АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-ій інстанції - Чех
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючої судді
Музичко С.Г.

суддів
Кравець В.А., Семенюк Т.А.
при секретарі
Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 19 серпня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи: фізична особа підприємець
ОСОБА_4, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Оптіма-лізинг» про
стягнення плати за користування
майном,

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 серпня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до про
стягнення плати за користування
майном, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.
Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача та третіх осіб
підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, вважаючи рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим. Відповідачі в судове
засідання апеляційного суду не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, про причини неявки суд не
повідомили, у зв'язку з чим та
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вирішила за можливе
розглянути справу за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, 10/01/2013 між ТОВ «Оптіма
Лізинг» та ОСОБА_4 було укладено
лізингову угоду № 2013-1, за яким останній
отримав у виключне користування
(оренду) автомобіль Мазда СХ-7,
д.н.з.НОМЕР_1, який належить ТОВ «Оптіма -
Лізинг», строком на 36 календарних
місяців.(а.с.9)

29.01.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було
укладено угоду суборенди № 20131006,
відповідно до якої, останній взяв у
користування автомобіль Мазда СХ-7,
д.н.з. НОМЕР_1, зі щомісячною платою за
оренду в сумі 8 098,65 грн.

Відповідно до Додаткової угоди №21 від
01.04.2013 року до Угоди суборенди від 29.01.2013
року, права та обов'язки ОСОБА_4
(орендодавець І) за вказаною Угодою
суборенди від 29.01.2013 року були передані
ОСОБА_2 (орендодавець 2).

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 27.03.2014 року рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 27.12.2013 року скасовано
частині визнання недійсним договору
суборенди №20131 0006 від 29.01.2013 року та
додаткової угоди до договору від 01.04.2013
року, і в цій частині відмовлено. В
решті рішення залишено без змін.
Рішення обґрунтовано тим, що спірні
договір та додаткова угода є нікчемні,
визнання їх недійсними в судовому
порядку є безпідставним.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом
про стягнення з ОСОБА_3 додаткової
плати за користування майном на
підставі ст. 216 ЦК України за період з
01.12.2013. до 01.05.2014., тобто після
постановлення вищезазначнених рішень
судів.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що правові підстави для задоволення
вимог позивача відсутні, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9
від 6 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочин не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний
правочин або правочин визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Вказаний договір суборенди є
нікчемним, про що встановлено судовими
рішеннями, застосовано наслідки
нікчемності (недійсності) договорів,
визначено порядок і розміри
взаєморозрахунків між сторонами в
порядку реституції.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції вірно виходив з
того, що відсутні підстави застосувати
наслідки недійсності правочину
повторно, оскільки вже були
застосовані вимоги ст. 216 ЦК України
щодо наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Окірм того, сторона позивача не вчиняла
дій для примусового виконання згаданих
рішень.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
сторонами.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні та наявними в матеріалах
справи доказами, і, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, ухвалив
законне і обґрунтоване рішення,
підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді