Справа № 347/1898/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2145/2014
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д

суддів Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом
власності подружжя, визнання права на ?
ідеальної частини цього майна,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя, - за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Косівського районного суду від 03
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_2, просила визнати
житловий будинок з належними до нього
надвірними господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом спільної
сумісної власності бувшого подружжя та
визнати за нею право на ? ідеальної
частини зазначеного будинковолодіння.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1995 року, який розірвали в
судовому порядку в 2006 році. За час
спільного проживання спільною працею
та спільними коштами було
відремонтовано спірне
будинковолодіння, яке подароване
відповідачу 17.03.1998 року. В даному
господарстві сторонами спільно
проведено добудову, внаслідок чого
суттєво збільшилась площа та вартість
будинку. Сторони та їх діти прописані в
даному житлі, проте після повторного
одруження відповідача, позивач не має
можливості там проживати. В
добровільному порядку вирішити
питання поділу спільного майна
відповідач не бажає, що стало підставою
для звернення до суду.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся з
зустрічним позовом до ОСОБА_4, який
уточнив під час розгляду справи та
прохав визнати в порядку поділу
спільного майна подружжя за ним право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва будинковолодіння АДРЕСА_1
припинити право власності відповідача
на ? частину житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_2 Коломийського району та
земельними ділянками площею 0,2470 га для
обслуговування житлового будинку та
господарськими будівлями і спорудами
та площею 0,4272 га для ведення особистого
селянського господарства, визнати в
порядку поділу майна подружжя за
ОСОБА_4 право власності на це майно,
залишити в порядку поділу майна
подружжя за ОСОБА_4 право власності
АДРЕСА_3

В обґрунтування позовних вимог вказав,
що категорично не погоджується з
варіантом поділу спільного майна,
запропонованого ОСОБА_4, оскільки
останньою умисно приховано інше майно,
зазначене ним як предмет його позову,
яке було придбане сторонами за час
перебування в шлюбі та яке також є
об'єктом поділу спільного майна
подружжя.

Рішенням Косівського районного суду
від 03.09.2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_4 та
зустрічному позові ОСОБА_2

Не погодившись з зазначеним рішенням в
частині відмови в задоволенні
первісного позову, ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на те, що суд при вирішенні справи по
суті неповно з'ясував обставини, що
мають значення для справи, вважав
встановленими недоведені обставини,
порушив норми матеріального та
процесуального права.

Так, суд невірно застосував наслідки
спливу строку позовної давності до
даних правовідносин, оскільки при
розірванні шлюбу і в подальшому аж до
вересня 2012 року права позивача на
спільно нажите з відповідачем майно
він не порушував, а визнавав.

Апелянт зазначає, що під час розірвання
шлюбу не ставила питання про розподіл
майна, оскільки існувала домовленість
з відповідачем, що спірний будинок
сторони ділити не будуть, а добудують
для дітей. Сторони та їхні діти більше
чотирьох років після розірвання шлюбу
були приписані і жили постійно у
спірному будинку до часу виїзду
позивача за кордон на сезонні роботи у
2011 році.

Крім того, в період розірвання шлюбу
ділити нерухоме майно, яке розташоване
в АДРЕСА_1 було ще неможливо, оскільки
воно не завершене будівництвом та не
здано в експлуатацію.

Вважає, що не пропустила терміни
позовної давності, оскільки постійно
до 2011 року включно проживала в спірному
будинку, вільно ним користувалась,
зберігала рухоме майно. Тільки з
вересня 2012 року після повторного
одруження відповідача та народження у
нього дитини, він почав чинити позивачу
перешкоди в користуванні житловим
приміщенням, а саме заборонив заходити
в будинок, поміняв замки і не бажав
добровільно вирішити питання щодо
спільного нажитого майна.

Також апелянт зазначає, що в позовних
вимогах ставила питання не про поділ
майна подружжя в натурі та визнання
права власності, а про визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя і про право на ? ідеальної його
частини, керуючись вимогами ст.60 СК
України, п.3 ст.368, 370 ЦК України. Так, під
час спільного з відповідачем
проживання у шлюбі та спільної праці в
тому числі праці і коштів позивача,
спірний житловий будинок та надвірні
господарські споруди було
відремонтовано, облаштовано, внаслідок
чого збільшилась його вартість.

За наведених доводів просила
оскаржуване рішення в частині відмови
в задоволенні первинних позовних вимог
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Рішення в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя не переглядається.

Апелянт в судове засідання не з'явилася
хоча належним чином повідомлена про
час і місце розгляду справи,
підтверджуючі документи про хворобу
апеляційному суду не надала. Тому
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, а апеляційну скаргу
слід розглянути по наявних у справі
доказах.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
відповідача, оцінивши зібрані докази,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_4

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині даним вимогам не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4 суд першої інстанції застосував
строк позовної давності та відмовив їй
в задоволенні позовних вимог. Проте,
такий висновок суперечить нормам
матеріального права.

Згідно приписів ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч.1
ст.62 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу). Об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому 20.05.1995
році шлюбі, який розірваний 10.04.2006 року
в судовому порядку. За час перебування
в шлюбі в сторін народилось двоє дітей
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору дарування від
17.03.1998 року ОСОБА_2 отримав в дар від
ОСОБА_6 житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходиться в АДРЕСА_1. Предметом
договору був цегляний житловий будинок
житловою площею 16,2 кв.м. та
господарські споруди - сарай, вбиральня
та криниця, інвентаризаційна оцінка
зазначеного нерухомого майна складала
7350 грн.

Згідно державного акту від 09.02.1999 року
серія І-ІФ № 023042 ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 0,1343 га. для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, ведення
особистого підсобного господарства по
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
від 21.10.1998 р.(а.с.48).

З будинкової книги вбачається, що в
будинковолодінні, що по АДРЕСА_1
прописані ОСОБА_2, ОСОБА_7 та їхні діти
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а.с.49).

Судом першої інстанції на підставі
наявних матеріалів справи та пояснень
сторін встановлено, що до подарованого
відповідачу будинковолодіння була
здійснена добудова, розпочата ше під
час перебування сторін у шлюбі. Так, у
2001 році районний архітектором
Косівської РДА складений будівельний
паспорт на добудову до будинку АДРЕСА_1

Заявляючи позов про визнання
зазначеного будинковолодіння спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання права власності на ? його
частини, ОСОБА_4 посилалась на те, що за
час перебування в шлюбі з позивачем за
рахунок їх спільної праці та грошей
здійснена добудова, внаслідок чого
збільшилась загальна площа будинку на
150,2 м.кв. та житлова площа на 68,73 м.кв.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
05.12.2013 року дійсна ринкова вартість
прибудованої частини житлового
будинку АДРЕСА_1 на час проведення
експертного дослідження становить
184130,18 грн. Відсоток готовності
прибудованої частини житлового
будинку становив по першому поверсі -
94%, а по другому -51%. Дійсна вартість
прибудованої частини житлового
будинку за час спільного проживання
сторін з 1995 року по 2005 рік становить
119941,18 грн. Вартість будівельних робіт,
здійснена після розірвання шлюбу з 2006
року - 64445 грн.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 182 ЦК України,
ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України та ст.2 ЗУ «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає у особи, яка створила це
майно, після закінчення будівництва
об'єкта нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності.

Отже, до прийняття об'єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі будівництва
(ч. 3 ст. 331 ЦК України), а відтак ст. 331 ЦК
України не передбачено можливість
визнання права власності на нерухоме
майно в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи крім
будівельного паспорта на добудову до
житлового будинку інші дозвільні
документи відсутні, жодна із сторін не
зверталися до компетентних органів про
узаконення самовільно перебудованого
будинковолодіння, чи прийняття в
експлуатацію проведеної добудови.

Враховуючи вказане та той факт, що
спірний об'єкт незавершеного
будівництва не прийнятий в
експлуатацію та не зареєстрований у
встановленому законом порядку, позовна
вимога ОСОБА_4 щодо визнання будинку в
цілому об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та права власності
на ? його частину є безпідставною та не
підлягає до задоволення. Вимог про
визнання права власності на матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва, нею не
заявлялись.

В заяві про застосування строків
позовної давності ОСОБА_2 посилався на
те, що при зверненні до суду з позовною
заявою про розірвання шлюбу в січні 2006
року ОСОБА_4 відмовилась від поділу
спільно нажитого майна, а тому при
подачі до суду позовної заяви в липні
2013 року про визнання майна об'єктом
спільної сумісної власності та права
на ідеальну частину пропустила
трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 257, 261 та 267 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у 3 роки.

Перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Незважаючи на наведені положення
чинного законодавства, суд першої
інстанції вважав, що початок перебігу
строку на звернення до суду з позовом
необхідно обчислювати з дня розірвання
шлюбу між сторонами, не врахувавши
пояснень позивача, які не були
спростовані відповідачем, що порушення
її права на використання майна виникло
в 2012 році. Законодавством не
передбачено, що після розірвання шлюбу
один із подружжя позбавлений підстав
користуватися і володіти спільно
придбаним майном.

Таким чином, суд першої інстанції
ухвалюючи рішення даних обставин не
врахував і відмовив у позові за
пропуском позовної давності, а не за
безпідставністю позовних вимог.

Тому колегія суддів приходить до
висновку про скасування даного рішення
з ухваленням нового рішення.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від
03 вересня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
майна об'єктом власності подружжя,
визнання права на ? ідеальної частини
цього майна - відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський