач вправі звернутись
до суду з позовом про відшкодування
збитків.

Керуючись ст.ст. 11,57,60,212-215 ЦПК
України, ст. 9, 64, 71 ЖК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
таким, що втратив право користування
квартирою.

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Вселити ОСОБА_2 до квартири
АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку на протязі 10 днів
з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: