Справа № 169/249/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Тітівалов Р.К. Провадження №
22-ц/773/1438/14 Категорія: 47 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Захаровій Н.А.,

з участю представника позивача ФГ
«Новий світанок» - Волкова І.М.,

представника відповідача ФГ «АІС Агро»
- Мартинюка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Фермерського
господарства «Новий світанок» до
Фермерського господарства «АІС Агро»,
ОСОБА_4 про визнання договорів оренди
землі недійсними за апеляційною
скаргою представника відповідача
Фермерського господарства «АІС Агро»
Мартинюка С.І. на рішення Турійського
районного суду Волинської області від
12 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Турійського районного суду
Волинської області від 12 серпня 2014 року
позов задоволено частково.

Постановлено визнати недійсним
договір оренди землі, площею 0,65 га
(кадастровий номер :03:002:0151),
укладений 15 жовтня 2013 року між ФГ «АІС
Агро» та ОСОБА_4, зареєстрований
Реєстраційною службою Турійського
районного управління юстиції
Волинської області 14 квітня 2014 року за
№ 12410035. Визнати недійсним договір
оренди землі, площею 0,89 га (кадастровий
номер :03:002:0388), укладений 15 жовтня
2013 року між ФГ «АІС Агро» та ОСОБА_4,
зареєстрований Реєстраційною службою
Турійського районного управління
юстиції Волинської області 14 квітня 2014
року за № 12410398. У решті позову
відмовити. Стягнути з ФГ «АІС Агро» та
ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в
розмірі 487,20 грн. в рівних частинах - по
243,60 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник відповідача ФГ «АІС Агро»
Мартинюк С.І. подав апеляційну скаргу, в
якій покликаючись на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи
та порушення норм матеріального права,
просить скасувати рішення Турійського
районного суду Волинської області від
12 серпня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову.

В судовому засіданні представник
відповідача ФГ «АІС Агро» Мартинюк
С.І. апеляційну скаргу підтримав з
підстав, в ній зазначених.

Представник позивача ФГ «Новий
світанок» Волков І.М. заперечив
апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, хоча належним чином була
повідомлена про дату, час та місце
апеляційного розгляду даної справи.
Оскільки про причини своєї неявки суд
не повідомила, про відкладення
розгляду справи не клопотала, то у
відповідності з вимогами ст. 305 ЦПК
України колегією суддів було визнано
за можливе апеляційний розгляд даної
справи проводити за її відсутності.

Заслухавши пояснення представника
позивача ФГ «Новий світанок» Волкова
І.М. та представника відповідача ФГ
«АІС Агро» Мартинюка С.І., перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з таких
підстав.

Задовольняючи позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
орендодавець ОСОБА_4 порушила право
орендаря ФГ «Новий світанок» на
користування орендованими земельними
ділянками загальною площею 1,54 га в
період дії договору оренди, уклавши 15
жовтня 2013 року нові договори оренди на
ці ж земельні ділянки з ФГ «АІС Агро».

Висновки суду першої інстанції
відповідають встановленим в судовому
засіданні обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлено, що 15 березня 2010 року
між ОСОБА_4 та ФГ «Новий світанок»
укладено договір оренди землі № 97, за
умовами якого ОСОБА_4 надала ФГ «Новий
світанок» в строкове платне
користування земельну ділянку, площею
1,54 га, яка знаходиться в с. Ставки
Турійського району Волинської області
на території Овлочинської сільської
ради, для вирощування
сільськогосподарської продукції
строком на 5 років (а.с. 5-6).

Вищезазначена земельна ділянка
складається з двох частин, площею 0,65
га та 0,89 га, і належить орендодавцю на
праві приватної власності на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 647571
від 8 квітня 2008 року (а.с. 7).

15 березня 2010 року ОСОБА_4 та ФГ «Новий
світанок» підписали акт
прийомки-передачі об'єкта (а.с. 8).

Судом також встановлено, що орендар
використовує земельну ділянку за
цільовим призначенням, сплачує орендну
плату орендодавцю відповідно до умов
договору та земельний податок (а.с. 48-51,
118-125).

Укладений між позивачем і ОСОБА_4
договір оренди землі є дійсним, у
встановленому законом порядку
сторонами не розривався і не
оспорювався, жодних змін до нього не
вносилося.

15 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_4
уклала з ФГ «АІС Агро» договори оренди
землі строком на 10 років, предметом
яких є належні ОСОБА_4 на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 647571 від 8
квітня 2008 року три земельні ділянки: 0,65
га ріллі, 0,89 га ріллі та 0,38 га сіножаті
(а.с. 91-114). 14 квітня 2014 року здійснено
державну реєстрацію вказаних
договорів (а.с. 128-130).

Відповідно до ст. 14 Конституції України
право власності на землю гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно ст. ст. 13, 27 ч. 1 Закону України
«Про оренду землі» договір оренди
землі - це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. Орендареві
забезпечується захист його права на
орендовану земельну ділянку нарівні із
захистом права власності на земельну
ділянку відповідно до закону.

Як передбачено ст. 396 ЦК України особа,
яка має право на чуже майно, має право
на захист цього права, у тому числі від
власника майна, відповідно до положень
глави 29 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що порушене право
орендаря на орендовану ним земельну
ділянку підлягає захисту у спосіб,
передбачений договором або законом, в
тому числі й шляхом визнання недійсним
правочину, укладеного орендодавцем на
цю ж земельну ділянку з іншою особою.

Отже, встановивши ті обставини, що
відповідач ОСОБА_4, порушуючи право ФГ
«Новий світанок» на користування
орендованою земельною ділянкою,
відмовившись в односторонньому
порядку від попереднього правочину,
уклала з іншим орендарем договори
оренди вказаної земельної ділянки, суд
першої інстанції зробив правильний
висновок про незаконність таких дій та
наявність підстав для визнання
договорів недійсними.

Доводи апеляційної скарги щодо
нездійснення державної реєстрації
договору оренди № 97 від 15 березня 2010
року колегія суддів до уваги не бере з
наступних підстав.

За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України
«Про оренду землі» (у редакції, яка була
чинною у 2010 році) укладений договір
оренди землі набирає чинності після
його державної реєстрації, яка
проводиться в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до пп. 2 п. б ч. 1 ст. 33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» (у редакції, яка була чинною у
2010 році) до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належить, зокрема реєстрація права
користування землею і договорів на
оренду землі.

Пунктом 3 Порядку державної реєстрації
договорів оренди землі, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 2073 від 25 грудня 1998 року, який був
чинним на день укладення договору
оренди у 2010 році, передбачено, що
державна реєстрація договорів оренди
проводиться виконавчим комітетом
сільської, селищної та міської ради,
Київською та Севастопольською
міськими державними адміністраціями
за місцем розташування земельної
ділянки.

Згідно з п.п. 12, 14 вказаного Порядку факт
державної реєстрації договору оренди
засвідчується гербовою печаткою та
підписом голови відповідної ради,
Київської, Севастопольської міської
державної адміністрації або
уповноваженої ними посадової особи.
Датою реєстрації договору оренди є
дата засвідчення факту державної
реєстрації.

Вказаний договір зареєстрований в
Овлочинській сільській раді, про що у
Державному реєстрі земель зроблено
відповідний запис від 2 червня 2010 року
за № 159, що підтверджується відміткою
на договорі, скріпленою підписом
сільського голови та гербовою печаткою
(а.с. 6).

Покликання представника відповідача
на те, що державна реєстрація договорів
оренди землі повинна була проводитись
державним підприємством «Центр
державного земельного кадастру»
згідно Тимчасового порядку ведення
державного реєстру земель,
затвердженого наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 2 липня 2003 року № 174 не можна визнати
обґрунтованими в зв'язку з тим, що
зазначений Тимчасовий порядок є
підзаконним нормативним актом, щодо
якого Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» має вищу
юридичну силу.

Відсутність відомостей про реєстрацію
договору оренди землі № 97 від 15 березня
2010 року в Овлочинській сільській раді
та відділі Держземагенства у
Турійському районі (а.с. 141, 145) на увагу
не заслуговують, оскільки на позивача
не може покладатися відповідальність
за дотримання державними органами чи
органами місцевого самоврядування
законодавства, зокрема щодо формування
та збереження окремої реєстраційної
справи та внесення записів до Книги
записів державної реєстрації
договорів оренди землі.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не знайшли свого
підтвердження під час перегляду в
апеляційному порядку оскаржуваного
рішення суду і висновків суду вони не
спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача Фермерського господарства
«АІС Агро» Мартинюка С.І. відхилити.

Рішення Турійського районного суду
Волинської області від 12 серпня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді