АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/7231/13-ц 22-ц/774/1969/К/14
Справа № 216/7231/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1969/К/14
суддя Мазурчак В.М.
Категорія - 27 (ІІІ)
Суддя-доповідач -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді: Зубакової
В.П.

суддів: Бондар
Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Іванюк О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Центрально-Міського районного суду
м.Кривого Рогу від 02 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики.

Особи, що беруть участь у розгляді
справи:

представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
посилаючись на те, що за договором
процентної позики від 19 червня 2013 року
він надав в борг відповідачу грошові
кошти в розмірі 18 995,00 грн. з умовою їх
повернення до 19 липня 2013 року.

Просив суд стягнути з відповідача на
свою користь: заборгованість за
договором позики у загальному розмірі
39 508,00 грн. та судовий збір у розмірі 395,08
грн.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 02
грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
суму боргу за договором позики у
розмірі 39 508,00 грн. та судові витрати у
розмірі 395,08 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати рішення
суду і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права при задоволенні
позовних вимог та неврахування
положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, якою
передбачено, що суд постановлює ухвалу
про відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд, якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи та інтереси
інших осіб.

Судом не враховано, що ОСОБА_2
перебувала у тяжкому становищі, а
ОСОБА_4 запропонував їй укласти
фіктивні договори позики з метою
уникнення поділу спільного майна з її
цивільним чоловіком, адже якщо сума
боргу буде дуже великою її чоловік не
зможе погасити борг і нерухомість
залишиться їй. Вважаючи, що чоловік
може залишити її без засобів до
існування та маючи на утриманні двох
неповнолітніх дітей ОСОБА_2 уклала з
ОСОБА_4 кілька фіктивних правочинів, за
якими коштів не отримувала, і тільки на
даний час зрозуміла, що ОСОБА_4 ввів її в
оману та намагається безкоштовно
отримати нерухомість ОСОБА_2 на
підставі фіктивних угод та неіснуючих
боргів.

В письмових запереченнях на
апеляційну скаргу представник
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зазначає, що
оскаржуване судове рішення є законним
та обґрунтованим, в процесі розгляду
справи суд не порушив норм ні
матеріального, ні процесуального
права, а тому рішення суду слід
залишити без змін, відхиливши
апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, яка підтримала доводи
апеляційної скарги та просила її
задовольнити, представника позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який заперечував проти
доводів апеляційної скарги та просив
залишити рішення суду без змін, як
законне та обґрунтоване, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та письмових
заперечень на неї, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 19 червня 2013 року
між сторонами укладено договір позики
грошей на суму 18 995,00 грн. зі сплатою за
користування коштів щомісячно 5% від
розміру позики строком повернення до 10
липня 2013 року (а.с. 71).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
факту невиконання зобов'язання
відповідачем щодо повернення грошей,
отриманих ним в позику від позивача, та
його обов'язку у зв'язку з цим сплатити
суму боргу, штраф та пеню за
невиконання зобов'язання щодо
повернення грошей в розмірі,
передбаченому договором.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
наявності підстав для стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
заборгованості за договором
процентної позики з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як зазначено в ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець), передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду і також
якості.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються
щомісячно до дня повернення позики.
Договір позики вважається
безпроцентним, якщо: він укладений між
фізичними особами на суму, яка не
перевищує п'ятдесятикратного розміру
неоподаткованого мінімуму.

Як вбачається з пункту 4.3. договору
процентної позики від 19 червня 2013 року,
позика вважається наданою з моменту
підписання цього Договору, тобто з 19
червня 2014 року, а тому колегією суддів
відхиляються доводи апеляційної
скарги про те, що ОСОБА_2 грошові кошти
від ОСОБА_4 не отримувала.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 у
судовому засіданні першої інстанції
підтвердила як факт укладення договору
позики, так і факт отримання нею коштів
за цим договором.

Згідно п. п. 2.3., 2.4. договору процентної
позики від 19 червня 2013 року щомісячний
розмір процентів за цим Договором
складає 5% від розміру позики та їх
сплата здійснюється щомісячно не
пізніше 7 числа місяця, наступного за
місяцем, в якому такі проценти повинні
бути нараховані.

Згідно пункту 6.1. цього Договору він
набуває чинності з моменту надання
позики і є дійсним до моменту його
остаточного виконання.

Судом першої інстанції встановлено та
не спростовано у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання не виконала, а тому
позивач правомірно нарахував проценти
за користування грошовими коштами за
період з дня укладення договору (19
червня 2013 року) по звернення до суду (19
вересня 2013 року), тобто за три повні
місяці, що становить 2 849,00 грн. ( 18995,00
грн. х 5% х 3 місяці).

Згідно п. 5.5. договору процентної
позики від 19 червня 2013 року при
порушення Позичальником (ОСОБА_2.)
строку сплати процентів більше ніж на
один тиждень, він зобов'язаний
достроково повернути Позикодавцю
(ОСОБА_4.) позику у повному обсязі, а
також сплатити штраф в розмірі 1% від
розміру позики, який суд першої
інстанції вірно визначив у розмірі 189,00
грн. (18 995,00 грн. х 1%).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4
суми позики у розмірі 18 995,00 грн.,
процентів за користування кредитними
коштами у розмірі 2 849,00 грн. та штрафу
за прострочення сплати процентів за
користування коштами у розмірі 189,00
грн.

Не може погодитись колегія суддів з
висновком суду першої щодо розміру
пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2
за прострочення повернення позики.

Так, пеня є неустойкою, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Згідно п. 5.3 договору процентної позики
від 19 червня 2013 року при порушення
Позичальником (ОСОБА_2.) строку
повернення позики він повинен сплатити
пеню в розмірі 1% від розміру позики за
кожний день прострочення повернення
позики.

Тобто, згідно норм чинного цивільного
законодавства та положень договору
нарахування неустойки проводиться з
дня прострочення виконання
зобов'язань.

Оскільки договором процентної позики
від 19 червня 2013 року, днем виконання
зобов'язань визначено 19 липня 2013 року,
то саме з цього часу у позикодавця
ОСОБА_4 виникло право нарахування пені
за прострочення виконання зобов'язань.

Колегією суддів визначається період
нарахування пені з 19 липня 2013 року по 19
вересня 2013 року (63 дня), тобто в межах
позовних вимог. Доводи представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що
пеня може бути нарахована лише до дня
звернення ОСОБА_4 до суду з даним
позовом 11 вересня 2013 року, колегією
суддів відхиляються, оскільки позивач
звернувся до суду з даним позовом 18
вересня 2013 року (а.с.9) та мав право
ставити питання про стягнення пені по 19
вересня 2013 року.

Таким чином, розмір пені за
прострочення виконання зобов'язань за
договором процентної позики у сумі 18
995,00 грн. становить 11 966,85 грн., виходячи
з наступного розрахунку: 18 995,00 грн. х 1% =
189,95 грн.; 63 дня х 189,95 грн. = 11 966,85 грн.

Загальна заборгованість ОСОБА_2 за
договором процентної позики від 19
червня 2013 року становить: сума позики у
розмірі 18 995,00 грн. + проценти за
користування коштами у розмірі 2 849,00
грн. + пеня за прострочення повернення
позики у розмірі 11 966,85 грн. + штраф за
несплату відсотків за договором у
розмірі 189,00 грн. = 33 999,85 грн.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне зменшити розмір
стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором з 19 475,00 грн. до
11 966,85 грн., у зв'язку з чим зменшити
розмір загальної заборгованості, що
підлягає стягненню з 39 508,00 грн. до 33
999,85 грн., виходячи із наведених
розрахунків.

Доводи апеляційної скарги щодо
фіктивності укладеного правочину
колегією суддів відхиляються, оскільки
договір процентної позики від 19 червня
2013 року на теперішній час сторонами не
оспорено та він є чинним. Крім того,
такі доводи не були предметом розгляду
у суді першої інстанції, а згідно з
вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України
і зважаючи на роз'яснення, викладені в
п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24.10.2008 р., - під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Таким чином, рішення суду у частині
визначеного судом розміру пені та
загальної заборгованості підлягає
зміні у зв'язку з невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права відповідно до
вимог п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд
апеляційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» від 08.07.2011р.
№3674-VI, який вступив в дію з 01 листопада
2011 року, за подання до суду позовної
заяви майнового характеру ставка
судового збору становить 1 відсоток
ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь
позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню
судові витрати понесені на оплату
судового збору у розмірі 339,99 грн.
пропорційно до задоволеної частини
позовних вимог (33 999,85 грн. х 1% = 339,99 грн.),
у зв'язку з чим колегія суддів змінює
рішення суду в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 313,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 02
грудня 2013 року в частині розміру
стягнутої заборгованості за договором
позики та судових витрат - змінити.

Зменшити стягнутий з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 розмір заборгованості за
договором позики, що підлягає
стягненню з 39 508,00 гривень до 33 999,85
гривень.

Зменшити стягнутий з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 розмір понесених судових
витрат на сплату судового збору з 395,08
гривень до 339,99 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: