Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Чужі Ю.Г.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
26 квітня 2013 року та додаткове рішення
цього ж суду від 10 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа - ВГІРФО
Ужгородського РВ УМВС України в
Закарпатській області, про виселення
та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
третя особа - ВГІРФО Ужгородського РВ
УМВС України в Закарпатській області,
про виселення та зняття з
реєстраційного обліку.

Позовну вимогу обґрунтовували тим, що
вони є власниками 5/6 частин житлового
будинку з господарськими прибудовами ,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/6
частини даного будинку.

Відповідачі ОСОБА_2 та його
співмешканка ОСОБА_6 перешкоджають
позивачам користуватися майном,
тривалий час намагаються самовільно
заволодіти будинком. Неодноразово
відповідачі, зокрема ОСОБА_2 заподіював
шкоду майну позивачів, пошкоджував
систему опалення, газопостачання,
самовільно зривав пломби, в стані
алкогольного сп'яніння вибивав двері
та вікна в будинку, вчиняв крадіжки,
погрожував фізичною розправою, наносив
побої позивачам.

За таких обставин. посилаючись на ст. 157
ЖК УРСР просили суд виселити ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 з житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1, а також зняти ОСОБА_2 з
реєстраційного обліку за даною
адресою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 26.04.2013 року (з урахуванням
ухвали Ужгородського міськрайонного
суду від 10.10.2013 року про виправлення
описки) даний позов задоволено. Визнано
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Знято з реєстраційного обліку
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 10.10.2013 року
задоволено частково заяву позивачів та
виселено негайно в примусовому порядку
ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1.

На дане рішення та додаткове рішення
представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить вказані рішення скасувати та
прияти нове рішення про відмову в
задоволені позову. Зокрема зазначає, що
ОСОБА_2 є співвласником даного
житлового будинку, а право власності є
непорушним. Суд протиправно визнав
співвласника житлового будинку таким,
що втратив право на користування
житлом та зняв його з реєстраційного
обліку, посилаючись при цьому на ст. 116
ЖК УРСР. Посилання суду в мотивувальній
частині рішення на приписи ст. 365 ЦК
України взагалі є незрозумілим,
оскільки вимога про припинення права
на частку позивачами не ставилася і
судом не вирішувалася. Що стосується
додаткового рішення, то таким суд
фактично змінив основне рішення та
допустив його негайне виконання, що
суперечить приписам ст. 367 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У прохальній частині позовної заяви
позивачі просили суд дослівно: «1)
Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 як особу яка втратила
право власності на користування 1/6
часткою житлового будинку за даною
адресою. 2) Внести відповідні записи
щодо зняття з реєстрації за адресою
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ВСГРФО Ужгородського РВ
ГУ МВСУ в Закарпатській області. 3)
Виселити ОСОБА_6 з житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 за місцем її прописки».
При цьому, як на підставу для виселення
відповідачів посилалися на приписи ст.
157 ЖК УРСР.

В процесі розгляду справи позивачі в
порядку ст. 33 ЦПК України не змінювали
предмет та підстави свого позову.

Судом ухвалено рішення, яким визнано
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Знято з реєстраційного обліку
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто даним судовим рішенням суд
вирішив питання про визнання осіб
такими, що втратили права на
користування житловим приміщеннями,
хоча така позовна вимога позивачами не
ставилася, чим порушив принцип
диспозитивності судового процесу.

10.10.2013 року Ужгородським міськрайонним
судом за заявою позивачів ухвалено
додаткове рішення, яким виселено
ОСОБА_2 з даного житлового приміщення.
При цьому даним додатковим рішенням
так і не вирішено питання про виселення
відповідачки ОСОБА_6 як того просили
позивачі, а також неправомірно
зазначено про негайне виселення ОСОБА_2

Таким чином колегія суддів вважає, що
при ухваленні вищезазначених
оскаржуваних судових рішень судом
першої інстанції було допущено ряд
порушень норм процесуального права,
зокрема принципу диспозитивності
судового процесу, що в свою чергу є
підставою для їх скасування та
ухвалення апеляційним судом нового
рішення по суті позовних вимог ОСОБА_4
та ОСОБА_5

З даного приводу колегія суддів
констатує наступне.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
співвласниками житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 є: ОСОБА_5 - 1/6 частина;
ОСОБА_2 - 1/6 частина; ОСОБА_4 - 4/6 частини
(а.с.39).

Статтею 321 ЦК України передбачено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до приписів ст.ст. 150, 155 ЖК
УРСР громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Жилі будинки
(квартири), що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Згідно ст. 157 ЖК УРСР, на яку посилаються
позивачі в своєму позові, членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Зазначеними нормами не передбачена
можливість виселення з житлового
приміщення власника житла, а лише
членів сім'ї власника, наймача чи
членів його сім'ї.

Більше того, колегія суддів констатує,
що жодною нормою цивілістичного
законодавства не передбачена
можливість виселення в примусовому
порядку власника з належного йому
житла без припинення у встановленому
законодавством порядку його права
власності на це житло. Таке виселення
прямо суперечить приписам ст. 41
Конституції України, ст. 321 ЦК України
та ст.1 Першого протоколу Конвенції про
захист прав і основних свобод людини 1950
року.

Як уже було вищезазначено ОСОБА_2 є
власником (співвласником) даного
житлового будинку і його право
власності не припинялося в
установленому законодавством порядку.
При цьому колегія суддів констатує, що
хоча у своїй позовній заяві позивачі й
посилалися на приписи ст.365, 366 ЦК
України, однак питання про припинення
права ОСОБА_2 на частку у спільному
маній чи переведення на них прав та
обов'язків боржника, ними в позовній
заяві не ставилося і таке судом не
вирішувалося. Позивачами два рази
подавалася по даній справі заява про
ухвалення додаткового рішення щодо
припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6
частину даного житлового будинку,
однак жодного разу заяви в цій частині
задоволені не були. Тобто наразі ОСОБА_2
є власником (співвласником) спірного
житлового будинку і на нього
поширюються гарантії непорушності
права власності, а відтак він не може
бути виселений з даного будинку.

За таких обставин позовні вимоги про
виселення ОСОБА_2 та зняття його з
реєстраційного обліку задоволенню не
підлягають.

Що стосується іншого відповідача
ОСОБА_7, то з даного приводу колегія
суддів констатує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_6 не вселялася у передбаченому
законодавством порядку до спірного
будинку, що підтвердив у суді
апеляційної інстанції представник
апелянта, а відтак підляже виселенню за
місцем її реєстрації.

Тобто позов в цій частині підлягає
задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення та
додаткове рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до п.п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, є підставою для їх скасування
з ухваленням нового рішення по суті
позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України,
ст. 321 ЦК України, ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст.ст.
10, 11, 60, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 26 квітня 2013 року та додаткове
рішення цього ж суду від 10 жовтня 2013
року скасувати та ухвалити по даній
справі нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, третя особа - ВГІРФО
Ужгородського РВ УМВС України в
Закарпатській області, про виселення
та зняття з реєстраційного обліку -
відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
частині що стосуються ОСОБА_8
задовольнити.

Виселити ОСОБА_8 з житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 за місцем її
реєстрації.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, після чого
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Суддя-доповідач

Судді