Справа № 140/662/13-ц Провадження №
22-ц/772/2821/2014Головуючий в суді першої
інстанції Алєксєєнко В. М.Категорія 30
Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого:
Пащенко Л.В.

Суддів: Медяного В.М., Панасюка О.С.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

на рішення Немирівського районного
суду від 29 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7,
виробничого сільськогосподарського
кооперативу (ВСК) «Надія» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 звернулись в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_7, ВСК «Надія» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

В заяві зазначали, що 21.08.2009 року ОСОБА_2
з дозволу свого батька ОСОБА_7, за яким
був закріплений вантажний автомобіль
«ЗИЛ-ММЗ-554», держномер НОМЕР_1, що
належить ВСК «Надія» с. Коржівка
Немирівського району, перебуваючи в
стані алкогольного сп'яніння та не
маючи права на керування вказаним
автомобілем, рухаючись по вул. Садовій
в с. Самчинці Немирівського району
здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8,
заподіявши їй тілесні ушкодження, які
спричинили смерть.

Померла ОСОБА_8 була дружиною позивача
ОСОБА_3, та матір'ю позивачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Смертю дружини позивачу ОСОБА_3 завдано
матеріальну шкоду у вигляді коштів
витрачених ним на лікування, поховання
та поминальні обіди в розмірі 24915,40 грн.,
яку позивач просив стягнути солідарно
з відповідачів на його користь. Крім
того, у зв'язку зі смертю ОСОБА_8
позивачі зазнали значних душевних
хвилювань та страждань пов'язаних зі
смертю рідної людини, а тому просили
стягнути солідарно з відповідачів на
їх користь по 100000 грн. кожному.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13.02.2013 року
рішення Немирівського районного суду
від 05.06.2012 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 17.07.2012 року
було скасовано, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході розгляду справи, позивач ОСОБА_3
зменшив розмір позовних вимог, просив
стягнути з відповідачів солідарно на
його користь, кошти в сумі 17428,65 грн. в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди та 100000 грн. - моральної шкоди (т.1
а.с.223-224).

Рішенням Немирівського районного суду
від 29 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь: ОСОБА_3 10998,16 грн.
матеріальної шкоди, 50000 грн. моральної
шкоди та 4235,86 грн. судових витрат, на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 по 50000
грн. моральної шкоди кожному. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить рішення суду, як постановлене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позивачам в
задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_2
розглядається судом апеляційної
інстанції заново після скасування
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 03.02.2014 року (т. а.с.274-277)
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06.08.2014 року (т.2
а.с.17-19).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
відповідачів та позивачів, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи попередні рішення судів
першої (від 05.06.2012 року-т.1 а.с.59-64) та
апеляційної інстанції (від 17.07.2012
року-т.1 а.с.87-89), які прийшли до висновку,
що ВСК «Надія», як володілець джерела
підвищеної небезпеки та роботодавець
ОСОБА_7, повинен нести відповідальність
за заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки шкоду, касаційний суд,
посилаючись на ч.ч.3,4 ст.1187 ЦК України,
зазначив в своїй ухвалі від 13.02.2013 року
(т.1 а.с.126-128), що суди залишили поза
увагою неправомірність заволодіння
ОСОБА_9 транспортним засобом та не
з'ясували, чи не сприяла неправомірному
заволодінню транспортним засобом
недбалість його власника і дійшли
помилкового висновку про стягнення
матеріальної шкоди лише із власника
транспортного засобу.

Вирішуючи спір при новому розгляді
справи, суд першої інстанції в
порушення ч.4 ст.338 ЦПК України, не взяв
повністю до уваги висновки і мотиви
суду касаційної інстанції і дійшов
висновку, що автомобілем неправомірно
заволодів лише ОСОБА_2 і тому він є
єдиним відповідачем по справі.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_7,
хоча і був з 12.08.2009 року відсторонений
від роботи водія, проте до часу ДТП
використовував автомобіль з дозволу
керівництва кооперативу. Будучи
закріпленим за автомобілем ЗИЛ ММЗ-554,
д/н НОМЕР_1 та перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, він передав
керування цим автомобілем своєму
синові ОСОБА_2, який теж будучи
нетверезим, не перебуваючи у трудових
відносинах з ВСК «Надія» і не маючи
відповідного права на керування даним
транспортним засобом, з дозволу батька
ОСОБА_7, але не у його присутності,
керував цим автомобілем, що являється
неправомірним заволодінням ОСОБА_2
даним транспортним засобом. Однак
неправомірному заволодінню ОСОБА_2
вказаним автомобілем не сприяла
недбалість його власника-ВСК «Надія»,
так як автомобіль був закріплений за
ОСОБА_7, з володіння якого цей
транспортний засіб вибув через
неправомірні дії ОСОБА_2, а тому
останній і повинен нести
відповідальність за причинену шкоду.

Проте, повністю з таким висновком
погодитись не можна, оскільки суд
невірно встановив обставини по справі,
допустив невідповідність їм висновків
суду та невірно застосував норми
матеріального права.

Матеріалами справи встановлено, що
автомобіль ЗІЛ-ММЗ-554, д/н НОМЕР_2,
належить ВСК «Надія» с. Коржівка
Немирівського району (що не
заперечується сторонами і
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу - т.1
а.с.50).

Згідно протоколу №6 від 12.08.2009 року
власником вказаного транспортного
засобу - ВСК «Надія» ОСОБА_7, як водія, по
причині сп'яніння, було відсторонено
від роботи (т.1 а.с.46). Відомості щодо
закінчення дії відсторонення та
допуску водія до роботи в матеріалах
справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що
21.08.2009 року біля 20 год. ОСОБА_7,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, в своїй присутності передав
керування, закріпленим за ним,
автомобілем ЗІЛ-ММЗ-554, д/н НОМЕР_2,
ОСОБА_2, який не перебуваючи у трудових
відносинах з власником даного
транспортного засобу і будучи
нетверезим, вчинив наїзд цим
автомобілем на потерпілу ОСОБА_8, що
спричинило її травмування і смерть.

Згідно вироку Немирівського районного
суду від 28.10.2010 року, що набрав законної
сили, ОСОБА_7 визнаний винним та
засуджений за ст.287 КК України за допуск
до керування транспортним засобом
особи, яка перебуває в стані
алкогольного сп'яніння, що спричинило
потерпілому тяжке тілесне ушкодження
або смерть, а ОСОБА_2 визнаний винним та
засуджений за ч.2 ст.286 КК України за
порушення правил безпеки дорожнього
руху особою, яка керує транспортним
засобом, що спричинило смерть
потерпілого (т.1 а.с.13-18).

Отже, смерть потерпілої ОСОБА_8
виникла внаслідок діяльності джерела
підвищеної небезпеки та знаходиться в
безпосередньому причинному зв'язку з
злочинними діями ОСОБА_2, який при
керуванні порушив правила безпеки.

Згідно загальних положень ст.ст.1166,1167
ЦК України заподіяна фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
майнова шкода відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала,
якщо вона не доведе, що шкода заподіяна
не з її вини, а моральна шкода - особою
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК
України, зокрема, коли моральна шкода
завдана каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки.

Стаття 1187 ЦК України регламентує
правовідносини по відшкодуванню шкоди,
заподіяної джерелом підвищеної
небезпеки. За загальним правилом ч.2
цієї статті шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела.

Згідно вимог ч.ч.3,4 ст.1187 ЦК України
передбачено випадки іншого порядку
відшкодування: якщо особа, яка
неправомірно заволоділа транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
завдала шкоди діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, вона зобов'язана
відшкодувати її на загальних
підставах. А в разі якщо неправомірному
заволодінню іншою особою транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом
сприяла недбалість її власника
(володільця), шкода, завдана діяльністю
щодо його використання, зберігання або
утримання, відшкодовується ними
спільно, у частці, яка визначається за
рішенням суду з урахуванням обставин,
що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом ст.ст.1166,1167,1168,
ч.ч.1,4,5 ст.1187 ЦК України як майнова, так і
моральна шкода, завдана смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, відшкодовується
чоловікові (дружині), батькам
(усиновлювачам), дітям (усиновленим)
такої особи, а також особам, які
проживали з нею однією сім'єю, особою,
що неправомірно заволоділа джерелом
підвищеної небезпеки спільно з його
власником (володільцем), недбалість
якого сприяла такому заволодінню, у
визначеній судом частці. Відповідачами
у таких випадках виступають винна
особа та власник (володілець)
транспортного засобу, недбалість якого
сприяла неправомірному заволодінню
ним.

За змістом ст.46 КзПП України працівник
може бути відсторонений від роботи
роботодавцем, зокрема, в разі появи
його на роботі в нетверезому стані та з
інших підстав, передбачених
законодавством. Відстороненням слід
вважати тимчасове недопущення
працівника до роботи з підстав,
передбачених законодавством. У разі
відсторонення від роботи трудові
правовідносини тривають, хоча
працівник тимчасово до роботи і не
допускається.

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про охорону
праці» роботодавець забезпечує
функціонування системи управління
охороною праці, зокрема, здійснює
контроль за додержанням працівником
технологічних правил поводження з
машинами, механізмами, устаткуванням
та іншими засобами виробництва,
виконанням робіт відповідно до вимог з
охорони праці.

Таким чином, відповідач ВСК «Надія»
повинен був здійснювати зазначений
контроль за додержанням працівником
технологічних правил поводження з
машинами, механізмами, устаткуванням
та іншими засобами виробництва,
виконанням робіт відповідно до вимог з
охорони праці. Тобто, відсторонивши
ОСОБА_7 від роботи водія, кооператив, як
власник транспортного засобу, повинен
був вжити всіх необхідних заходів щоб
унеможливити користування (керування)
ним закріпленим автомобілем аж до
закінчення дії такого відсторонення.
Проте, як вбачається з матеріалів
справи, власник (володілець)
транспортного засобу таких заходів не
вжив, в результаті чого ОСОБА_7
неправомірно ним заволодів та
незаконно передав управління
нетверезому ОСОБА_2.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що з боку власника
транспортного засобу- ВСК «Надія» мала
місце недбалість, яка сприяла
неправомірному заволодінню
автомобілем ОСОБА_9, а тому протилежний
висновок суду (про відсутність
недбалості власника транспортного
засобу) не відповідає фактичним
обставинам справи.

Також не відповідає обставинам справи
висновок суду про те, що автомобіль
вибув з володіння ОСОБА_7 внаслідок
протиправних дій ОСОБА_2, оскільки
вироком Немирівського районного суду
від 28.10.2010 року встановлено, що ОСОБА_7,
будучи відстороненим і не маючи права
на керування автомобілем ЗІЛ-ММЗ-554, д/н
НОМЕР_2, та перебуваючи в стані
сп'яніння, сам (особисто) передав
керування цим автомобілем ОСОБА_2, який
теж будучи нетверезим, і скоїв ДТП,
наслідком якої є травмування і смерть
потерпілої ОСОБА_8.

Разом з тим обов'язок відшкодувати
шкоду позивачам не може бути
покладений на відповідача ОСОБА_7,
оскільки останній лише неправомірно
заволодів автомобілем та неправомірно
передав керування транспортним
засобом ОСОБА_2, але ці його дії не
перебувають у безпосередньому
причинно-наслідковому зв'язку з ДТП та
її наслідками.

Таким чином, відповідальність за
завдану діяльністю джерела підвищеної
небезпеки матеріальну та моральну
шкоду перед позивачами, на підставі на
підставі ст.ст.1166,1167, ч.1,4,5 ст.1187 ЦК
України, мають нести власник
(володілець) джерела підвищеної
небезпеки-відповідач ВСК «Надія»,
недбалість якого сприяла
неправомірному заволодінню
автомобілем ОСОБА_7, та відповідач
ОСОБА_2, який керуючи транспортним
засобом в нетверезому стані, вчинив
наїзд на потерпілу ОСОБА_8.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що у скоєному є рівна
частка вини як відповідача ОСОБА_2, так
і відповідача ВСК «Надія», а тому
відповідальність за причинену шкоду
має бути в рівних частках.

Визначаючи розмір заподіяної
матеріальної шкоди, суд вірно виходив з
того, що він складається з витрат на
лікування ОСОБА_8, її поховання,
проведення ритуальних поминок і
складає суму 10998,16 грн., що
підтверджується доказами в матеріалах
справи (а.с.4-6,37,47). Відповідно у
відшкодування матеріальної шкоди на
користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з
обох відповідачів по 5499,08 грн. з
кожного.

Щодо відповідності цих доказів вимогам
належності і допустимості, то, згідно
ст.212 ЦПК України, суд має право
оцінювати їх на відповідність цим
критеріям.

Як видно з матеріалів справи і не
заперечується сторонами, ОСОБА_8
померла після отриманих травм і
нетривалого лікування у лікарні.
Перелік та кількість ліків, що були
використані за період лікування
містяться в довідці центральної
райлікарні від 24.05.2012 року, що
посвідчена підписом і печаткою лікаря,
а також підписом завідуючого
відділенням і печаткою лікувального
закладу (на звороті). Розмір витрат на
ліки та поховання підтверджено
наданими рахунками та накладними, які,
на думку колегії суддів, можна
розцінювати як належні і допустимі
докази, оскільки вони містять дати, що
відповідають датам лікування та
поховання, коли реально здійснювались
такі витрати, містять прізвища осіб
підприємців, що надавали товари та
послуги, а також посвідчені печатками.
Крім того, розміри шкоди, заявлені до
відшкодування, не виходять за рамки
розумності, є реальними, відповідають
засадам справедливості, а тому доводи
скарги, які ставлять їх, як докази, під
сумнів, не заслуговують на увагу як
такі, що мають на меті повне звільнення
відповідачів від відшкодування
матеріальної шкоди.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна
шкода полягає, в тому числі у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір в частині відшкодування
моральної шкоди, суд вірно виходив з
того, що позивачам, чоловіку та дітям
загиблої, внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки була спричинена
моральна шкода, яка полягала в душевних
стражданнях від втрати рідної,
близької людини-дружини та матері, що
потягло незворотні зміни в їх житті. А
врахувавши глибину та тривалість
душевних страждань позивачів, суд
вірно визначив розмір відшкодування
моральної шкоди в сумі по 50000 грн.
кожному з позивачів.

Тому, враховуючи викладене, колегія
суддів не приймає до уваги як
безпідставні доводи скарги щодо
недоведеності моральної шкоди та
відсутності підстав для її стягнення
та розцінює їх як цинічне намагання
взагалі уникнути цивільної
відповідальності за безумовно
понесені позивачами душевні
страждання.

Враховуючи встановлену необхідність
спільного відшкодування заподіяної
шкоди на підставі ч.ч.1,4,5 ст.1187 ЦК
України та визначені рівних часток
такого відшкодування, колегія суддів
вважає, що кожному з позивачів у
відшкодування моральної шкоди
підлягає стягненню сума по 25000 грн. з
кожного з обох відповідачів.

Щодо витрат понесених позивачем за
надання правової допомоги, то
відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат
пов'язаних із розглядом судової справи
належать витрати на правову допомогу.

Як видно з матеріалів справи, інтереси
позивачів в суді представляла адвокат
Примакова В.В..

Згідно з ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Згідно квитанцій б/н від 11.05.2012 року і
29.11.2013 року адвокатом за представництво
інтересів позивачів в суді було
отримано гонорар в загальному розмірі
4235,86 грн. (а.с.43,226).

Враховуючи вимоги ст.1 ЗУ «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
мінімальної заробітної плати (в 2012-2014
роках) та час, протягом якого адвокат
позивачів брала участь у судових
засіданнях, колегія суддів вважає, що
сума витрат на правову допомогу,
понесених позивачем ОСОБА_3, підлягає
відшкодуванню частково в розмірі 2235,86
грн. обома відповідачами в рівних
частках.

На підставі викладеного, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову з врахуванням
спільного відшкодування шкоди
відповідачами ОСОБА_2 і ВСК «Надія» у
визначених судом частках.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити
частково.

Рішення Немирівського районного суду
від 29 листопада 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 задоволити частково.

Стягнути з виробничого
сільськогосподарського кооперативу
«Надія» с. Коржівка Немирівського
району та ОСОБА_2 з кожного на користь
ОСОБА_3 по 5499 грн. 08 коп. у відшкодування
матеріальної шкоди, по 25000 грн. у
відшкодування моральної шкоди та по 1117
грн. 93 коп. у відшкодування витрат на
правову допомогу.

Стягнути з виробничого
сільськогосподарського кооперативу
«Надія» с. Коржівка Немирівського
району та ОСОБА_2 з кожного на користь
ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 по 25000 грн.
кожному у відшкодування моральної
шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та виробничого
сільськогосподарського кооперативу
«Надія» с. Коржівка Немирівського
району з кожного по 1055 грн. судового
збору на користь держави.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку у Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: /підпис/