Справа № 369/3999/14 Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/4405/14 Доповідач у 2
інстанції КулішенкоКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

01 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Фінагєєва В.О., Сушко Л.П.,

при секретарі: Бевзюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
червня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства "Управління
міським господарством" про зміну
формулювання причин звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
відповідача з даним позовом,
посилаючись на те, що вона працювала
двірником в ЖЕД №3 ЖЕО «Вишневе». На
підставі її заяви від 16.10.2012 року вона
була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП
України без зазначення причини
поважності.

Вважає формулювання причини
звільнення неправильним і просила
визнати запис від 16.10.2012 в трудовій
книжці НОМЕР_1, «звільнена за власним
бажанням ст. 38 КЗпП України»
неправильним та таким, що не відповідає
чинному законодавству. Просила
зобов'язати Комунальне підприємство
«Управління міським господарством»
внести зміни до наказу від 16 жовтня 2012
року № 748 К «Про звільнення працівника»
в частині формулювання причини
звільнення ОСОБА_1 16 жовтня 2012 року з
посади робітника з комплексного
прибирання будинків з прилеглими
територіями Комунального підприємства
«Управління міським господарством»:
замість «ст. 38 КЗпП України» змінити на
«за власним бажанням, ч.1 ст. 38 КЗпП
України (в зв'язку зі станом здоров'я)».
Зобов'язати Комунальне підприємство
«Управління міським господарством»
змінити запис в трудовій книжці НОМЕР_1,
виданій на ім'я ОСОБА_1 02.07.1990 , в частині
формулювання причини звільнення її 16
жовтня 2012 року з посади робітника з
комплексного прибирання будинків з
прилеглими територіями Комунального
підприємства «Управління міським
господарством»: замість „звільнена за
власним бажанням ст. 38 КЗпП України"
змінити на „звільнений за власним
бажанням, ч.1 ст. 38 КЗпП України (в
зв'язку зі станом здоров'я)».

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в зв'язку з порушенням судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, в порядку,
передбаченому статтею 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до
ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в
мотивувальній частині рішення суд має
зазначити встановлені судом обставини
і визначити відповідно до них
правовідносини, мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність чи
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, бере до уваги чи відхиляє
докази, застосовує зазначені у рішенні
нормативно-правові акти.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка працювала двірником в ЖЕД №3
ЖЕО «Вишневе» відповідно до наказу від
21.12.2004 року №160.

В зв'язку з реорганізацією даного
підприємства, відповідно до наказу від
01.12.2006 року позивачка була переведена
двірником ЖЕД №3 до КП«Управління
міським господарством».

Наказом КП«Управління міським
господарством» від 16.01.2008 року №13
позивачка переведена на посаду
робітника з комплексного прибирання
будинків з прилеглими територіями.

Судом встановлено, що 16.10.2012 року ОСОБА_1
подала заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням у зв'язку зі станом
здоров'я і неможливістю надати
рекомендовану лікарями іншу роботу. В
той же день її було звільнено з роботи
на підставі ст. 38 КЗпП України.

З наказом про звільнення позивачка
була ознайомлена, про що свідчить її
підпис у ньому. Жодних заперечень з
приводу законності та процедури
звільнення на момент ознайомлення з
наказом позивач не мала.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі
визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Частина 6 ст. 43 Конституції України
гарантує кожному громадянину захист
від незаконного звільнення.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник
має право з власної ініціативи в
будь-який час розірвати укладений з ним
на невизначений строк трудовий
договір. При цьому строк розірвання
трудового договору і його правові
підстави залежать від причин, які
спонукають працівника до його
розірвання і які працівник визначає
самостійно.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно встановив, що
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами того, що її права
порушені і підлягають захисту.

Колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції.

Посилання апелянта на невідповідність
висновків суду обставинам справи і на
те, що відповідачем не дотримано вимог
ст. 38 КЗпП України, що унеможливлює
подальше користування позивачкою
приміщенням гуртожитку для проживання
працівника є безпідставні, оскільки
право користування приміщенням не є
предметом даного спору.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, а рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального закону.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: