Справа №477/3034/13-ц 02.10.2014 02.10.2014 02.10.2014
Провадження №22-ц/784/2381/14 Суддя
по 1 інстанції - Полішко В.В.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

2 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилова О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Орельській Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 17 липня 2014
року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на ? частку житлового
будинку АДРЕСА_1

В обгрунтування позову посилався на те,
що вказаний житловий будинок був ними
куплений у 1988 році під час перебування
у зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою та зареєстрований на її
ім'я. Сумісних дітей у них немає, з ними
проживали діти відповідачки від
першого шлюбу. В зазначеному будинку
ОСОБА_2 зареєстрований та проживає до
теперішнього часу, іншого житла не має.

Позивач вказував, що шлюб між ними
розірвано 14 липня 1992 року, проте вони
продовжували проживати однією сім'єю.
Влітку 2012 року між ними склалися
неприязні стосунки, в зв'язку з чим
відповідачка виганяє його з будинку,
тому він звернувся до суду із цим
позовом.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого
районного суду Миколаївської області
від 17 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано за
позивачем та відповідачкою право
власності по ? частці за кожним на
вказаний житловий будинок.

В апеляційній скарзі відповідачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обгрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
спірний житловий будинок є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та керувався нормами КпШС
України, який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин.

Проте, при вирішенні спору суд
не врахував, що частина господарських
споруд, які складають одне ціле з
житловим будинком, були побудовані
без участі позивача, що впливає на
розмір часток у праві власності на
житловий будинок (домоволодіння).

Так, згідно зі ст. 22 КпШС України, в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними. В
окремих випадках суд може відступити
від начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 28 КпШС
України).

Як вбачається із матеріалів справи,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 25 липня 1984 року. За рішенням
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 14 липня 1992
року шлюб між ними розірвано, а з 11
вересня 1992 року розірвання шлюбу
зареєстровано в органах РАЦС (а.с. 9, 88
т.1). Від шлюбних відносин сумісних
дітей вони не мають.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, у
1988 році сторони викупили спірний
житловий будинок АДРЕСА_1

Так, договір купівлі-продажу спірного
житлового будинку укладено 20 липня 1988
року між відповідачкою ОСОБА_4 та
Миколаївським науково-дослідним
господарством «Еліта» за 3 960 крб. з
розстроченням платежу, як сім'я
переселенців, на підставі типового
договору купівлі-продажу,
затвердженого постановою Ради
Міністрів СРСР від 1 липня 1983 року № 593.

У пункті 2 умов цього договору
зазначено, що виплата вказаної суми
проводиться протягом 25 років,
щомісячно, або працівник може
достроково розрахуватися з
підприємством до настання кінцевого
строку платежу.

Згідно із квитанціями до
прибутково-касового ордеру, оплата
повної вартості будинку покупцем
здійснена двома платежами: 6 та 8 серпня
1988 року (а.с. 21т.1)

Зі змісту договору купівлі-продажу,
також вбачається, що житловий будинок
розміщений на присадибній земельній
ділянці, площею 0,07 га.

Житловий будинок з господарськими
прибудовами складався із 3-х житлових
кімнат, житловою площею 38 кв.м, а
загальна площа будинку - 68,8 кв. м (п. 1
договору).

Які саме господарські споруди ввійшли
до складу житлового будинку в
договорі не зазначено.

З цього часу згідно даних реєстрації
погосподарської книги Полігонівської
сільської ради вказаний житловий
будинок, розміром 7 х 9 м, житловою
площею 38 кв.м, числиться за
ОСОБА_4, що підтверджується довідкою
сільської ради від 8
серпня 1988 року № 197 (а.с. 59 т.1).

З 8 серпня 1988 року відповідачці видана
будинкова книга, в якій значиться, що
сторони з 8 серпня 1988 року
зареєстровані (прописані) в спірному
будинку (а.с. 24-34 т.1).

До придбання житлового будинку у
власність, сім'я ОСОБА_4 проживала у
вказаному будинку та сплачувала
квартплату та інші комунальні платежі.

Матеріалами справи також підтверджено,
що в період перебування у
зареєстрованому шлюбі як позивач, так і
відповідачка постійно працювали.
Зокрема, позивач з травня 1984 року по 15
серпня 1992 року перебував у трудових
відносинах з Миколаївською обласною
державною сільськогосподарською
дослідною станцією (а.с. 73 т.1).

Отже, право спільної сумісної
власності подружжя на спірний
житловий будинок презюмується.

Заперечуючи проти позову відповідачка
вказувала, що в будинку вона постійно
проживає із сім'єю свого сина від
першого шлюбу, який є інвалідом по
зору. Хоча будинок і придбаний в
період шлюбу з позивачем, але за її
особисті кошти, зокрема, за рахунок
накопичених нею аліментів на
утримання дітей від першого шлюбу,
тому позивач не має права власності на
будинок.

Проте, як вірно вважав суд першої
інстанції, зазначене не
підтверджується матеріалами справи.

Окрім іншого, відповідачка посилалась
і на те, що після розірвання шлюбу з
позивачем, вони однією сім'ю не
проживали і спільного господарства не
вели. До того ж, позивач з 1994 по 1999 роки
перебував в місцях позбавлення волі.

Вказувала, що без участі позивача у 1993
році особисто самочинно побудувала
літню кухню під літерою «В» з двома
тамбурами до неї під літерами «в» та
«в-1», а також гараж - «З». Внаслідок
перепланувань у житловому будинку,
змінилася його житлова площа: замість
трьох житлових кімнат, житловою площею
38 кв.м, як зазначено у договорі купівлі
-продажу, стало чотири житлові
кімнати, загальною площею 51,6 кв.м.

Загальна площа житлового будинку не
змінювалася. У технічному паспорті,
який вперше видано 14 лютого 2008 року,
лише уточнена загальна площа будинку,
замість 68,8 кв. м, як було
зазначено у договорі купівлі-продажу,
вказана фактична - 70,1 кв.м.

В порядку узаконення цих самочинних
перепланувань та господарських
прибудов рішенням виконкому
Полігонівської сільської ради № 16 від
21 лютого 2008 року за нею оформлено право
власності на житловий будинок з усіма
прилеглими до нього господарськими
спорудами (а.с. 125 т.1), а 13 березня 2008
року у тому ж виконкомі вона отримала
свідоцтво на право власності та
здійснила державну реєстрацію права
власності (а.с. 8 т.1).

Ці доводи відповідачки
підтверджуються копією інвентарної
справи МБТІ на спірний житловий
будинок (а.с. 236-243 т. 1) та копією
технічного паспорта на житловий
будинок від 14 лютого 2008 року,
вищезазначеним рішенням виконкому
Полігонівської сільської ради.

Із їх змісту вбачається, що в житловому
будинку самочинних споруд немає, сам
житловий будинок забудови 1974 року, до
нього входять наступні господарські
споруди цього ж року забудови: гараж -
«Б», два сараї - «Е» та «Ж», погріб з
шиєю - «Гпд», вбиральня - «Д».

Літня кухня під літерою «В» та два
тамбури до неї під літерами «в» та в-1»,
а також гараж «З» значаться 1993 року
забудови.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
погодився з доводами позивача про те,
що рік забудови саме цих
господарських споруд в технічному
паспорті зазначено невірно, вважав,
що вони фактично збудовані за участю
позивача в період перебування сторін
у зареєстрованому шлюбі (тобто до
вересня 1992 року), а не у 1993 році.

Тому вважав, що підстави для зміни
рівності часток у спільному сумісному
майні подружжя відсутні.

При цьому суд послався на показання
свідків, які на його думку,
узгоджуються з проектом
газифікації житлового будинку за 1988
рік.

Між тим, із проекту газифікації будинку
не вбачається, що спірні господарські
споруди існували на час газифікації
житлового будинку.

Так, із проекту газифікації спірного
житлового будинку вбачається, що
житловий будинок, а також літня кухня
Б-1 були газифіковані у березні 1988 року,
тобто до придбання його у власність
ОСОБА_4 (а.с. 210 -219 т.1).

Копією робочого проекту та технічними
умовами на газифікацію від
4 жовтня 2009 року
підтверджується, що у житловому
будинку проводилися додаткові роботи
по газифікації, а саме: встановлено
газовий конвектор, проведена заміна та
установка інших газових приладів (а.с.
52-56 т. 1).

Тому самі по собі суперечливі
свідчення свідків, допитаних судом,
одні із яких суд прийняв до уваги, а
інші до уваги не взяв, належно їх не
спростувавши, не можуть слугувати
належними, допустити та достатніми
доказами, у відповідності до вимог
ст. ст. 57-59, 64 ЦПК України, для
визначення періоду будівництва
спірних господарських споруд.

На правовідносини, які виникли між
сторонами після розірвання шлюбу ( з
вересня 1992 року) розповсюджуються
положення ч.1 ст. 17 Закону України «Про
власність», який був чинний до 20
червня 2007 року, відповідно до якого,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до змісту цієї норми права
і з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, позивач не довів його
трудової участі та грошових затрат у
будівництві спірних господарських
споруд.

Пояснення допитаних свідків з цього
приводу носять узагальнений характер
та стосуються здебільшого
констатації факту сумісного
проживання сторін.

З урахуванням викладеного та ступеню
доведеності позовних вимог, є підстави
для відступлення від рівності часток
подружжя у праві спільної сумісної
власності на житловий будинок. На
думку колегії частка позивача у праві
власності на житловий будинок
становитиме 1/3, а відповідачки - 2/3.

При цьому колегія виходить з такого.

Відповідачка самостійно, без участі
позивача й не перебуваючи з ним у
зареєстрованому шлюбі, у 1993 році
здійснила будівництво господарських
споруд, які є складовою та єдиним цілим
житлового будинку, які узаконені у 2008
році, а саме: літньої кухні під
літерою «В» та два тамбури до неї під
літерою «в» та в-1», а також гаражу «З»
на загальну суму 15 600 грн., що становить
41,18 % від загальної вартості всього
житлового будинку 37 887 грн. за даними
МБТІ станом на лютий 2008 року ( 37 887 грн.
- 100 %, а 15 600 грн. - х %). (100 % - 41,18 % = 58,82 % :
2 = 29,41 % або 1/3 частка).

Іншого сторонами не доведено.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10, частин 1,4 ст.
60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Із матеріалів справи також вбачається,
що позивач дійсно перебував у місцях
позбавлення волі з 19 лютого 1994 року по
29 грудня 1999 року, що підтверджується
копією вироку про його засудження та
довідкою про судимість (а.с. 18,73-75 т. 1).

Після повернення з місць позбавлення
волі позивач за згодою відповідачки
знову зареєструвався та по
теперішній час проживає у спірному
будинку, тому суд першої інстанції
вірно вважав, що відсутні підстави для
відмови у позові з підстав пропуску
трирічного строку позовної давності,
передбаченого ч. 3 ст. 29 КпШС України,
оскільки за обставинами справи такий
строк позивачем не пропущено.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню, а рішення районного суду
зміні на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 309
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 17 липня 2014
року змінити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3
частку житлового будинку АДРЕСА_1
Миколаївської області, а за ОСОБА_4
право власності на 2/3 частки цього ж
житлового будинку.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: