АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 08 вересня 2014 року

в справі за позовом приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку
регресу витрат, пов'язаних з виплатою
страхового відшкодування внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 р. приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія
«Українська страхова група» (надалі -
ПрАТ «СК «Українська страхова група»)
звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1
про відшкодування в порядку регресу
витрат, пов'язаних з виплатою
страхового відшкодування внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 29 січня 2008 р. за участю автомобілів
Toyota Land Cruiser Pradoд.н.з. НОМЕР_3, під
керуванням ОСОБА_2, та автомобілем
Камаз 53229 д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_1, внаслідок порушення яким п.10.2
Правил дорожнього руху, відбулася
дорожньо-транспортна пригода, якою
автомобілю Toyota, що був застрахований у
ПрАТ «СК «Українська страхова група»
завдано механічних ушкоджень.

Вказував, що на виконання умов договору
страхування ПрАТ «СК «Українська
страхова група» 25 березня 2008 р. було
виплачено власнику пошкодженого
автомобіля страхове відшкодування, в
сумі 68 481 грн. 21 коп.

Зазначав, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_1, на момент
настання дорожньо-транспортної
пригоди була застрахована в НАСК
«Оранта», й страхова компанія
здійснила виплату страхового
відшкодування в межах ліміту, в сумі 24
990 грн.

Посилаючись на викладені обставини,
просив стягнути з відповідача на його
користь різницю між виплаченою сумою
та завданою шкодою, в сумі 43 491 грн.
21 коп. та витрати по справі
- 434 грн. 91 коп. сплаченого судового
збору.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 08 вересня 2014 р. в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити по справі нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши відповідача
та його представника, які заперечували
проти задоволення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 29
січня 2008 р. за участю автомобілів Toyota Land
Cruiser Pradoд.н.з. НОМЕР_3, під керуванням
ОСОБА_2, та автомобілем Камаз 53229 д.н.з.
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1,
внаслідок порушення яким п.10.2 Правил
дорожнього руху, відбулася
дорожньо-транспортна пригода, якою
автомобілю Toyota, що був застрахований у
ПрАТ «СК «Українська страхова група»
завдано механічних ушкоджень /а.с.4-5, 9/.

В подальшому, 25 березня 2008 р., на
виконання умов договору страхування
ПрАТ «СК «Українська страхова група»
було виплачено власнику пошкодженого
автомобіля страхове відшкодування, в
сумі 68 481 грн. 21 коп. /а.с.29, 30./.

Судом встановлено, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_1, на
момент настання дорожньо-транспортної
пригоди була застрахована в НАСК
«Оранта», й страхова компанія
здійснила виплату страхового
відшкодування в межах ліміту, в сумі 24
990 грн. /а.с.31, 32-33/.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачем, на підставі
положень п.4 ст.267 ЦК України було
заявлено про застосування строку
позовної давності /а.с.90-92/.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові.

З урахуванням обставин справи, колегія
суддів вважає обґрунтованими висновки
суду першої інстанції про наявність
підстав до застосування строку
позовної давності й ухвалення рішення
про відмову у позові.

Так, згідно з положеннями ст.256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг
позовної давності починається з дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.
261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин, початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Положеннями ч.2 ст.512 ЦК України
встановлено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений у випадках,
встановлених законом.

Такий випадок встановлено ст.993 ЦК
України та ст.27 Закону України «Про
страхування» згідно із якими до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

За цією нормою страхувальник, який
отримав майнову шкоду в деліктному
правовідношенні набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до статті 262 ЦК України заміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

У спірному зобов'язанні відбулася
заміна кредитора - страхувальник
передав страховикові, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки. При
цьому строк позовної давності у
страховому зобов'язанні є загальним
(три роки) та його перебіг починається
від дня настання страхового випадку.

Таким чином, районний суд дійшов
правильного висновку про те, що від дня
страхового випадку внаслідок заміни
кредитора у зобов'язанні з
відшкодування шкоди до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат та у межах
загального строку позовної давності
переходить право вимоги до особи, яка
відповідальна за завдані
страхувальнику збитки.

За таких обставин, які свідчать про
перехід до страховика права вимоги, а
не набуття ним такого права, правильним
і обґрунтованим є застосування до
спірних правовідносин статей 257, 262, 512
та 993 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнає необґрунтованими посилання
апеляційної скарги про необхідність
обрахування строку позовної давності з
дати виплати НАСК «Оранта» суми
страхового відшкодування, визначеного
договором страхування
цивільно-правової відповідальності
ОСОБА_1 - 17 липня 2012 р.

Отже, звернувшись у суд з позовом у
квітні 2013 р., позивач пропустив строк
позовної давності, разом з тим, заяви
про його поновлення не подавав.

Враховуючи зазначене, матеріали
справи, у їх сукупності, а також,
оцінюючи належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про відсутність
правових підстав до задоволення
позовних вимог, з причин пропуску
строку позовної давності.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 08 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/5613/13-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/12566/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Камбулова Д.Г.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.