ВОЛОДИМИР-ВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м.Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд
Волинської області в складі:

головуючого судді Лященка О.В.

при секретарі Шафатинській О.В.

з участю скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Володимир-Волинський справу за
скаргою ОСОБА_1 на дії державного
виконавця, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на
дії державного виконавця.

В скарзі покликається на ту обставину,
що 01 серпня 2012 року державним
виконавцем ВДВС Володимир-Волинського
МРУЮ у Волинській області Дячук С.Ю.
було винесено постанову про арешт
майна боржника та заборону його
відчуження в межах виконавчого
провадження № 34175207. Стягувачем
відповідно до даної постанови є ПАТ
Комерційни банк "Надра". Згідно
постанови арешт накладено на усе його
майно.

У скарзі також покликається на те, що
згідно Закону України “Про виконавче
провадження” державний виконавець
накладає арешт на майно виключно з
метою його подальшої обов’язкової
реалізації для виконання виконавчого
документу, що випливає із мети та
завдання виконавчого провадження.
Однак, державний виконавець наклавши
арешт на усе його майно, не мав та не має
на меті реалізовувати його, а лише
наклав його з метою забезпечення
виконання виконавчих документів. При
цьому, як випливає з положення ч. 7 ст. 55
Закону України «Про виконавче
провадження», державний виконавець
після накладання арешту майна
зобов’язаний встановити строк
вилучення та наступної передачі на
реалізацію арештованого майна, чого і
не було здійснено державним
виконавцем.

Також державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Володимир-Волинського міськрайонного
управління юстиції, наклавши арешт на
усе майно, попередньо не надав йому
можливості визначити, на яке майно
необхідно в першу чергу звертати
стягнення, що свідчить про вчинення
державним виконавцем дій, які
порушують вимоги ст. 50 Закону України
«Про виконавче провадження».

Окрім того, державний виконавець
наклав арешт на усе майно, що значно
перевищує заборгованість за суму
боргу, що є неправомірним, оскільки
порушує вимоги ч.2 ст. 55 Закону України
«Про виконавче провадження», якою
передбачено, що арешт може бути
енакладено лише в межах суми стягнення.
Також державний виконавець не
повідомив його про наявність у нього
боргу на час накладання арешту на
майно.

За таких обставин вважає арешт майна
безпідставним.

Також скаржник зазначає, що до вересня
2014 року йому не було відомо про
існування постанови про накладення
арешту на його майно, оскільки дана
постанова виносилася без його участі, і
жодних повідомлень поштою щодо
винесення постанови він не отримував. У
зв"язку з цим просить поновити строк на
звернення до суду для подання скарги на
дії державного виконавця.

Вважає, що дану постанову державного
виконавця про арешт майна боржника
слід скасувати.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1
скаргу підтримав та просить її
задовольнити з підстав, викладених у
тексті скарги.

Начальник ВДВС Володимир-Волинського
МРУЮ ОСОБА_2 у судове засідання не
з"явилася, подала суду заяву про
розгляд справи у їх відсутність. Подала
заперечення на скаргу, в якій просить
відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1,
оскільки арешт на майно боржника
накладений правомірно, порушення
порядку накладення арешту на майно не
виявлено.

Заслухавши пояснення скаржника,
перевіривши та оцінивши зібрані у
справі докази, суд приходить до
висновку, що скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 2012 року
державним виконавцем ВДВС
Володимир-Волинського МРУЮ у
Волинській області Дячук С.Ю. було
винесено постанову про арешт майна
боржника та заборону його відчуження в
межах виконавчого провадження № 34175207.
Стягувачем відповідно до даної
постанови є ПАТ Комерційни банк "Надра".
Згідно постанови арешт накладено на
усе його майно.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може
бути подано до суду у десятидениий
строк з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
її прав та свобод. Оскільки по
існування даної постанови ВДВС боржник
ОСОБА_1 дізнався лише у вересні 2014 року,
так як вона виносилася без його участі,
і він ніяких поштових повідомлень щодо
винесеної постанови не отримував, то
подавши скаргу до суду 30.09.2014 року, він
не пропустив строку на оскарження цієї
постанови.

За загальним правилом, що передбачене
ч.І ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року,
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

У відповідності до ч.І ст. 55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Отже, п.1 ч.6 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
арешт застосовується для забезпечення
збереження майна боржника, що підлягає
наступній передачі стягувачеві або
реалізації.

В той час, ч. 7 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
вилучення арештованого майна з
передачею його для реалізації
проводиться у строк, встановлений
державним виконавцем, але не раніше,
ніж через п’ять днів після накладання
арешту.

При таких обставинах, з наведених вище
норм Закону України «Про виконавче
провадження» випливає, що у випадку
відмови боржника здійснити або ж
здійснювати виплату заборгованості за
виконавчим листом чи сплати
періодичних платежів, обов’язок
виконання якого випливає з виконавчого
документу, державний виконавець має
право звернути стягнення на майно
боржника, шляхом накладання арешту,
вилучення його в боржника та здійснити
його реалізацію з метою виконання
виконавчого документу.

За таких умов, державний виконавець
накладає арешт на майно виключно з
метою його подальшої обов’язкової
реалізації для виконання виконавчого
документу, що випливає із мети та
завдання виконавчого провадження.

Однак, державний виконавець, наклавши
арешт на усе майно боржника, не мав та
не має на меті реалізовувати її, а лише
наклав його з метою забезпечення
виконання виконавчих документів. При
цьому, як випливає з положення ч. 7 ст. 55
Закону України «Про виконавче
провадження», державний виконавець
після накладання арешту майна
зобов’язаний встановити строк
вилучення та наступної передачі на
реалізацію арештованого майна, чого і
не було здійснено державним
виконавцем.

Таким чином, актами законодавства
України не передбачено та не надано
державному виконавцю повноважень
накладати арешт на майно з метою
забезпечення виконання виконавчого
документу тобто безстрокового його
збереження шляхом заборони його
відчуження, оскільки це суперечить
загальним засадам та завданням
здійснення виконавчого провадження та
положенню ст. ст. 50, 55 Закону України
«Про виконавче провадження».

Крім того. ч.2 ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
стягнення за виконавчими документами в
першу чергу звертається на кошти
боржника в гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, в тому числі кошти на
рахунках та вкладах боржника в
установах банків та інших кредитних
організаціях, на рахунки в цінних
паперах у депозитаріях цінних паперів.

В той час, як передбачено ч.5 ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження», у
разі відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше майно,
за винятком майна, на яке згідно з
законом не може бути накладено
стягнення. Боржник має право вказати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно звернути стягнення в першу
чергу. Остаточно черговість стягнення
на кошти та інше майно боржника
визначається державним виконавцем.

Тому, накладання державним виконавцем
арешту на усе майно, яке значно
перевищує заборгованість за суму боргу
за кредитним договором, є
неправомірним, а винесення відповідної
постанови про арешт майна та
оголошення заборони на його відчуження
суперечить вимогам ч.2 ст. 55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
якою чітко передбачено, що арешт може
бути накладено лише в межах суми
стягнення.

Суд вважає, що завданням ДВС є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

З огляду на наведене, суд вважає, що
дана постанова про накладення арешту
на майно боржника ОСОБА_1 є незаконною
та підлягає скасуванню, оскільки
порушує права та інтереси боржника
ОСОБА_1 на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст.383, 386-388 ЦПК України, на підставі
ст.369 ЦПК України, ст.ст.6, 18, 19 Закону
України «Про виконавче провадження»,
суд-

ухвалив:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати
постанову про арешт майна боржника
ОСОБА_1 та оголошення заборони на його
відчуження в межах виконавчого
провадження № 34175207 від 01 серпня 2012
року, винесену державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Володимир-Волинського міськрайонного
управління юстиції у Волинській
області ОСОБА_3

Ухвала суду може бути оскаржена до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги, яка
може бути подана через
Володимир-Волинський міський суд
Волинської області протягом п»яти днів
з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

Головуючий: /-/ підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Володимир-Волинського

міського суду
ОСОБА_4