АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дуда О.О. Провадження №
22-ц/789/1033/14 Доповідач - Костів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Жолудько Л. Д.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю апелянта - ОСОБА_1,

представника ПАТ «Райффайзен банк
«Аваль»

- Ярмуся В.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 17 липня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк «Аваль», ОСОБА_3,
приватного нотаріуса Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5 про визнання
недійсним іпотечного договору та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Тернопільського міськрайонного суду
із позовом до ПАТ «Райффайзен банк
«Аваль», ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, третя
особа - ОСОБА_5, в якому просила визнати
недійсним іпотечний договір від 09
березня 2004 року, укладений між ПАТ
«Райффайзен банк «Аваль» та ПМП
«Ніколя», який був посвідчений 09
березня 2004 року приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 за
реєстровим № 2305; зобов'язати
приватного нотаріуса Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
зняти заборону відчуження квартири
АДРЕСА_1, яка була накладена на підставі
вказаного договору іпотеки,
зареєструвати зняття вказаної
заборони в Єдиному державному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна з вчиненням на примірниках
документів, що містять запис про
накладення заборони щодо відчуження,
напису про зняття заборони.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим,
що 03 жовтня 2003 року між Тернопільською
обласною дирекцією акціонерного
поштово-пенсійного банку «Аваль» та
ПМП «Ніколя» було укладено кредитний
договір на відкриття відновлювальної
кредитної лінії у розмірі 23 тис.
доларів США під 13 % річних на придбання
продукції для ПМП «Ніколя». Зазначала,
що у подальшому між банком та ПМП
«Ніколя» до вказаного кредитного
договору укладались додаткові угоди
про збільшення розміру кредитної
лінії. В якості забезпечення виконання
умов кредитного договору 09 березня 2004
року ОСОБА_6 уклала з банком договір
іпотеки, предметом якого стала
квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що ПМП
«Ніколя» своєчасно не сплачувало
заборгованість за кредитним договором,
банк звернувся до приватного нотаріуса
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, який 28
жовтня 2005 року вчинив виконавчий напис
про звернення стягнення на заставне
майно на користь Тернопільської
обласної дирекції ПАТ «Райффайзен банк
«АВАЛЬ», який зареєстрував в єдиному
реєстрі за №7380. Рішенням
господарського суду Тернопільської
області по справі №17/Б-878 від 11 вересня
2008 року ПМП «Ніколя» визнано банкрутом
і визнано погашеними вимоги
кредиторів, в тому числі і його борги
перед ВАТ «Райффайзен банк Аваль» за
його кредитним договором №010/02-01/332/03
від 03 жовтня 2003 року, за яким її мати
виступила поручителем та надала в
іпотеку їх спільне майно - квартиру,
однак, з нею дане питання не
погоджувалось ні працівниками банку,
ні нотаріусом. Зобов'язання
припиняються ліквідацією юридичної
особи, тобто в даному випадку борг ПМП
«Ніколя» за кредитним договором перед
банком визнаний судом погашеним.
Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців за № 1856/02-2 від 30
жовтня 2009 року підприємство ПМП«
Ніколя» ліквідовано. Крім цього під час
укладання іпотечного договору 09
березня 2004 року не було враховано те, що
вона є співвласником заставного майна,
яке вона прийняла у спадщину. Тобто,
квартира була передана ОСОБА_6 в
іпотеку без її згоди. Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 12 березня 2010 року за ОСОБА_1 було
визнано право власності на 1/4 частину
спірної квартири. Вказувала, що
відповідно до вимог законодавства
частина об'єкта нерухомості може бути
предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі та реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості. Вона, як співвласник
квартири, яка надавалась в іпотеку, не
давала згоди на таку передачу, а тому
іпотечний договір суперечить вимогам
законодавства.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 17 липня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала на вказане рішення
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Просить рішення
скасувати та прийняти нове, яким позов
задовольнити повність.

В судовому засіданні апелянтка
апеляційну скаргу підтримала,
зіславшись на мотиви викладені в ній.

Представник ПАТ «Райффайзен банк
«Аваль» - Ярмусь В.Д. проти апеляційної
скарги заперечив, просив рішення суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

ОСОБА_3, приватний нотаріус
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, третя
особа ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилися, хоча були належним чином
повідомлені про день та час розгляду
справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
доводи, зазначені в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає
виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що на
час укладення договору іпотеки від 03
жовтня 2003 року власником квартири
АДРЕСА_1 була ОСОБА_3, а тому для
укладення даного договору згода ОСОБА_1
не була необхідною.

З таким висновком колегія суддів
погоджується.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер батько позивачки ОСОБА_7 - ОСОБА_8,
що стверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 13 червня 2003 року,
виданим відділом реєстрації актів
громадянського стану Тернопільського
міського управління юстиції.

03 жовтня 2003 року між Тернопільською
обласною дирекцією акціонерного
поштово-пенсійного банку «Аваль» та
ПМП «Ніколя» було укладено кредитний
договір на відкриття відновлювальної
кредитної лінії у розмірі 23 тис.
доларів США під 13 % річних на придбання
продукції для ПМП «Ніколя», до якого, у
подальшому, укладались додаткові угоди
про збільшення розміру кредитної
лінії.

26 лютого 2004 року Тернопільським
міським бюро технічної інвентаризації
видано свідоцтво про право власності
на квартиру, згідно якого власником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (мати
позивачки ОСОБА_7).

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 09
березня 2004 року між Тернопільською
обласною дирекцією акціонерного
поштово-пенсійного банку «Аваль» та
ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки,
предметом якого стала квартира АДРЕСА_1
що належала власнику згідно свідоцтва
про право власності на квартиру від 26
лютого 2004 року.

Згідно ч.1 ст328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 12 березня 2010 року за
позивачкою ОСОБА_7 визнано право
власності на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1, в порядку спадкування після
померлого 13 червня 2003 року її батька -
ОСОБА_8.

Вказаним рішенням встановлено, що
спірна квартира АДРЕСА_1, являлася
спільною сумісною власністю подружжя -
ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що на час укладання оспорюваного
договору іпотеки, ОСОБА_3 була єдиним
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 26 лютого 2004 року, і мала
право розпоряджатись своїм майном на
власний розсуд, оскільки згідно ст.317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ст.1 Закону України «Про
іпотеку», іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 203 ЦК України містить вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства.

У відповідності до п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року №9
Судам відповідно до статті 215 ЦК
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Рішення суду про визнання за ОСОБА_1
права власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 ухвалено 12 березня 2010 року,
тобто, більш ніж через 6 років після
укладення оспорюваного договору
іпотеки.

В зв'язку із цим колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції про те, що визнання за
позивачкою ОСОБА_1 права власності на ?
спірної квартири в 2012 році не впливає
на суть правовідносин, які склались у
зв'язку із укладенням договору іпотеки
в 2004 році.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України по
справі №6-44цс від 07 листопада 2011 року.

Крім цього, ОСОБА_6, як іпотекодавцем, у
п.п.2.1.1, 2.1.5 договору іпотеки
гарантовано, що предмет іпотеки
знаходиться у її власності, до моменту
укладення договору нікому не
відчужений, під забороною (арештом), а
також заставою, в тому числі,
податковою, не перебуває, як внесок до
статутного фонду інших юридичних осіб
не внесений, судового спору щодо нього
немає, прав щодо нього третіх осіб (за
договорами найму, оренди тощо) як в
межах України, так і за межами України
немає. Предмет іпотеки не знаходиться у
спільній частковій власності, не є
часткою, паєм.

Враховуючи, що власником квартири на
час укладення договору іпотеки від 09
березня 2004 року була ОСОБА_6, а майнові
права ОСОБА_1 на 14 частину спірної
квартири виникли вже після укладення
іпотечного договору, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що для укладення договору іпотеки
згода ОСОБА_1 не була необхідною.

Також колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянтки на ч.5 ст.1268
ЦК України, згідно якої незалежно від
прийняття спадщини, вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини, оскільки згідно
правовстановлюючих документів
власником квартири на момент укладення
договору іпотеки була лише ОСОБА_3, а
рішення суду про визнання даної
квартири спільною сумісною власністю
подружжя та визнання за позивачкою
права власності на ? її частину в
порядку спадкування ухвалено лише в 2010
році.

Відповідно до ст.60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, ухваленим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, в зв'язку із чим підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційний скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 17 липня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.З. Костів