У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Остапчука Д.О.,-
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення аліментів, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 06 листопада 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
стягнення аліментів на утримання
матері дитини та просила стягнути з
відповідача аліменти на її утримання у
твердій грошовій сумі в розмірі
1 тис. грн щомісячно до досягнення
неповнолітньою дитиною ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку.

Заочним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 06 листопада
2013 року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 14 травня 2014 року,
позов ОСОБА_6 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 кошти на утримання
ОСОБА_6 щомісячно по 1 тис. грн до
досягнення дитиною трирічного віку,
починаючи з 30 вересня 2013 року по 13
квітня 2015 року. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволені позову,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з можливості
відповідача сплачувати аліменти на
утримання матері його неповнолітньої
дитини ОСОБА_8 у твердій грошовій сумі у
розмірі 1 тис. грн.

Проте повністю погодитись з такими
висновками судів не можна з наступних
підстав.

Судами встановлено, що сторони у справі
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, без реєстрації шлюбу.

Від фактичних шлюбних відносин сторони
мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4),
що підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с. 4).

Частинами 2, 3 статті 91 СК України
передбачено, що жінка та чоловік, які не
перебувають у шлюбі між собою, мають
право на утримання в разі проживання з
нею, ним їхньої дитини, відповідно до
частин другої - четвертої статті 84 та
статей 86 і 88 цього Кодексу. Право жінки
та чоловіка на утримання припиняється
з підстав, встановлених пунктами 2 і 4
статті 83, статтями 85, 87 і 89 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України,
дружина, з якою проживає дитина, має
право на утримання від чоловіка -
батька дитини до досягнення дитиною
трьох років. Право на утримання вагітна
дружина, а також дружина, з якою
проживає дитина, має незалежно від
того, чи вона працює, та незалежно від
її матеріального становища, за умови,
що чоловік може надавати матеріальну
допомогу.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по
суті позовних вимог, в порушення ст.ст.
212-215 ЦПК України не надав належної
оцінки наявним у справі доказам, не
перевірив можливості відповідача
надавати матеріальну допомогу
позивачу у розмірі заявленою останньою
до досягнення малолітньою дитиною
трирічного віку, не перевірив чи
працевлаштований відповідач, не
з'ясував розміру його доходів, виходив
лише з довідок, наданих позивачем про
розмір її доходів.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд в порушення
ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, зокрема, залишив поза увагою
довідку №152 від 30 грудня 2013 року, видану
Південно-українським регіональним
об'єднанням іудейських громад (а.с. 61),
зі змісту якої вбачається, що заробітна
плата відповідача становить 1 500 грн на
місяць, натомість взяв до уваги
заперечення відповідача (а.с. 113), надані
останнім у межах цивільної справи про
стягнення з нього аліментів на
утримання неповнолітньої дитини щодо
отримання ним додаткових доходів,
проте таких даних матеріали справи не
містять. Крім того, залишив поза увагою,
що відповідач за рішенням суду сплачує
на утримання неповнолітньої дитини
аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх
видів його доходів.

Колегія суддів вважає, що судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій повинні бути скасовані, а
справа направлена на новий розгляд до
суду першої інстанції, який повинен
урахувати зазначене та вирішити справу
з урахуванням викладених обставин.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 06 листопада 2013 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 14 травня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук