АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

10 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Десята
Київська державна нотаріальна контора,
Головне управління юстиції у місті
Києві про визнання заповіту нікчемним,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/4325/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Чех Н.А.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Кулікова С.В.В С
Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовною
заявою, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка
народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою вони
проживали однією сім'єю, що встановлено
рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 04.11.2010 року. Після
смерті ОСОБА_7 залишилась спадщина -
однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Позивач
03.02.2010 звернулась до 10-ї Київської
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, де і дізналася, що
ОСОБА_7 заповіла квартиру на користь
ОСОБА_3, яка стверджує, що є родичкою
померлої, але до нотаріальної контори
не подала відповідні документи, не
ідентифікувала себе, як особу, якій
дійсно померла заповіла вказану
квартиру. 20.02.2010 до 10-ї Київської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини
звернулась і ОСОБА_3, яка подала копію
заповіту. Вказаний заповіт був
посвідчений на ім'я ОСОБА_3 24.02.2009 року
державним нотаріусом 10-ї Київської
державної нотаріальної контори та
внесений в реєстр за №2-143. 03.02.2010
відкрито спадкову справу щодо майна
померлої ОСОБА_7 Зазначений заповіт
позивач вважає недійсним, оскільки
порушено вимоги щодо форми та
посвідчення заповіту, при цьому за
висновком експерта встановлено, що
заповіт посвідчувався у той час, коли
ОСОБА_7 не могла самостійно читати. Отже
спірний заповіт було посвідчено
нотаріусом всупереч вимогам ч.2 ст.1248 ЦК
України, без дотримання вимог ст.ст.5, 6, 7
Закону України «Про нотаріат», п.158
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.
Також, в порушення цих вимог державний
нотаріус Домашенко В.В. не перевірив
розуміння заповідачкою укласти саме
таку форму правочину, тому, враховуючи
вік заповідачки ОСОБА_7 (83 роки) та її
фізичні вади - неможливість читання
тексту заповіту, заповіт був
посвідчений з порушенням вимог
законодавства і він є нікчемним на
підставі ст.215 ЦК України. Крім
зазначеного, державним нотаріусом в
порушення вимог ст.1255 ЦК України було
розголошено всі відомості складеного
ОСОБА_7 заповіту і ОСОБА_3 дійсно
перебувала разом з ОСОБА_7 під час
складання цього заповіту, а отже
приймала активну участь в його
складанні та впливала на спадкодавця
шляхом допомоги складання заповіту на
свою користь.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 січня 2014 року в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, треті особи: Десята Київська
державна нотаріальна контора, Головне
управління юстиції у місті Києві про
визнання заповіту нікчемним
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким заповіт
на ім'я ОСОБА_3, посвідчений 24 лютого 2009
року державним нотаріусом Десятої
Київської державної нотаріальної
контори Домашенко В.В., внесений в
реєстр за № 2-143, визнати нікчемним та
зобов'язати Десяту Київську державну
нотаріальну контору внести зміни в
Спадковому реєстрі шляхом анулювання
запису під № 46450414 про реєстрацію
заповіту від 24.02.2009 року внесений в
реєстр за № 2-143.

На обґрунтування своєї позиції апелянт
вказує, що суд першої інстанції при
постановленні рішення повинен був
самостійно оцінювати встановлені
іншим судом обставини, оскільки
предметом спору, згідно рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 03.04.2013 року, було визнання заповіту
недійсним на підставі того, що ОСОБА_7,
під час складання заповіту, не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати, а не визнання
заповіту нікчемним, що є предметом
розгляду по даній справи.

Також апелянт зазначає, що ОСОБА_7 не
могла знати про те, що вона дійсно
підписує саме такий текст та форму
заповіту, який вона складала чи бажала
скласти, при цьому волевиявлення
ОСОБА_7 було дійсно спрямованим
розпорядитись своїм майном на користь
саме відповідача по справі, а не на
користь іншої ОСОБА_3 Також апелянт
вважає особисту присутність
відповідача у справі та її матері в
державній нотаріальній конторі під час
посвідчення заповіту, як вплив
сторонніх осіб на вільне волевиявлення
ОСОБА_7

В судовому засіданні позивач та її
представник заперечували проти
апеляційної скарги за її
необґрунтованістю.

Відповідач та її представник
заперечували проти апеляційної скарги
за необґрунтованістю її доводів.

Інші учасники в судове засідання не
з'явились, повідомлені належним чином,
причини своєї неявки суду не
повідомили, тому в силу ч.2 ст.305 ЦПК
України, колегія суддів вважає за
можливе розглядати справу у їх
відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого судом
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
правильно встановлених обставин та
дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_1,
що є підставою для відмови в їх
задоволенні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Так, частиною 1 ст. 1257 ЦК України
передбачено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Заповіт має
бути посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними у статтях 1251-1252 цього
Кодексу.

Як вбачається з копії наданого суду
спірного заповіту, він складений у
письмовій формі, в ньому зазначено
місце, дату та час складання, він
підписаний заповідачем та посвідчений
приватним нотаріусом Київського
нотаріального округу, на території
якого проживав заповідач.

Частиною 2 ст. 1248 ЦК України
передбачено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

З наявної в матеріалах справи копії
заповіту вбачається, що ОСОБА_7
власноруч підтвердила, що текст
заповіту нею прочитано вголос, при
цьому висновок експерта № 98
судово-медичної експертизи стосується
лише правого ока, що спростовує доводи
апеляційної скарги про необхідність
застосування ч. 2 ст. 1248 ЦК України,
оскільки Закон вимагає підписання
заповіту свідками лише якщо заповіт
підпадає під регулювання норм абзацу
третього ч. 2 ст. 1248 та частин 1 - 6 ст. 1252
ЦК України , в усіх інших випадках
залучення свідків не є обов'язковим, і
здійснюється лише на вимогу
заповідача. Саме з урахуванням даного
висновку застосовується норма абзацу
другого пункту 158 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, яка встановлює, що
«присутність не менш як двох свідків
при посвідченні заповіту є
обов'язковою».

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_7 не могла знати що вона дійсно
підписує саме такий текст та форму
заповіту, який вона складала чи бажала
скласти, спростовуються тим, що згідно
акту №74 посмертної
судово-психіатричної експертизи від
25.01.2013 року ОСОБА_7 за своїм психічним
станом у період часу, до якого
відноситься складання заповіту (24.02.2009
рік), усвідомлювала значення своїх
дій та могла керувати ними.

Даний акт, що міститься в матеріалах
іншої справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, треті особи: Десята Київська
державна нотаріальна контора, про
визнання заповіту недійсним, колегія
суддів вважає належним доказом, в силу
ч. 4ст. 61 ЦПК України, оскільки
усвідомлення ОСОБА_7 значення своїх дій
є преюдиційним фактом, що встановлений
рішенням суду, що набрали законної
сили, тому сторони, які брали участь у
справі не можуть знову оспорювати в
іншому процесі встановлені судовим
рішенням у такій справі
правовідносини, про що правильно
зазначив суд першої інстанції в своєму
рішенні з посиланням на рішення у
зазначеній справі з урахуванням вимог
ст.61 ЦК України.

Також не спростовує правильного
висновку суду першої інстанції доводи
апеляційної скарги про порушення
нотаріусом нотаріальної таємниці
заповіту, що виражається у присутності
відповідача ОСОБА_3 та її матері під час
посвідчення заповіту, оскільки
зберігання нотаріальної таємниці
стосується лише професійної
діяльності нотаріуса, при цьому
будь-яків доказів на підтвердження
того, що нотаріус розповсюдив
інформацію про особу, її майно,
особисті майнові та немайнові права і
обов'язки тощо, позивачем не надано.
Також безпідставним є твердження
апелянта про те, що в оспорюваному
заповіті зазначено просто прізвище
ім'я по-батькові майбутнього
спадкоємця за заповітом «ОСОБА_3» без
будь-якої додаткової ідентифікації
особи, оскільки позивачем не доведено,
що будь-яка інша ОСОБА_3 зверталась до
нотаріальної контори щодо вступу у
спадщину за померлою ОСОБА_7

За змістом частини 3 статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Положення ст.60 ЦПК України
покладає обов'язок доказування на
сторін, суд не може збирати докази за
власною ініціативою. Дане положення є
одним із найважливіших наслідків
принципу змагальності та підтверджує
висновок суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_1

За таких підстав доводи апеляційної
скарги законності рішення суду першої
інстанції не спростовують, рішення
суду першої інстанції ухвалене без
порушення норм матеріального права,
правові підстави для скасування
рішення, відсутні, а наведені в
апеляційній скарзі недоліки у розгляді
справи не вплинули на суть ухваленого
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 січня 2014 року відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: