Справа №442/6572/14-ц
Провадження №2/442/2135/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Івасівка А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Дрогобич
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
боргу,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить суд стягнути з
відповідачів 16120 доларів США, що в
гривневому еквіваленті становить 215524,40
грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 30.03.2010 року між
ним та відповідачами було укладено
договір безпроцентної позики, на
підставі якого він передав ОСОБА_2 64000
грн., що було еквівалентно 8000 доларів
США, з кінцевим терміном повернення
31.12.2010 року.

08.07.2010 року за борговою розпискою
ОСОБА_2 отримав у нього в позику 32000 грн.,
що було еквівалентно 4000 доларів США,
які зобов'язувався повернути до 30.05.2011
року.

06.10.2011 року він на підставі розписки
позичив ОСОБА_2 20000 грн., що було
еквівалентно 2500 доларів США, які
останній зобов'язався повернути у
гривневому еквіваленті до курсу гривні
у співвідношенні до доларів США до
06.11.2011 року.

07.10.2012 року ОСОБА_2 позичив у нього 13000
грн., що було еквівалентно 1620 доларів
США, з терміном повернення - до кінця
квітня 2013 року, про що надав відповідну
розписку.

Відповідачі своїх зобов'язань не
виконали, однак згідно
розписок-зобов'язань від 07.03.2013 року,
04.04.2013 року, 14.10.2013 року, 01.02.2014 року борги
визнавали, просили пролонгувати термін
повернення боргу до 31.07.2014 року.

Проте, взятих на себе зобов'язань
відповідачі так і не виконали,
позичених коштів не повернули.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав з підстав викладених у
позовній заяві, просить позов
задоволити.

Представник відповідачів ОСОБА_5 діючи
від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов
заперечила з підстав, викладених у
письмовому запереченні, долученому до
матеріалів справи, а діючи від імені
ОСОБА_2 - позов визнала частково в сумі
97000 грн. з покликанням на обставини,
викладені у письмовому запереченні,
долученому до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав
частково у розмірі 97000 грн. з тих
підстав, що вимоги позивача про
стягнення 32 000 грн. не підлягають до
задоволення у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
вислухавши пояснення сторін, суд
вважає, що позов слід задоволити
частково, виходячи з наступних
міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що
30.03.2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_2
було укладено договір безпроцентної
позики, згідно якого останній позичив у
ОСОБА_1 і ОСОБА_6 гроші в сумі 64000 грн., що
на момент укладення договору було
еквівалентно 8000 умовних одиниць. Гроші
зобов'язався повернути в строк до 31.12.2010
року в еквіваленті до умовних одиниць
станом на день повернення.
Відповідальними за повернення позики
разом з ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з
умовами договору ознайомлені та
згідні. (а.с.4)

Як сторонами не заперечується
еквівалент позичених коштів
визначався по курсу встановленому НБУ
до долару США.

08.07.2010 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1
кошти в сумі 32000 грн., що еквівалентно 4000
доларів США для особистих потреб, про
що надав відповідну розписку. Боржник
зобов'язався при першій вимозі
позичальника повернути йому кошти в
найкоротший термін, але не пізніше ніж
через 2 місяці з моменту вимоги.
Поручителем за виконання вказаного
зобов'язання виступила ОСОБА_3 (а.с.5)

06.10.2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1
кошти в сумі 20000 грн., що в еквівалентні
складає 2500 умовних одиниць, про що
надав відповідну розписку. Строк
повернення грошей - 06.11.2011 року. У
розписці також вказано, що
відповідальними за повернення грошей є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.6)

07.10.2012 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1
гроші в розмірі 13000 грн., що в
еквіваленті становлять 1620 доларів США
на строк до кінця квітня 2013 року, що
стверджується розпискою.

07.03.2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1
розписку на підставі якої зобов'язався
повернути усі позичені ним кошти до
07.04.2013 року. За кожен день після 07.04.2013
року зобов'язався сплачувати 0,01% від
суми боргу. (а.с.8)

04.04.2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1
розписку про те, що зобов'язався
повернути кошти до 25.04.2013 року.
Співвідповідальними за повернення
коштів є члени сім'ї ОСОБА_2 (а.с.9)

14.10.2013 року ОСОБА_2 зобов'язався
повернути ОСОБА_1 кошти в строк до 10.11.2013
року. (а.с.10)

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Стаття 526 ЦК України встановлює
загальні умови виконання зобов'язань
та закріплює основний принцип
виконання зобов'язань - принцип
належного виконання, що стосується як
суб'єктів, так і предмета, строку чи
терміну, місця і способу виконання
(статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне
виконання зобов'язання - це передусім
виконання його відповідно до умов
договору і вимог ЦК України та інших
актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання
зобов'язання є його виконання
належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України
визначає, що сторонами у зобов'язанні є
боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України
сформульовано загальне правило,
відповідно до якого боржник
зобов'язаний особисто виконати
зобов'язання, а інша сторона (кредитор)
повинна особисто прийняти виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Статтею 546 ЦК України встановлено види
забезпечення виконання зобов'язання,
зокрема передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК договір поруки
обов'язково має бути укладений у
письмовій формі, наслідком
недотримання якої є його недійсність.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Враховуючи наведене, суд вважає, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні нести
солідарну відповідальність за тими
зобов'язаннями, в яких вони були
стороною, та відповідно не повинні
нести відповідальності за правочинами,
яких вони не підписували.

Згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на
території України (частина перша
стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом
(частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина
четверта статті 654 ЦК України, Закон
України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про
зовнішньоекономічну діяльність»,
Декрет Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України
від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533
ЦК України грошове зобов'язання має
бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є
єдиним законним платіжним засобом на
території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК
України допускає, що сторони можуть
визначити в грошовому зобов'язанні
грошовий еквівалент в іноземній
валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті
за зобов'язанням, визначається в гривні
за офіційним курсом Національного
банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК
України використання іноземної валюти
як засобу платежу при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається лише у
випадку, передбаченому законом
(частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає
підстави для висновку про те, що
незалежно від валюти боргу (тобто
грошової одиниці, в якій обчислена сума
зобов'язання), валютою платежу, тобто
засобом погашення грошового
зобов'язання і фактичного його
виконання є національна валюта України
- гривня.

Поряд з цим, вимогами ЦК України
передбачено, що позовна давність - це
строк у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення, а згідно із ч.1 ст.264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Як ч.1 ст. 260 ЦК України передбачено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Під «пролонгацією договору» слід
розуміти продовження його строку зі
збереженням тих умов, на яких його було
укладено (якщо інше не передбачено
договором), зокрема щодо самої умови
про порядок пролонгації договору, які
також залишаються чинними.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

На підставі розписки від 01.02.2014 року
ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1
позичені кошти в строк до 31.07.2014 року. У
вказаній розписці зазначив, що строк
31.07.2014 року є остаточним і договір
позики пролонгації не підлягає. В разі
неповернення суми боргу в зазначений
строк, він та члени його сім'ї
зобов'язались сплачувати за кожен день
затримки невиплати боргу матеріальну
та моральну компенсацію, яку висуне
ОСОБА_1 (а.с.11), тобто дійсно строк дії
договору пролонговувався, що
відповідачами, відповідно до вимог
ст.ст.10, 60 ЦПК України, спростовано не
було.

Також суд приймає до уваги покази
свідка ОСОБА_7, який дав покази про те,
що перебуває з сторонами у добрих
відносинах, був присутній при укладені
договору позики, кошти надавалися у
дол.США. Відповідачі боргу не
повернули.

Відтак, беручи до уваги те, що
відповідачі взятих на себе зобов'язань
не виконали, то суд приходить до
переконання, що з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 слід солідарно стягнути
заборгованість за договором позики від
30.03.2010 року в розмірі 8000 доларів США, з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід солідарно
стягнути заборгованість згідно
розписки від 08.07.2010 року в розмірі 4000
доларів США та з ОСОБА_2 слід стягнути в
користь позивача заборгованість
згідно розписок від 06.10.2011 року та 07.10.2012
року в розмірі 4120 доларів США, що
еквівалентно станом на момент
винесення рішення по курсу
встановленому Національним банком
України.

При винесенні рішенні судом взято до
уваги практику Верховного суду
України, зокрема Постанову Верхового
суду України від 2 липня 2014 року №6-79цс14.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі наведеного слід стягнути
відповідачів 2087,54 грн. пропорційно
розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_1 солідарно
заборгованість за договором позики від
30.03.2010 року в розмірі 8000 доларів США, що
еквівалентно 103600 грн..

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_1 солідарно заборгованість
згідно розписки від 08.07.2010 року в
розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно
51800 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь позивача
заборгованість згідно розписок від
06.10.2011 року та 07.10.2012 року в розмірі 4120
доларів США, що еквівалентно 53354 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
дохід держави 2087,54 гривень судового
збору, а саме : з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 солідарно 1036 грн., з ОСОБА_2,
ОСОБА_3 солідарно 518 грн., та з ОСОБА_2 533,54
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Дрогобицький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час його
проголошення -з дня отримання такого.

Суддя
Івасівка А.П.

Повний текс рішення виготовлений та
підписаний 06.10.2014 року