Справа № 182/3576/14-ц
Провадження № 2/0182/2515/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.10.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Тихомирова І.В.

секретаря - Рахуба О.Г.

за участі сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2

третьої особи - Камінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Нікополя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах
малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя
особа: Служба у справах дітей
Нікопольської міської ради про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Спочатку ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, в якому просив усунути йому
перешкоди у користуванні майном та
зняти з реєстрації ОСОБА_2

Свої вимоги мотивував тим, що у
належній йому квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстрована, але не проживає
з березня 2013 року його колишня дружина
ОСОБА_2

Вона не приймає участі в утриманні
житла, створює позивачеві матеріальні
труднощі, у зв'язку з чим має бути знята
з реєстрації у квартирі за зазначеною
вище адресою.

Не погодившись з позовними вимогами
ОСОБА_1, ОСОБА_2 подала зустрічну
позовну заяву в своїх інтересах та
інтересах малолітньої дитини.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що перебувала з
ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 22.10.2008
року по 02.04.2014 року.

Від шлюбу мають малолітню доньку
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка разом з нею
зареєстрована у належній позивачеві
квартирі.

Після розірвання шлюбу дитина
залишилася проживати з матір'ю.

На початку 2014 року ОСОБА_1 вигнав їх з
донькою з квартири, змінив замки та не
допускав до житла, у зв'язку з чим вони
вимушені були проживати у знайомих.

З приводу такої поведінки позивача
вона неодноразово зверталася до
міліції.

Враховуючи, що їм з малолітньою дитиною
ніде проживати, вона просить суд
постановити рішення, яким усунути їм
перешкоди в користуванні квартирою за
адресою: АДРЕСА_1, вселити їх,
зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди
в користуванні та надати ключі від
житла.

У судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, проти зустрічного позову
заперечив частково. Пояснив, що наразі
у нього інша родина, вселити
відповідачку у свою квартиру він
категорично не погоджується, але не
проти, аби його донька Злата мешкала з
ним.

Відповідачка проти позову заперечила,
зазначила, що у них з донькою відсутнє
інше житло, постійно мешкати у знайомих
вона не може, а тому на задоволенні
свого позову наполягала.

Представник Служби у справах дітей
просила вселити малолітню дитину, в
іншому прийняти рішення на розсуд суду.

Представник ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області у судове
засідання не з'явився, надіславши заяву
про слухання справи за їх відсутності
та прийняття рішення на підставі
наявних матеріалів у відповідності до
чинного законодавства України (а.с.36).

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, дійшов
наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на
підставі договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 16.03.2011 року за реєстровим
№ 282, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.4-7).

У вказаній квартирі з 02.04.2009 року
зареєстрована ОСОБА_2 - дружина
позивача, з якою він перебував у шлюбі з
22.10.2008 року по 02.04.2014 року (а.с.10).

Сторони мають доньку ОСОБА_4, яка від
народження, з ІНФОРМАЦІЯ_1 також
зареєстрована у спірній квартирі
(а.с.23,29).

Після розірвання шлюбу позивач змінив
замки та закрив доступ до своєї
квартири ОСОБА_2, ОСОБА_4

З приводу вчинення перешкод ОСОБА_1 у
користуванні житлом відповідачка
зверталася до Нікопольського МВ (з
обслуговування м. Нікополя та
Нікопольського району) зі скаргами від
07.04.2014 року, 16.06.2014 року (а.с.25,27).

10.04.2014 року за реєстровим № 7647 вона
отримала відповідь про те, що між нею та
ОСОБА_1 склалися цивільно-правові
відносини, а тому їй необхідно
звернутися до суду із заявою про
примусове вселення до квартири (а.с.26).

Аналогічну відповідь вона отримала і
23.06.2014 року (а.с.63).

Наразі відповідачка разом з донькою
вимушена проживати у будинку свого
батька ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2
(а.с.57).

У вказаному будинку загальною площею
87,2 кв.м. (а.с.57-62) зареєстровані та
проживають, крім ОСОБА_6: його колишня
дружина ОСОБА_7, доньки ОСОБА_8, ОСОБА_9,
та онуки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с.49).

Згідно довідки КП «Нікопольське МБТІ»
від 20.06.2014 року за ОСОБА_2 право
власності на об'єкти нерухомого майна
не зареєстровані (а.с.24).

Допитані у судовому засіданні у якості
свідків мати позивача та вітчим,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 пояснили, що подарували
синові квартиру у 2011 році. Сторони там
проживали з 2008 року, невістка
зареєстрована з 2009 року, але не
проживає з квітня 2013 року.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що
доводиться тіткою позивачу, бачила, як
відповідачка у квітні 2013 року забрала
речі та виїхала зі спірної квартири.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може взяти до уваги
пояснення позивача та свідків щодо не
проживання відповідачки у спірній
квартирі понад рік, оскільки судом було
встановлено, що вона там не проживала з
об'єктивних причин, позивач чинив їй
перешкоди у користуванні житлом, що
доведено матеріалами справи, у зв'язку
з чим його позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника житлового будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить право користуються
житловими приміщеннями нарівні з
власником будинку. Припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Таким чином, у разі припинення сімейних
відносин із власником будинку колишні
члени його сім'ї не втрачають право
користування займаним ними жилим
приміщенням. Та обставина, що особа є
власником жилого приміщення, а отже має
охоронюване законом право володіти,
користуватись і розпоряджатись
належним йому майном, сама по собі не
може бути підставою для виселення
інших осіб, які там правомірно
проживають.

За ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» -
Діти - члени сім'ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

На підставі ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

У сторін не було спору щодо визначення
місця проживання малолітньої дитини,
рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 02.04.2014 року, яке
набуло чинності 13.04.2014 року,
встановлено місце проживання
малолітньої ОСОБА_4 після розірвання
шлюбу з матір'ю (а.с.10).

Отже, відповідачка була незаконно
позбавлена свого права на користування
спірною квартирою, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню її вимоги про
усунення перешкод у користування
житлом для неї та доньки.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Таким чином, з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню
судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с.17а).

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 29, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України,
ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. ст.
10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у позові відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в
інтересах малолітньої ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 -
шляхом їх вселення та зобов'язання
ОСОБА_1 надати ОСОБА_2, ОСОБА_4 ключі від
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні, можуть
оскаржити рішення суду у такий самий
строк з моменту отримання його копії.

Суддя: І. В. Тихомиров