Справа № 1007/2678/2012 Головуючий у І
інстанції Телепенько А.Д.Провадження №
22-ц/780/4888/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 58
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко
Р.В.

при секретарі Черепинець А.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

Встановила:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що, перебуваючи з 11
квітня 2003 року по 12 травня 2011 року у
шлюбі з ОСОБА_2, ними набуто автомобіль
«Nissan Місга», 2005 року випуску, який у
період шлюбу ОСОБА_2 без його згоди
продала ОСОБА_4 за 89000 грн., що
підтверджується розпискою останньої.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2
відмовилась передати йому частину
отриманих від продажу зазначеного
автомобіля коштів, просив стягнути з
відповідачки на його користь борг у
сумі 44 500 грн.

Заочним рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 27 червня 2013 року, з урахуванням
ухвали цього ж суду про виправлення
описки від 25 лютого 2013 року, позов
задоволено.Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 44 500 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка
просила скасувати рішення суду з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та порушення
вимог матеріального і процесуального
права та ухвалити нове рішення про
відмову позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 10 вересня 2013 року рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 грудня 2013 року
ухвалу апеляційної інстанції
скасовано, справу передано до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до
задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що з 11 квітня 2003
року по 12 травня 2011 року ОСОБА_3
перебував у шлюбі з ОСОБА_2

Відповідно до біржового договору
(угоди) від 20 квітня 2010 року ОСОБА_2
придбано автомобіль «Nissan Місга», 2005
року випуску, вартістю 10 грн. (а.с.9).

20 квітня 2010 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_5
у рахунок належної останньому
передоплати за продаж автомобіля «Nissan
Місга», 2005 року випуску, грошові кошти у
сумі 89 000 грн.

2 листопада 2010 року вказаний автомобіль
знятий з обліку його власником
ОСОБА_2(а.с.12).

06 листопада 2010 року вказаний
автомобіль зареєстровано в АДРЕСА_1,
власник ОСОБА_4 (а.с.13).

З матеріалів справи встановлено, що
рішенням Броварського міськрайонного
суду від 11 квітня 2011 року, залишеним без
змін Ухвалою Апеляційного суду
Київської області від 06 жовтня 2011 року
задоволено частково позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, збільшення частки в майні,
право власності на яке набуте під час
перебування у шлюбі, відмовлено у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на частину нерухомого майна, яке є
спільною власністю подружжя
(а.с.105-109,110-117).

Як вбачається зі змісту вказаних
судових рішень, предметом поділу
спільного майна між подружжям, зокрема,
були квартира АДРЕСА_2 та автомобіль
марки «Nissan Місга», 2005 року, який було
придбано на ім.»я ОСОБА_2 у ОСОБА_6 на
підставі біржової угоди на товарній
біржі «Укрресурс» за 10 грн.. При цьому,
як було зазначено позивачем,
автомобіль було придбано за 89000 грн., що
підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 20
квітня 2010 року про отримання
предоплати за зазначений автомобіль.

Проте, рішенням суду проведено
визначення часток подружжя та поділ
нерухомого майна, а саме спірної
квартири. Визначення вартості рухомого
майна -автомобіля, поділ його з
урахування часток кожного з подружжя
на момент вирішення справи не
проводилося.

В апеляційному порядку рішення суду в
цій частині позовних вимог ніким із
сторін не оспорювалося.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
автомобіль є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, у якому
частки кожного із подружжя є рівними.
Оскільки відповідачкою продано
спірний автомобіль без згоди позивача
за 89 000 грн. та не передано останньому 12
частину його вартості, суд визначив
стягнути з відповідачки на користь
позивача борг в сумі 44 500 грн., яка
становить вартість його частки від
суми, отриманої від продажу автомобіля.

Проте з такими висновками повністю
погодитись не можна.

За правилами ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначене домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» судам, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

У п. 22 цієї ж постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі (ч. 2 п. 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

Як вже наголошувалося, сторони
зверталися до суду з вимогами про поділ
спільного майна подружжя, у т.ч.
предметом поділу майна за позовом
ОСОБА_3 був автомобіль марки «Nissan
Місга», 2005 року.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно із ч. З ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі й щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обов'язок з доведення позову покладено
на позивача, проте будь- яких доказів
дійсної вартості спірного автомобіля
на час розгляду справи, а також даних
про те, що у позивача, після поділу
спільного майна подружжя відповідно до
рішення Броварського міськрайонного
суду від 11 квітня 2011 року, виникло
право на отримання від відповідачки
належної йому частки за реалізований
автомобіль у вигляді боргу в сумі 44 500
грн.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції дані
обставини залишив поза увагою,
належним чином не з»ясував підстави
для звернення позивача із зазначеними
позовними вимогами та не спростував
доводів відповідачки з цього приводу,
що призвело до ухвалення рішення, що не
відповідає вимогам матеріального і
процесуального права.

В силу ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з»ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія
вважає, що рішення суду не може бути
залишеним без змін, підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким слід відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог про
стягнення боргу в сумі 44500 грн. за
недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
колегія

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 27 червня 2012 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: