АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дуда О.О. Провадження №
22-ц/789/1039/14 Доповідач - Дикун
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 та
її
представника ОСОБА_2, позивачки
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про припинення права власності
на частку у спільному майні та визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3
звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1
про припинення права власності на
частку у спільному майні та визнання
права власності. В обгрунтування вимог
посилалась на те, що вона є власником 3/4
частин будинковолодіння по АДРЕСА_3, а
відповідачка є власником 1/4 частини
цього ж будинковолодіння. Оскільки
частка відповідачки є незначною,
спільне проживання із останньою через
неприязні стосунки є неможливим, майно
є неподільним та припинення права
власності на частку відповідачки не
завдасть їй істотної шкоди, оскільки
вона забезпечена житлом, просила
припинити право відповідачки на 1/4
частину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель і споруд по АДРЕСА_3 та визнати
за нею право власності на зазначену
частку у будинку з надвірними
будівлями та спорудами.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
припинення права власності на частку у
спільному майні та визнання права
власності задоволено. Припинено право
власності ОСОБА_1 на 1/4 частину
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель і споруд
по АДРЕСА_3 та визнано за ОСОБА_3 право
власності на цю 1/4 частину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель і споруд по АДРЕСА_3.

Компенсовано ОСОБА_1 вартість 1/4
частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель і споруд по АДРЕСА_3, за
рахунок коштів у розмірі 70466грн.,
внесених ОСОБА_3 на депозитний рахунок
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Тернопільській області згідно
квитанцій №55 від 50.01.2013 року, №ПН2848 від
08.11.2012 року, №к22/N/49 від 23.12.2013 року,
№к22/N/56 від 23.12.2013 року, №к22/N/54 від 23.12.2013
року, №к22/N/55 від 23.12.2013 року, №к22/N/52 від
23.12.2013 року, №к22/N/53 від 23.12.2013 року,
№к22/N/51 від 23.12.2013 року, №к22/N/50 від 23.12.2013
року, №к22/N/48 від 23.12.2013 року, №к22/N/57 від
23.12.2013 року.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись, що рішення суду не
відповідає обставинам справи та
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
В обгрунтування вимог апелянт
зазначає, що судом неповно з'ясовано
всі обставини справи та не взято до
уваги той факт, що частка для неї є
значною, вартість її визначена невірно,
припинення права власності завдасть
значної шкоди її інтересам та членам
її сім'ї. А також, що судом не взято до
уваги користування 1/4 частини
житлового будинку її неповнолітньою
дочкою ОСОБА_5 Крім того, зазначила, що
поза увагою суду залишилась постанова
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30.04.2013 р.,
якою визнано протиправними дії КП
Міське бюро технічної інвентаризації
по поверненню ОСОБА_6
правовстановлюючих документів на
спірний будинок.

Апелянт та її представник
апеляційну скаргу підтримали,
зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивачка та її представник
заперечили апеляційну скаргу, рішення
суду вважають законним та
обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи із наступного.

Згідно зі ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що сторони у
справі є співвласниками будинку по
АДРЕСА_3.

ОСОБА_3 є власницею 3/4 частин цього
будинку з надвірними будівлями та
спорудами, згідно з договором
дарування від 27 грудня 2003 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованим в реєстрі за №9290.

На підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 05.08.2009 року
ОСОБА_1 належить 1/4 частина зазначеного
будинку з надвірними будівлями та
спорудами.

Сторони у спірному будинку не
проживають. У будинку відсутнє
електропостачання, газо- та
водопостачання, що стверджується
довідками відповідних служб (т.1 а.с.10-12).
Технічний стан житлового будинку
незадовільний, експлуатація елементів
будинку можлива лише при умові
проведення ремонту. (т.1 а.с.144-156).

Між сторонами склались неприязні
стосунки, часто виникають конфлікти,
що ними не заперечується та
підтверджується постановами про
відмову у порушенні кримінальних справ
від 02.12.2008 року; 22.10.2008 року.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 17 жовтня 1997 року
(т.1 а.с.227) ОСОБА_1 на праві спільної
сумісної власності з ОСОБА_8 та ОСОБА_9
належить квартира АДРЕСА_1, де
відповідачка фактично проживає. Крім
того, ОСОБА_1 є членом садівничого
товариства "Трудове літо-1", яке
знаходиться на території Смиковецької
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області ( ділянка
НОМЕР_1 площею 0,073 га). На даній ділянці в
2012 році зведена забудова.

Однак, відповідачка ОСОБА_1 та її
неповнолітня дочка ОСОБА_5
зареєстровані в спірному будинку по
АДРЕСА_3, що підтвержується довідкою ДП
"Комунальник-2" №395 від 08.02.2013 року.
Реєстрація проведена під час розгляду
даної справи у суді - у лютому 2013 року.
Відповідно до акту житлово-побутових
умов від 11.06.2014 року (т.2 а.с.43) службою у
справах неповнолітніх та дітей
Тернопільської міської ради проведено
обстеження умов проживання
неповнолітньої ОСОБА_5 та встановлено,
що вона фактично проживає без
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, де
створено їй належні умови для
виховання, розвитку та проживання.

Преюдиційним рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 21 червня 2012 року, що набрало
законної сили, за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет
Тернопільської міської ради про поділ
в натурі житлового будинку і
господарських споруд та земельної
ділянки, яким відмовлено у задоволенні
позовних вимог, встановлено, що спірний
будинок не підлягає поділу, оскільки
запропоновані експертним висновком
всі можливі варіанти поділу не
відповідають вимогам ДБН, так як
запропоновану для виділення 1/4 частки,
належну відповідачці, неможливо
виділити, як і неможливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири, як того вимагають ДБН.

Зазначеним рішенням також
установлено відсутність
правоустановлюючих документів у
сторін, що посвідчують право власності
на земельну ділянку, на котрій
знаходиться спірний будинок, у зв'язку
з чим судом відмовлено у задоволенні
позовних вимог про поділ в натурі цієї
земельної ділянки.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№3852/13-22 від 05.09.2013 року Тернопільського
відділення КНДІСЕ, 1/4 частки спірного
будинку з надвірними будівлями та
спорудами в одиницях площі складає 21,85
кв.м., а 3/4 - 65.55 кв.м.; ринкова (реальна)
вартість житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_3 складає 281 865 грн.

Згідно із ч.1 ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті
випливає, що припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України умов та з
урахуванням того, чи таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику, вирішується
в кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та об'єкта,
який є спільним майном.

Такі висновки відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України, викладеній у постанові
Верховного суду України від 16 січня 2012
року № 6 - 81 цс 11, яка в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для усіх судів
України.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позов, виходив із того,
що сторони не дійшли згоди щодо
спільного використання спірного
будинковолодіння, частка ОСОБА_1 є
незначною, їй на праві приватної
власності належить інше житло, де вона
проживає, позивачем на депозитний
рахунок Територіального управління
державної судової адміністрації в
Тернопільській області внесено суму,
еквівалентну вартості частки
відповідачки у спірному будинку,
припинення права власності ОСОБА_1 на
її частку у спільному майні не завдасть
істотної шкоди її інтересам.

Колегія суддів погоджується із
наведеним висновком суду, як таким, що
відповідає вимогам закону та
обставинам, установленим по справі.

Безпідставними вважає колегія
суддів твердження апелянта, що поза
увагою суду залишилась постанова
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30.04.2013 р.,
якою визнано протиправними дії КП
Міське бюро технічної інвентаризації
по поверненню ОСОБА_6
правовстановлюючих документів на
спірний будинок по АДРЕСА_3, оскільки
на підставі цих документів 27.12.2003 р.
ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 належні їй 3/4
частини будинку з надвірними будівлями
по АДРЕСА_3. А при набранні даної
постанови законної сили виникнуть
підстави для оспорення належної ОСОБА_3
на праві власності 3/4 частини спірного
будинковолодіння. Колегія суддів не
може погодитись із такими
твердженнями, оскільки рішення суду,
яке набрало законної сили, яким би було
встановлено незаконність права
власності ОСОБА_3 на 3/4 частини у
спірному будинку з надвірними
будівлями та спорудами, суду не
представлено.

Колегія суддів не може прийняти
доводів апелянта про можливість поділу
даного будинку в натурі на підставі
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 14 квітня 2011 року № 247,
проведеної Тернопільським відділенням
КНДІСЕ, з якого вбачається, що можливий
поділ спірного будинку в натурі
відповідно до варіантів 1 та 4
експертного висновку. Запропоновані
експертом варіанти не відповідають
вимогам будівельних та санітарних
норм, зокрема п. 2.22 Державних
будівельних норм (далі - ДБН) «Житлові
будинки основні. Положення» про те, що у
квартирах повинні бути передбачені
такі приміщення: житлові кімнати і
підсобні приміщення - кухня,
передпокій, санвузли,
внутрішньоквартирні коридори,
вбудовані комори, антресолі, літні
приміщення тощо. Типи квартир за
кількістю житлових кімнат і їх площі у
житлових будинках слід приймати за
таблицею 1, згідно якої для
однокімнатних квартир нижня межа площі
квартир встановлюється на межі від 30
кв. м. таким чином, реально поділити
будинок без порушення чинних
будівельних та санітарних норм не
вбачається за можливе, оскільки для
обох співвласників неможливо виділити
мінімальну площу 30 кв. м, яка необхідна
для влаштування однокімнатної
квартири для проживання однієї сім'ї. У
результаті наведеного управління
архітектури та містобудування
Тернопільської міської ради рішенням
виконавчого комітету від 10 травня 2012
року № 737 відмовило у погодженні
запропонованих варіантів поділу.

У п.14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» судам роз'яснено, що
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщенням квартири, якщо про це
заявлено позов.

За таких обставин, усі
запропоновані експертом варіанти
поділу, зокрема 1 та 4 не відповідають
вимогам ДБН, оскільки запропоновану
для виділення 1/4 частки неможливо
виділити, як і неможливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири, як того вимагають ДБН.

Оскільки в матеріалах справи
відсутні докази того, що частка
апелянта у спірному майні є значною і
може бути виділена в натурі, колегія
суддів не може погодитись із
аналогічними доводами апеляційної
скарги.

Посилання апелянта, що припинення
права власності завдасть їй істотної
шкоди, колегія суддів не може прийняти
до уваги. Висновок про істотність
шкоди, яка може бути завдана
співвласнику, вирішується в кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи та особливостей
об'єкта, який є спільним майном. З
матеріалів справи вбачається, що
спірний будинок не є та не може бути
місцем проживання відповідачки, в силу
свого неналежного технічного стану (т.2
а.с.27-33). У власності сім'ї відповідачки
є квартира АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_1 є
членом садівничого товариства "Трудове
літо-1", яке знаходиться на території
Смиковецької сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області ( ділянка НОМЕР_1 площею 0,073 га) і
на даній ділянці в 2012 році зведений
будинок (т.2 а.с.26). А, отже, припинення
права власності на 1/4 у спірному
будинку з надвірними будівлями та
спорудами не може завдати істотної
шкоди її житловим інтересам.

Також, з урахуванням
вищенаведеного, не заслуговують на
увагу колегії суддів також доводи
ОСОБА_1, що припинення її права
власності на частину спірного будинку
завдасть істотної шкоди її сім'ї,
зокрема її неповнолітній дочці. З
матеріалів справи вбачається, що
неповнолітня дочка відповідачки не є
співвласником спірного майна, її
реєстрація у спірному будинку
відбулась у лютому 2013 року, під час
розгляду справи у суді, про що
наголошувалось представником позивача
та вбачається з довідки державного
підприємства «Комунальник-2» від 8
лютого 2013 року № 395 (т.1 а.с.175). А також,
відповідно до акту житлово-побутових
умов від 11.06.2014 року (т.2 а.с.42,43), службою
у справах неповнолітніх та дітей
Тернопільської міської ради проведено
обстеження умов проживання
неповнолітньої ОСОБА_5 та встановлено,
що вона фактично проживає без
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, де їй
створено належні умови для виховання,
розвитку та проживання.

Із твердженнями ОСОБА_1 в
апеляційній скарзі, що визначена судом
сума, внесена позивачкою в розмірі 70466
грн. в якості компенсації за належну їй
1/4 частину спірного майна є
несправедливою, оскільки придбати
житло загальною площею 22 кв.м. в
центральній частині міста можна за 22000
дол США, а не за запропоновані кошти, що
порушує її інтереси та інтереси членів
її сім'ї, колегія суддів не може
погодитись. Зазначена сума компенсації
визначена судом із врахуванням
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №3852/13-22 від 05.09.2013 року
Тернопільського відділення КНДІСЕ,
яким було встановлено ринкову (реальну)
вартість спірного майна з урахуванням
незадовільного технічного стану
приміщення (т.1 а.с.144-156).

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З урахуванням зазначеної норми,
оскільки ОСОБА_1 не було представлено
суду першої інстанції інших доказів
про вартість оспорюваного майна,
колегія суддів погоджується із
висновком суду про визначення його
вартості із врахуванням наявного у
справі доказу - висновку експертизи.

Крім того, доводи апелянта
стосуються вартості окремого
приміщення розміром 22 кв.м., а у даному
випадку мова йде про частку у будинку з
незадовільним технічним станом, без
комунікацій та відсутності
правоустановлюючих документів на
земельну ділянку, про знесення якого
прийнято рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської Ради депутатів
трудящих від 29 грудня 1984 року за №134,
затверджене рішенням виконавчого
комітету Тернопільської обласної Ради
депутатів трудящих від 22 січня 1985 року.

Рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і підстав до його
скасування колегія суддів не вбачає. А
тому, колегія суддів вважає за
необхідне відхилити апеляційну скаргу
і залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324; 325
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області С.І. Дикун