КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/1770/14-ц
Провадження № 2/552/922/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.09.2014 5 вересня 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтава
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету
Полтавської міської ради, Управління
майном комунальної власності міста
виконавчого комітету Полтавської
міської ради, виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві про
визнання протиправним, скасування
розпорядження виконкому Полтавської
міської ради, визнання права
користування квартирою, скасування
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно, зобов»язання
реєстрації в квартирі, визнання
рішення виконавчого комітету
незаконним, зобов»язання передачі
ключів від квартири

В С Т А Н О В И В:

28.03.1014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовною заявою про визнання
протиправним розпорядження
виконавчого комітету Полтавської
міської ради , Відділу обліку,
розподілу та приватизації житла № 95
від 20.03.2013 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , рішення
реєстраційної служби Полтавського
міського управління юстиції про
реєстрацію права власності на вказану
квартиру за ОСОБА_2, визнання за нею
права користування квартирою та
зобов»язання ЖЕО №2 Полтавської
міської ради зареєструвати її у
вказаній квартирі, зобов»язати ОСОБА_2
передати їй ключі від квартири . ( т. 1
а.с.40-43, а.с. 65-68) .

13.06.2014 року ОСОБА_1 доповнила позовні
вимоги та просила визнати незаконним
рішення виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
44 від 11.02.2013 року про переоформлення
особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1
(т. 1 а.с. 145-147 ). Посилалась на те, що вона
проживала та була квартиронаймачем
квартири АДРЕСА_1 . 06.12.1984 року після
закінчення учбового закладу вона була
направлена на роботу в Сахалінську
область, яка прирівняна до районів
Крайньої Півночі, уклавши строкову
трудову угоду з працедавцем. На спірну
квартиру оформила броню та отримала
охоронне свідоцтво. Переукладаючи
трудову угоду вона постійно
продовжувала термін охоронного
свідоцтва на спірну квартиру. Останнє
охоронне свідоцтво було видане їй
25.09.2009 року по 06.11.2012 року. На даний час
в квартирі проживає та зареєстрований
її син, ОСОБА_2, відповідач по справі,
який її у квартиру не пускає, з приводу
цього, 03.04.2013 року, вона зверталась до
Київського РВ ПМУ УМВС України , але
ОСОБА_2 продовжує перешкоджати їй у
користуванні квартирою. Їй також стало
відомо, що ОСОБА_2 приватизував
квартиру тільки на своє ім»я, чим
порушив її права, як особи, яка має
право на користування квартирою.
Посилалась на те, що строк охоронного
свідоцтва закінчився 6 листопада 2012
року, Отже за нею зберігалось право на
житло у спірній квартирі до 6 травня 2013
року, але 11.02.2013 року виконавчий
комітет Київської районної у м. Полтаві
ради, без її згоди прийняв рішення про
зміну особового рахунку на спірну
квартиру. З зазначених підстав
просила задовольнити її позовні
вимоги.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не
з»явилась, надала заяву про розгляд
справи у її відсутність за участі її
представника. У попередніх судових
засіданнях ОСОБА_1 підтримала свої
позовні вимоги, просила їх
задовольнити. Представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 підтримав повністю, просив їх
задовольнити, а саме визнати
протиправним розпорядження
виконавчого комітету Полтавської
міської ради , Відділу обліку,
розподілу та приватизації житла № 95
від 20.03.2013 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , рішення
реєстраційної служби Полтавського
міського управління юстиції про
реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, визнати за
ОСОБА_1 право на користування
квартирою № 51 у будинку № 145 по вулиці
Пушкіна в м. Полтава, зобов»язати КП
ЖЕО №2 Полтавської міської ради
зареєструвати ОСОБА_1 у квартирі
АДРЕСА_1 , зобов»язати ОСОБА_2 передати
ОСОБА_1 ключі від квартири .

Представник Управління майном
комунальної власності міста
виконавчого комітету Полтавської
міської ради, що залучене до участі у
справі в якості співвідповідача
ухвалою суду від 26.06.2014 року (т. 2 а.с. 128)
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити у їх задоволенні. пояснив, що
передача ОСОБА_2 квартири у власність
проведена з дотриманням вимог ЗУ « Про
приватизацію державного житлового
фонду», позивач є громадянином
Російської Федерації та не має права
на одержання квартири у власність на
підставі вказаного закону. Окрім того
позивач в установлений законом строк,
після закінчення охоронного свідоцтва
на житло, не повернулась до України, не
зверталась в компетентні установи з
метою отримання громадянства України.

Виконавчий комітет Київської районної
у м. Полтаві ради що залучений до
участі у справі в якості
співвідповідача ухвалою суду від 26.06.2014
року ( т. 2 а.с. 128) свого представника у
судове засідання не направив.

Виконавчий комітет Полтавської
міської ради свого представника у
судове засідання не направив, надав
заперчення на позовну заяву. в якій
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Полтавське міське управління юстиції
у Полтавській області, яке залучене до
участі у справі як третя особа, що не
заявляє самостійні вимоги ухвалою
суду від 20.05.2014 року ( т. 1 а.с.88), свого
представника у судове засідання не
направила.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники
у судове засідання не з»явились, будучи
повідомленими про час і місце розгляду
справи, про причини своєї неявки суд не
повідомляли. Направлене представником
відповідача клопотання про зупинення
провадження у вказаній цивільній
справі , у задоволенні якого судом
відмовлено, не є поважною причиною
неявки відповідача ОСОБА_2 та його
представника у судове засідання. Суд
визнав причину їх неявки у судове
засідання неповажною. У попередніх
судових засіданнях ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнавав, просив відмовити у
їх задоволенні. Пояснив, що позивач є
його матір»ю. Він народився у
Сахалінській області та проживав
спочатку з матір»ю, а потім, коли йому
виповнилось три роки , його забрали
дідусь та бабуся в м. Полтаву, так як
сусіди матері подзвонили їм,
повідомили, що він постійно без
нагляду, блукає по місту голодний та
роздягнений. Після цього він матір не
бачив майже 30 років, його виховували
дідусь та бабуся з якими він проживав у
спірній квартирі в м. Полтава. В 2014 році
вона з»явилась та почала претендувати
на квартиру. До березня 2014 року
позивач на квартиру не претендувала, не
намагалась вселитись до неї.

Заслухавши представника позивача,
представника відповідача, Управління
майном комунальної власності міста
виконавчого комітету Полтавської
міської ради, дослідивши матеріали
справи та надані сторонами докази суд
приходить до наступних висновків.

Встановлено, що позивач проживала та
була зареєстрована у АДРЕСА_1 та у
зв»язку з направленням на роботу в
Сахалінську область, що прирівнюється
до районів Крайньої Півночі, за нею
була заброньована житлова площа 4.35
кв.м. в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1,
що підтверджується охоронним
свідоцтвом ( броня) від 08.12.1984 року ( т. 2
а.с. 125 ).

В послідуючому, в період з 08.12.1984 року по
06.11.2012 року, за ОСОБА_1 вказана житлова
площа зберігалась на підставі її
бронювання.

За час бронювання спірної квартири
квартиронаймачем цієї квартири
спочатку був батько позивача - ОСОБА_4 (
т. 1, а.с.25).

06.04.1994 року квартиронаймачем квартири
стала позивач ( т. 1 а.с. 26).

За заявою позивача ( т. 1 а.с. 27), та
рішення виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради
№138 від 20.04.1999 року квартиронаймачем
спірної квартири стала її мати -
ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 129).

12.02.2013 року квартиронаймачем спірної
квартири став відповідач ОСОБА_2 на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
44 від 12.02.2013 року ( т. 2 а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача
ОСОБА_1

25.03.2013 року ОСОБА_2 було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно на підставі
розпорядження виконавчого комітету
Полтавської міської ради відділу
обліку, розподілу та приватизації
житла № 96 від 25.03.2013 року ( т. 2 а.с. 11).

Як вбачається із довідки про
склад сім»ї наймача спірної квартири (
т. 2 а.с. 20) на час видачі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно, а
саме спірну квартиру, ОСОБА_2 був
зареєстрований у квартирі один.

Рішенням № 577 від 13.11.2012 року
виконавчий комітет Київської районної
у м. Полтаві ради відмовив ОСОБА_1 в
продовженні охоронного свідоцтва ( т. 2
а.с. 23).

Вказане рішення є чинним на час
розгляду справи.

Отже із наведених вище доказів
вбачається, що дія охоронного
свідоцтва на житлову площу у спірній
квартирі на ім»я позивача закінчилась 6
листопада 2012 року.

Бронювання жилого приміщення
регулюється Житловим Кодексом, а також
Правилами бронювання жилих приміщень,
затвердженими Кабінетом Міністрів
Української РСР від 9 вересня 1985 р. за №
342, розпорядженням Кабінету Міністрів
України Про бронювання та придбання
жилих приміщень для осіб, які мають
право на громадянство при поверненні в
Україну від 24 січня 1997 р. за № 44-р.

Статтею 76 ЖК України передбачено, якщо
наймач та члени його сім'ї не
повернулись у заброньоване жиле
приміщення протягом шести місяців
після закінчення строку дії броні,
договір найму жилого приміщення за
позовом наймодавця може бути розірвано
в судовому порядку.

Позивач на час дії охоронного
свідоцтва ( в період з 20.04.1999 року та по
час закінчення дії охоронного
свідоцтва, 06.11.2012 року) не була
наймачем спірної квартири, а отже
посилання позивача та її представника,
що після закінчення дії охоронного
свідоцтва договір найму з нею повинен
бути розірваний у судовому порядку
суперечить вимогам ст. 76 ЖК України та
обставинам справи, оскільки договору
найму спірної квартири , який би
укладався із позивачем, на час
закінчення охоронного свідоцтва ,
взагалі не існувало, а відтак для
розгляду цього питання у судовому
порядку не існувало предмету спору.

Отже після закінчення дії охоронного
свідоцтва за позивачем , як членом
сім»є наймача, протягом 6 місяців
зберігалось право на повернення у
спірну квартиру, однак в установлений
законом строк вона своє право на
повернення у квартиру не використала.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону
України „Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні", реєстрація - це внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації. Тобто правовою
підставою для перебування на
реєстраційному обліку є проживання чи
перебування в житлі за певною адресою.

Згідно зі ст. 6 Закону України „Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" громадянин
України, а також іноземець чи особа без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.

ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу у
підтвердження того, що вона впродовж
шестимісячного строку після
закінчення строку дії охоронного
свідоцтва на житлову площу у спірній
квартирі зверталась до компетентних
органів для реєстрації свого місця
проживання у спірній квартирі , та в
Україні взагалі, в установленому, ст. 6
ЗУ « Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», порядку.

Посилання позивача на те, що її
перебування в Україні підтверджується
штампом прикордонної служби в її
паспорті від 28.03.2013 року не свідчить
про її дійсні наміри повернутись на
постійне місце проживання в Україну,
вихід із громадянства РФ та отримання
громадянства України.

Із паспорту позивача , який
виданий 08.05.2008 року ТП УМФС Росії по
Сахалінській області в Углегорському
районі , вбачається, що вона є
громадянином Російської Федерації.

На позивача поширюється дія
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 24 січня 1997 р. N 44-р "Про
бронювання та придбання жилих
приміщень для осіб, які мають право
на громадянство при поверненні в
Україну" (зі змінами, внесеними
розпорядженням від 22 грудня 1997 р. N 742)
оскільки в ньому передбачено
бронювання жилих приміщень за особами,
які постійно проживали в Україні, нині
проживають і працюють у районах
Крайньої Півночі й у прирівняних до них
місцевостях Російської Федерації та
при поверненні в Україну мають право
на її громадянство.

Згідно зі ст. 26 Конституції
України та ст. 2 Закону від 4 лютого 1994
р. "Про

правовий статус іноземців" останні
мають ті самі права свободи та
виконують ті ж обов'язки, що й
громадяни України, якщо інше не
передбачено Конституцією, цим та
іншими законами України, а також її
міжнародними договорами.

Відповідно до ст. 10 Договору
про дружбу, співробітництво і
партнерство між Україною і
Російською Федерацією (ратифіковано
Законом від 14 січня 1998 р. N 13/98-ВР кожна
з Високих Договірних Сторін гарантує
громадянам іншої Сторони права та
свободи на тих самих підставах і в
такому ж обсязі, що й своїм власним
громадянам, крім випадків,
установлених національним
законодавством Сторін або їхніми
міжнародними договорами.

Розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 24 січня 1997 р. N
44-р центральним і місцевим органам
виконавчої влади, виконавчим органам
місцевих рад запропоновано
забезпечити в установленому порядку
бронювання жилих приміщень, а також
можливість будівництва квартир
(будинків) у житлово-будівельних
кооперативах та/або придбання жилих
приміщень (квартир, будинків) для осіб,
що постійно проживали в Україні, а нині
проживають і працюють у районах
Крайньої Півночі Російської
Федерації та в прирівняних до них
місцевостях і при поверненні в
Україну мають право на її
громадянство.

Зміст цього розпорядження
свідчить про те, що бронювання жилих
приміщень для зазначених осіб
пов'язане не з тим, що вони на час
бронювання жилих приміщень були
громадянами України, та з тим, що ці
особи після повернення з районів
Крайньої Півночі в Україну матимуть
право на її громадянство.

Із матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_1 до виїзду на роботу
в Сахалінську область постійно
проживала в Україні.

Такі особи, якщо вони на 13
листопада 1991 р. проживали за межами
України і не перебували у
громадянстві іншої держави, згідно з п.
3 ст. 2 Закону "Про громадянство України"
(в редакції від 16 квітня 1997 р. (яка була
чинна на час бронювання позивачем
спірної квартири ) визнавалися
громадянами України за умови, що вони
до 30 листопада 1999 р. подали в
установленому цим Законом порядку
заяву про визначення своєї
належності до громадянства України,
а після внесення 23 березня 2000 р. змін
до зазначеної норми Закону - до 31
грудня 2004 р. Законом "Про
громадянство України" (в новій
редакції від 18 січня 2001 р. ) зокрема
ст. 8, можливість набуття громадянства
України особами даної категорії
будь-яким строком не обмежено.

Таким чином, позивач після
закінчення строку дії охоронного
свідоцтва на спірну квартиру мала
змогу визначитись щодо свого
громадянства, повернутись в Україну за
зареєструвати своє місце перебування
на України в установленому законом
порядку.

Однак позивач не надала суду
жодного доказу про те, що вона в період
з 06.11.2012 року по 06.05.2013 року
визначилась із своїм громадянством та
місцем постійного проживання, що вона
зверталась до компетентних державних
установ України з питанням щодо
набуття громадянства України , та до
компетентних державних установ
Російської Федерації щодо вибуття із
громадянства РФ, що вона в
установленому законом порядку
зареєструвала своє перебування в
Україні, у тому числі і за адресою
спірної квартири.

За захистом свого порушеного
права позивач звернулась до суду лише 29
березня 2014 року, тобто після закінчення
шестимісячного строку , який
встановлений статтею 76 ЖК України, якою
передбачено, що саме у цей строк за
позивачем зберігалось право на
повернення у заброньоване нею жиле
приміщення.

Позивач також не надала суду
жодного доказу в підтвердження того, що
у вказаний строк вона не мала
можливості із поважних причин
повернутись у спірну квартиру, що
відповідач ОСОБА_2 перешкоджав такому
її поверненню до спірної квартири.

Посилання позивача на те, що вона
зверталась до Київського РВ ПМУ УМВС
України із вказаним питанням не
приймається судом як доказ того, що для
неї існували перешкоди для повернення
у спірну квартиру з боку відповідач
ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 123) , бо заява не
зареєстрована у встановленому законом
порядку, не має штампу про реєстрацію
отримання Київським РВ ПМУ УМВС
України в Полтавській області цієї
заяви з зазначенням дати отримання та
вхідного номеру, позивач не надала суду
жодного доказу в підтвердження того, що
заява була предметом розгляду та не
надала відомостей про результати її
розгляду.

Скарга направлена від імені
позивача на адресу Прокурора
Київського району м. Полтави від 21.04.2012
року ( т. 1 а.с. 133) стосувалась тільки
відмови у видачі їй довідки про склад
сім»ї КП ЖЕО №2 Полтавської міської
ради та направлялась нею ще задовго до
закінчення строку дії охоронного
свідоцтва.

Більш того, навіть на час
пред»явлення позову до суду, 29 березня
2014 року, та на час розгляду справи у
суді позивач не прийняла громадянство
України та вийшла із громадянства
Російської федерації, постійно
проживає за місцем своєї реєстрації у
Російській Федерації, що
підтверджується направленими до суду
листами від імені позивача, її позовні
вимоги не містять вимог про вселення у
спірну квартиру, що свідчить про
відсутність у неї намірів на
проживання в Україні у спірній
квартирі.

Розпорядження виконавчого
комітету Полтавської міської ради
відділу обліку, розподілу та
приватизації житла № 96 від 25.03.2013 року
про передачу у власність ОСОБА_2 видане
у період, в якому за позивачем
зберігалось право на повернення у
спірну квартиру.

Однак враховуючи ту обставину, що
ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на
повернення до спірної квартири у
визначений законом строк, а на час її
звернення до суду з вказаним позовом
пройшло більше року після закінчення
дії охоронного свідоцтва , позивач не
просить вселити її у спірну квартиру та
постійно проживає на території іншої
держави, суд приходить до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
про визнання протиправним та
скасування розпорядження виконавчого
комітету Полтавської міської ради
відділу обліку, розподілу та
приватизації житла № 96 від 25.03.2013 року .

З цих же підстав суд відмовляє
позивачеві у задоволенні позовних
вимог про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради № 44 від 11.02.2013
року про переоформлення особового
рахунку на квартиру АДРЕСА_1 , визнання
за нею права на користування спірною
квартирою, зобов»язання ОСОБА_2
передати їй ключі від спірної квартири.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення
реєстраційної служби Полтавського
міського управління юстиції про
реєстрацію права власності на вказану
квартиру за ОСОБА_2, та зобов»язання
ЖЕО №2 Полтавської міської ради
зареєструвати позивача у вказаній
квартирі, то вони також не підлягають
задоволенню з вищенаведених підстав, а
також із наступних підстав.

Позивач звернувшись до суду із
вказаними позовними вимогами
зазначила реєстраційну службу
Полтавського міського управління
юстиції як третю особу, яка не заявляє
самостійні вимоги.

Ухвалою суду від 20.05.2014 року у
зв»язку з тим, що зазначена третя
особа не є юридичною особою, до участі
у справі було залучене Полтавське
міське управління юстиції у
Полтавській області.

ЦПК України передбачає, ст.30 , що
сторонами в цивільному процесі є
позивач і відповідач. Позивачем і
відповідачем можуть бути фізичні та
юридичні особи, а також держава.

Стаття 33 ЦПК України передбачає,
що тільки за клопотанням позивача суд
має право на заміну первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред»явлено не до тієї
особи, яка має відповідати за позовом
або залучає до участі у справі іншу
особу як співвідповідача.

Позивач та її представник не
заявляли клопотання про залучення в
якості співвідповідачів Полтавське
міське управління юстиції та КП ЖЕО №2
Полтавської міської ради.

Окрім того суд відмовив у
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
розпорядження виконавчого комітету
Полтавської міської ради відділу
обліку, розподілу та приватизації
житла № 96 від 25.03.2013 року про передачу у
власність ОСОБА_2 спірної квартири.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 209, 213-215 ЦПК
України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особам, що не брали
участі у судовому засіданні протягом
цього ж строку з дня отримання його
копії.

Суддя
Л.М. Васильєва