Справа №490/5211/14-ц 13.10.2014 13.10.2014 13.10.2014
Провадження №22-ц/784/2613/14
Провадження № 22-ц/784/2613/14
Суддя суду першої інстанції Гуденко
Доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

13 жовтня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Орельською Н.М.,

за участі: прокурора Кірієнко Р.В.,

представників
відповідачів Руснакової Т.А. та

Хмельницького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 18 серпня 2014 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_5 до
Державної казначейської служби
України, Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - слідчий Заводського
районного відділу Миколаївського
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області Агаркова І.В.,
про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила
вищевказаний позов до Державної
казначейської служби України (далі -
ДКС України) та Управління
Міністерства Внутрішніх Справ України
в Миколаївській області (далі - УМВС
України в Миколаївській області), який
обґрунтовувала наступним.

24 жовтня 2013 року нею в інтересах ОСОБА_6
подана заява до Заводського районного
відділу Миколаївського міського
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївській області (далі за текстом
- Заводський РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області) про відкриття
кримінального провадження за ознаками
злочину, передбаченого ч.1 ст.193
КК України щодо незаконного
привласнення ОСОБА_8 чужого майна.

Постановою слідчого СВ Заводського РВ
ММУ УМВС України в Миколаївській
області Агаркової І.В. від 18 березня 2014
року кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №0006453 від 30
жовтня 2013 року було закрито у зв'язку з
відсутністю складу кримінального
правопорушення.

За результатами розгляду скарги
позивача на вищевказану постанову
слідчого, 08 квітня 2014 року ухвалою
слідчого судді Заводського районного
суду міста Миколаєва вищевказана
постанова скасована, оскільки слідчим
не в повному обсязі дослідженні всі
обставини кримінального провадження.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що внаслідок незаконних дій слідчого
Заводського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області були порушені
її конституційні права, що завдало
моральних страждань, позивач просила
позов задовольнити та стягнути на її
користь 6 000 грн. 00 коп. на відшкодування
моральної шкоди на підставі положень
ст.ст.16,20 Закону України «Про міліцію»
та ст.ст.8,56 Конституції України.

Рішенням Центрального районного суду
міста Миколаєва від 18
серпня 2014 року в задоволені позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач порушує
питання про скасування рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 18 серпня 2014 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
першої інстанції норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права та ухвалення
нового рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
права ОСОБА_5, як особи, яка звернулась в
інтересах ОСОБА_6, службовими особами
відповідача не порушені, а оскаржуючи
постанову про закриття кримінального
провадження від 18 березня 2014 року,
позивач реалізувала надане їй
процесуальне право, а тому дійшов
висновку про безпідставність позовних
вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

В Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу.
Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй
(ст.8 Конституції України).

Суди вирішують справи на підставі
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, інших
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту
відшкодування моральної шкоди, позивач
в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний
довести саме ті обставини, на які він
посилається, а відповідно до положень
ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Стаття 56 Конституції України
передбачає, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

За правилами ч.1 ст.23 ЦК України, особа
має право на відшкодування морально
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року за №4 роз'яснено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює

заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також

інші обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, виникає у випадках,
передбачених законом.

В силу положень ст.1176 ЦК України
передбачений спеціальний перелік
підстав виникнення права на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

За ч.ч.6,7 ст.1176 ЦК України передбачено,
що шкода, завдана фізичній або
юридичній особі внаслідок іншої
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового
розслідування, прокуратури або суду,
відшкодовується на загальних
підставах. Порядок відшкодування шкоди
такої встановлюється законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» від 01 грудня 1994
року (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин),
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок: 1)
незаконного засудження, незаконного
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
кримінального провадження обшуку,
виїмки, незаконного накладення арешту
на майно, незаконного відсторонення
від роботи (посади) та інших
процесуальних дій, що обмежують права
громадян; 2) незаконного застосування
адміністративного арешту чи виправних
робіт, незаконної конфіскації майна,
незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів,
передбачених законами України «Про
оперативно-розшукову діяльність», «Про
організаційно-правові основи боротьби
з організованою злочинністю» та іншими
актами законодавства.

У ст.2 зазначеного Закону передбачено,
що право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає утому числі: у
випадках постановлення
виправдувального вироку суду, закриття
кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до положень ст.4 Закону
відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
і суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При цьому, моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, також
необхідно наводити у рішенні
відповідні мотиви (п. 9 Постанови).

За результатами судового розгляду
справи місцевим судом встановлено, що
24 жовтня 2013 року ОСОБА_5 звернулась в
інтересах ОСОБА_6 до Заводського РВ ММУ
УМВС України в Миколаївській області
із заявою про відкриття кримінального
провадження за ознаками злочину,
передбаченого ч.1 ст.193 КК
України щодо незаконного привласнення
ОСОБА_8 чужого майна (а.с.5).

30 жовтня 2013 року за вказаною заявою до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №0006453 внесені
відомості про кримінальне
правопорушення (а.с.9).

Постановою слідчого СВ Заводського РВ
ММУ УМВС України в Миколаївській
області Агаркової І.В. від 18 березня 2014
року кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №0006453 від 30
жовтня 2013 року було закрито у зв'язку з
відсутністю складу кримінального
правопорушення (а.с.10).

Ухвалою Заводського районного суду
міста Миколаєва від 08
квітня 2014 року вищевказана постанова
про закриття кримінального
провадження від 18 березня 2014 року
скасована (а.с.16-17).

Отже, з системно - логічного аналізу
викладених вище обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що право
на відшкодування моральної шкоди у
позивача не виникло, оскільки
оскаржуючи постанову про закриття
кримінального провадження від 18
березня 2014 року, позивач реалізувала
надане їй процесуальне право на її
оскарження, що вірно констатував і суд
першої інстанції та вказане не є
підставою для відшкодування моральної
шкоди. Така ж правова позиція
висловлена Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 22 січня
2014 року при розгляді касаційної скарги
Ленінського районного відділу
Миколаївського міського управління
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
на судове рішення апеляційної
інстанції.

До того ж, місцевий суд вірно зазначив,
що діюче законодавство передбачає
можливість відшкодування шкоди,
завданої діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність, лише
особі, якій завдано шкоди такими діями
та не передбачає відшкодування шкоди
особі, яка є представником потерпілого
від злочину.

Отже, встановивши фактичні обставини
справи, суд першої інстанції
правильно виходив із безпідставності
заявлених позовних вимог.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним вимог матеріального та
процесуального права апеляційна
скарга не містить, а тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення Центрального районного суду
міста Миколаєва від 18 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: