Справа № 342/141/14-ц
Провадження № 2/342/189/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 року
м. Городенка

Городенківський районний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Ничик Г.І.,

з участю: секретаря судового
засідання Петруняк Н.А.,

позивача/відповідача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, відповідача/позивача ОСОБА_4,
її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Городенка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину та за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права
на 1 /2 частку нежилого приміщення та
про зобов'язання отримати компенсацію
за частку нежитлового приміщення
магазину,

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину по АДРЕСА_1
Городенківського району
Івано-Франківської області від 03.04.2012
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
що посвідчений нотаріусом
Городенківського районного
нотаріального округу, зареєстрований в
реєстрі за № 546. В позові зазначив, що в
судовому засіданні під час розгляду
Городенківським районним судом
цивільної справи № 342/2022/13-ц за його
позовом до ОСОБА_4 про поділ майна
колишнього подружжя, з поданої 26.01.2014
року представником відповідачки копії
договору купівлі-продажу дізнався про
те, що колишня дружина незаконно, без
його згоди, 03.04.2012 року продала спірне
приміщення магазину ОСОБА_3. Укладену
відповідачами угоду позивач вважає
незаконною та такою, що грубо порушує
вимоги цивільного законодавства та
його права і охоронювані законом
інтереси, при цьому зазначає, що з 09
березня 1991 року перебував у шлюбі
відповідачкою ОСОБА_4, рішенням
Городенківського районного суду у 2010
році за ініціативою останньої шлюб
розірваний. Не знаючи про те, що шлюб
розірваний, позивач спільно з
відповідачкою проживав до листопада 2012
року, господарював, їздив на заробітки,
зароблені гроші вкладав у покращення
майна. В листопаді 2012 року від знайомої
дізнався, що шлюб між ним та
відповідачкою ОСОБА_4 розірваний ще у
2010 році. Перебуваючи в шлюбі, 31.10.2003 року
разом з дружиною ОСОБА_4 купили
нежитлове приміщення магазину по
АДРЕСА_1 Городенківського району
площею 59,1 кв. м, 03.11.2003 року було
прийняте рішення про реєстрацію права
власності на магазин за ОСОБА_4 Після
придбання магазину позивач провів
ремонтні роботи всередині приміщення:
зробив драпіровку стін тканинною
оббивкою, побілив підсобні приміщення,
зробив дерев'яні стелажі, столики,
стільці. Кошти, які привозив із
заробітків, теж вкладав у цей магазин.
Без згоди позивача відповідачка
ОСОБА_4 продала спільно нажите майно.
Покликаючись на ст. 369 ЦК України,
позивач ОСОБА_1 зазначає, що
відповідачка без передбаченої законом
письмової нотаріально посвідченої
згоди здійснила продаж приміщення
магазину, що був придбаний, коли вони
перебували у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_4 не попередила покупця
приміщення магазину про всі права
третіх осіб на предмет договору, чим
ввела в оману відповідачку ОСОБА_3 та
нотаріуса, який посвідчував договір.
Вважаючи, що правочин купівлі-продажу
нежитлового приміщення магазину по
АДРЕСА_1 Городенківського району
Івано-Франківської від 03.04.2012 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
суперечить вимогам Цивільного кодексу
України, ОСОБА_1 просить задовольнити
його позов.

ОСОБА_4, відповідачка за первісним
позовом, звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_1 про припинення права
власності на його частку нежилого
приміщення магазину, розташованого по
АДРЕСА_1 Городенківського району
Івано-Франківської області та про
зобов'язання отримати компенсацію за
частку нежитлового приміщення
магазину. Свої вимоги мотивує тим, що в
лютому 2010 року на підставі усної
домовленості, у зв'язку із скрутним
матеріальним становищем, продала
ОСОБА_3 магазин, розташований АДРЕСА_1,
Городенківського району,
Івано-Франківської області за 17000 грн.
Офіційно переоформити право власності
на нежитлове приміщення було неможливо
у зв'язку з відсутністю документів на
земельну ділянку під даним магазином.
Нова власниця магазину ОСОБА_3 в період
з лютого 2010 року до квітня 2012 року
провела капітальний внутрішній і
зовнішній ремонт нежитлового
приміщення, поставила нові пластикові
вікна та двері, завезла в магазин нові
меблі та прилавки. Договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину був підписаний 03
квітня 2012 року, вартість оцінювалась як
на відремонтований магазин на час
підписання договору. Провести
переобладнання приміщень у
нежитловому приміщенні магазину
неможливо, оскільки його власником є
відповідачка за первісним позовом -
добросовісний набувач ОСОБА_6 Наявна в
матеріалах справи нотаріально
засвідчена заява ОСОБА_1 свідчить про
те, що він немає жодних претензій до
власниці магазину ОСОБА_3 Покликаючись
на ст. 365 ЦК України, яка передбачає
припинення права на частку у спільному
майні за вимогою інших співвласників,
приймаючи до уваги те, що вона внесла
на депозитний рахунок суду
(розрахунковий рахунок №0355 ТУ ДСА
України в Івано-Франківській області)
грошові кошти в розмірі половини
вартості проданого нежитлового
приміщення магазину в сумі 8000 грн. та 500
грн. в рахунок компенсації судових
витрат, просить задовольнити її позов.

Ухвалою суду від 05 червня 2014 року
вказані справи об'єднані в одне
провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник підтримали позовні
вимоги ОСОБА_1 з підстав, викладених в
позовній заяві. ОСОБА_1 уточнив, що з
відповідачкою ОСОБА_4 спільно не
проживає з листопада 2011 р., а не з 2012 р.,
як вказано в позові. Підприємницькою
діяльністю в магазині займалась його
колишня дружина, інколи він завозив
товар. Заробляв він тим, що виїздив до
Польщі на роботу. Згідно з відмітками в
закордонному паспорті він перебував
у Польщі з 01.06.2009р. по 28.11.2009 р., з 18.06.2010 р.
по 20.12.2010 р., з 18.06.2011 р. по 31.10.2011р .
Пояснив, що з того часу як він в 2010 р.
мав виїздити на роботу в Польщу, йому
стало відомо про те, що в магазині
ОСОБА_3 робить ремонт, тому подумав, що
вона орендує приміщення магазину в
його дружини. У ОСОБА_3 він запитував,
скільки вона платила дружині за
магазин, маючи на увазі орендну плату.
Про те, що магазин був проданий, йому не
було відомо, дізнався тільки 14.06.2013 р.
Розписку про те, що він не має
претензій до колишньої дружини ОСОБА_4
щодо спільно нажитого майна писав
02.11.2011 р., оскільки вважав що частину
майна він забрав, а за майно, яке
залишилось: телевізор, стінку, газову
плиту, - колишня дружина дала йому 5000
грн. З приводу вимог, викладених в
позові ОСОБА_4, позивач/відповідач
ОСОБА_1 пояснень суду не надавав, так як
неодноразово не з'являвся в судові
засідання, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Представник позивача/відповідача
вважає, що позов ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню, оскільки частка його в
майні не є незначною, річ не є
неподільною, спільне користування
майном не є неможливим, а припинення
частки завдасть істотної шкоди
інтересам ОСОБА_1, згідно експертної
оцінки магазин був проданий приблизно
за 42400 грн. чи за 43068 грн., а не за 16 чи 17
тис. грн. Крім того, згідно ч.2 ст. 364 ЦК
України компенсація співвласникові
може бути надана тільки за його згодою,
а такої згоди ОСОБА_1 не давав.

Відповідач/позивач ОСОБА_4, відповідач
ОСОБА_3 та їх представник позов ОСОБА_1
не визнали. Суду ОСОБА_4 пояснила, що на
придбання магазину вона позичала
гроші в декількох банках. В той час,
коли ще перебувала в шлюбі з ОСОБА_1, в
2009 р., говорила йому про те, що має борги
і що треба продати магазин. У
відповідь почула, що це не його
проблеми. В лютому 2010 р. вона поговорила
із ОСОБА_3, яка погодилась на те, що
зразу оплачує за магазин 16000 грн., а вона
ще деякий час торгує в магазині.
Оформити договір купівлі-продажу в
нотаріуса не було можливості, так як
були відсутні документи на земельну
ділянку, на якій знаходиться магазин.
ОСОБА_3 зробила ремонт в магазині, а
вона займалась оформленням документів
на землю. Після їх отримання була
проведена експертна оцінка магазину,
на час її проведення ремонтні роботи
були завершені. В нотаріуса договір був
оформлений в 2012 р. Шлюб з ОСОБА_1 був
розірваний в 2010 р. Свій позов ОСОБА_4
підтримує, про що вказала в поданій до
суду заяві про розгляд справи в її
відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала,
суду пояснила, що в лютому 2010 р.
домовились з ОСОБА_4 про продаж
магазину, так як тій дуже були
потрібні гроші, а для оформлення
документів треба було ще деякий час,
тому гроші за магазин в сумі 16000 грн.
були передані зразу. Після того вона
проводила ремонт в магазині,
починаючи від штукатурки стін
всередині магазину. Весною 2010 р. ОСОБА_1
запитував її, чи вона дала його
дружині гроші за магазин. Також ОСОБА_3
ствердила, що підготовкою документів,
необхідних для оформленням договору
купівлі-продажу магазину займалась
ОСОБА_4, експертна оцінка проводилась
після закінчення ремонту магазину.

Представник відповідачки/позивачки
ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_3 звертає
увагу на подані до суду заяви ОСОБА_1:
23.04.2014 р. про закриття провадження в
справі за його позовом, 25.04.2014 р. про
відкликання попередньої заяви, в якій
вказано, що йому були незрозумілі
наслідки подання заяви, при цьому
вказує, що при обговоренні умов
мирової угоди між сторонами їм були
роз'яснені наслідки, які настають при
закритті провадження в справі. Крім
того, як в судому засіданні, так і в
заяві ОСОБА_1 від 23.04.2014 р., де його
підпис нотаріально засвідчений,
зазначено, що він не має будь-яких
претензій до відповідачки ОСОБА_3,
підстави подання позову до набувача
магазину відсутні. Позов ОСОБА_4
представник просить задовольнити з
наведених в ньому підстав.

Заслухавши осіб, які беруть участь в
справі, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
дослідивши письмові матеріали справи,
судом встановлено наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України обов'язки
доказування і подання доказів
покладені на сторони, доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Ч.3 статті 61 ЦПК України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Городенківського районного
суду по справі № 2-83/2010р. від 01.06.2010 р.
розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
який був зареєстрований 09.03.1991 р.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
від 11.11.2010 р. після реєстрації
розірвання шлюбу дружині присвоєне
прізвище ОСОБА_4.

Перебуваючи в шлюбі, ОСОБА_4 згідно
Договору купівлі-продажу від 31.10.2003 р.
придбала нежитлове приміщення
магазину площею 59,1 кв. м, розташоване по
АДРЕСА_1 Городенківського району
Івано-Франківської області. Оскільки
ОСОБА_4 мала борги перед іншими особами,
виникла необхідність продати
приміщення магазину.

Згідно зі ст. 627 ЦК України - відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Домовившись в лютому 2010 р. з покупцем
ОСОБА_3 про істотні умови договору
купівлі-продажу приміщення магазину
ОСОБА_4 в рахунок оплати по договору
купівлі-продажу отримала 16000 грн.
Після того ОСОБА_3 за свої кошти
здійснила ремонт магазину. Свідок
ОСОБА_8 суду показала, що вона з 2005 р.
працює продавцем підприємця ОСОБА_3,
яка в 2010 р. зробила ідеальний ремонт
магазину по АДРЕСА_1, який був у
жахливому стані; в цьому приміщенні
магазину вона працює з 2010 р.

Після припинення спільного проживання
з ОСОБА_4, 02.11.2011 р., в присутності
ОСОБА_7, сільського голови
Виноградської сільської ради, ОСОБА_1
дав розписку про те, що він не має
ніяких претензій до своєї колишньої
дружини ОСОБА_4 щодо спільного нажитого
майна, зазначивши, що частку свого
майна він забрав, а іншу частку в
розмірі 5000 грн. йому колишня дружина
сплатила.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7,
сільський голова Виноградської
сільської ради ствердив, що гроші в
сумі 5000 грн. в одній з кімнат сільської
ради в його присутності житель с.
Хвалибога ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4;
була написана розписка про те, що
ОСОБА_11 не має претензій з приводу їх
спільного майна до колишньої дружини,
в той час ОСОБА_11 проживав з іншою
дружиною на ім'я ОСОБА_11. Коли був
оформлений продаж магазину, йому не
відомо. Також пояснив, що ОСОБА_4 у
своєму магазині торгувала сама,
продавців у неї не було.

03.04.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в
письмовій формі був укладений договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину по АДРЕСА_1
Городенківського району
Івано-Франківської області площею 59,1
кв. м, що знаходиться на земельній
ділянці площею 0,0629 га, кадастровий
номер 020010012. Згідно договору
продаж здійснюється за 43368 грн., які
покупець повністю сплатив продавцю до
підписання договору. Договір
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Городенківського
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстрований в реєстрі за № 546.
Допитаний судом як свідок ОСОБА_9
показав про обставини укладення
згаданого договору та надав для
огляду справу № 0204 т.2, де наявні
матеріали, які стосуються укладення
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення, зареєстрованого в реєстрі
за № 546.

Стаття 215 ЦК України розмежовує види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом, та оспорювані -
якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом. Нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду. Відповідно ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Ст. 203 Цивільного кодексу визначає, що:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч.1), особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч.2), волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.3),
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч.5), правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч.6).

Позивач ОСОБА_1 покликається на те, що
без його згоди відповідачка ОСОБА_4
продала майно,спільно нажите подружжям
за час шлюбу чим порушила вимоги ст.
369 ЦК України.

Згідно з ч.2. ст. 369 ЦК - розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена. За
ч.4 згаданої статті правочин щодо
розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень.

Оскільки ОСОБА_4, укладаючи 03.04.2012 р. з
ОСОБА_3 договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення, перебувала в
розірваному шлюбі з ОСОБА_1, за
домовленістю між останнім та ОСОБА_4,
вираженій в розписці від 02.11.2011 р., він
не мав претензій до своєї колишньої
дружини щодо спільного нажитого
майна, в заяві ОСОБА_1 з нотаріально
засвідченою справжністю підпису від
23.04.2014 р. він зазначає про те, що не має
будь-яких претензій до відповідачки
ОСОБА_3 і що підстави подання позову
щодо договору купівлі-продажу до
набувача магазину відсутні, тому суд
приходить до висновку, що відсутні
підстави для визнання недійсним
укладеного правочину з підстав
відсутності у співвласника необхідних
повноважень.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд
виходить з того, що станом на лютий 2010
р. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були подружжям,
отже вони були співвласниками
нежитлового приміщення магазину по
АДРЕСА_1 Городенківського району. В
цьому приміщенні дружина ОСОБА_4
здійснювала підприємницьку
діяльність. Згідно домовленості між
нею та ОСОБА_3 в лютому 2010 р. приміщення
магазину було передане останній, яка
сплатила 16000 грн. ОСОБА_4, що
стверджено ними в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи
на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо: 1)
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном є неможливим; 4) таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. За
змістом зазначеної норми для
припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК
за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Саме
ця умова є визначальною при вирішенні
позову про припинення права на частку у
спільному майні за вимогою інших
співвласників. Вказані висновки
висловлені в постановах Верховного
Суду України від 16 січня 2012 р. у справі
№ 6-81цс11 та від 02 липня 2014 р. у справі №
6-68цс14 та прийняті за наслідками
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах і згідно ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковими для судів
України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не
здійснював підприємницьку діяльність
в сфері торгівлі, не використовував
приміщення магазину для здійснення
роздрібної торгівлі, так як
підприємницькою діяльністю
(торгівлею) займалась його дружина.
Задовольняючи позов про припинення
права власності ОСОБА_1 на частку
нежитлового приміщення магазину по
АДРЕСА_1 суд виходить із того, спільне
володіння і користування майном з
новим власником є неможливим і що
таке припинення (пункт 4 частини першої
статті 365 ЦК України) не завдасть
істотної шкоди його інтересам,
оскільки ОСОБА_1 ніколи не займався
підприємницькою діяльністю, не
здійснював роздрібну торгівлю, не
використовував спірну власність. З
урахуванням вищевикладеного, суд
приходить до переконання, що слід
зобов'язати ОСОБА_1 отримати з
депозитного рахунку суду компенсацію
вартості 1/ 2 частки в спільному майні -
нежитловому приміщенні магазину по
АДРЕСА_1 в розмірі вісім тисяч грн.,
виходячи з розміру коштів, отриманих
колишньою дружиною від ОСОБА_3

Вирішуючи питання про судові витрати,
суд враховує клопотання відповідачки/
позивачки ОСОБА_4 про виплату ОСОБА_1 500
грн. в рахунок компенсації судових
витрат.

На підставі ст.ст. ст. ст. 16, 203,215,365, 369 ЦК
України, керуючись ст. ст. 10,11,57-60,61, 209,212,
214-215,218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину по АДРЕСА_1
Городенківського району
Івано-Франківської області від 03.04.2012
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідченого нотаріусом
Городенківського районного
нотаріального округу, зареєстрованого
в реєстрі за № 546 - відмовити.

Позов ОСОБА_4 задовольнити. Припинити
право ОСОБА_1 на 1/ 2 частку в
спільному майні - нежитловому
приміщенні магазину по АДРЕСА_1
Городенківського району
Івано-Франківської області та
зобов'язати ОСОБА_1 отримати з
депозитного рахунку суду кошти за
вказану частку в розмірі 8000 (вісім
тисяч)грн.

Виплатити ОСОБА_1 з депозитного рахунку
Територіального управління державної
судової адміністрації в
Івано-Франківській області № 0355
суму 8500 (вісім тисяч п'ятсот) грн., що
надійшла згідно квитанції № 9276.325.3 від
29.05.2014 року, як компенсацію вартості 1/ 2
частки в спільному майні.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Івано-Франківської області через
Городенківський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Ничик Г.І.