Справа № 591/4464/14-ц
Провадження № 2/591/1755/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2014 року Зарічний районний суд
м. Суми у складі: головуючого - судді
Сибільова О.В.,

за участю секретаря -
Кірілової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Суми цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
в особі Сумської обласної дирекції,
треті особи: Приватне підприємство
«ОСОБА_5», ОСОБА_2, ОСОБА_3,

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Зарічного
районного суду м. Суми із зазначеним
позовом до ВАТ «НАСК «Оранта», який
представник в судовому засіданні
підтримав та свої уточнені вимоги
мотивував тим, що позивач є власником
автомобіля «Рута», д.з. НОМЕР_1, який за
договором 05 жовтня 2011 року передано в
користування ПП «ОСОБА_5». 04 жовтня 2013
року на перехресті вулиць Харківська
та Охтирська в м. Суми, сталось ДТП, за
участю наведеного автомобіля та
автомобіля «Ман», д.з. НОМЕР_2, в
результаті чого автомобілі зазнали
механічних пошкоджень. Сторони
погодились з тим, що ДТП сталась
внаслідок порушення Правил дорожнього
руху України водієм автомобіля «Ман»,
працівників ДАІ не викликали та
звернулись з заявою до ВАТ «НАСК
«Оранта», в якій застрахована
цивільно-правова відповідальність
водія автомобіля «Ман». З метою
отримання страхового відшкодування
позивач неодноразово звертався до
відповідача, проте йому була надана
відповідь, в якій відповідач визнав
наявність боргу по страховому
відшкодуванню в сумі 10150,23 гривень, але
до теперішнього часу цих коштів
виплачено не було. Тому просив стягнути
на його користь з відповідача суму
страхового відшкодування (10150,23
гривень), пеню в сумі 401,56 гривень, три
відсотки річних в сумі 63,4 гривень, та
інфляційні збитки в сумі 385,71 гривень, а
також моральну шкоду в сумі 500 гривень.

Представник відповідача позов визнав
частково, мотивуючи це тим, що дійсно є
наявною заборгованість по виплаті
страхового відшкодування, а також не
заперечили вимог стосовно стягнення
пені, проте не визнав позов в частині
стягнення трьох відсотків річних та
інфляційних збитків та моральної
шкоди, обґрунтовуючи це відсутністю
законних підстав для стягнення цих
коштів.

Треті особи: ПП «ОСОБА_5», ОСОБА_2
(власник автомобіля «МАН»), ОСОБА_3
(водій автомобіля «Ман»), в судове
засідання не з'явились, своїх пояснень
чи заперечень на позов не надали.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи та надані докази, суд
дійшов висновку, що позов
обґрунтований і підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до копії
технічного паспорту серії НОМЕР_3,
позивач є власником автомобіля «Рута»,
державний номер НОМЕР_1 (а.с. 8), який він
на підставі нотаріально посвідченого
договору найму (оренди) транспортних
засобів від 5 жовтня 2011 року передав в
оренду ПП «ОСОБА_5» (а.с. 9).

4 жовтня 2013 року о 12 год.35 хв. на
перехресті вулиць Охтирська та
Харківська в м. Суми сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
належного позивачеві автомобіля
«Рута» під керуванням водія ПП
«ОСОБА_5» ОСОБА_4 та автомобіля марки
«МАN», державний номер НОМЕР_2 під
керуванням ОСОБА_3 Автомобіль «Рута»,
виїжджаючи на зелений сигнал
світлофора з вулиці Охтирська в
напрямку вулиці Харківська зіткнувся з
автомобілем марки ««МАN», який рухався
по вулиці Харківська на червоний
сигнал світлофора. В результаті
порушення водієм автомобіля ««МАN»
правил дорожнього руху був пошкоджений
належний позивачеві автомобіль Рута.

Оскільки внаслідок ДТП були лише
пошкоджені автомобілі, а
відповідальність водіїв була
застрахована, вони, відповідно до п. 33.22
ст. 33 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», склали
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду, винним себе в якій визнав
водій автомобіля «МАN» ОСОБА_3 (а.с. 10-11,
43-44).

З копії страхового поліса АС /2486311
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів вбачається, що цивільна
відповідальність водія автомобіля
«МАN», як забезпеченого транспортного
засобу, застрахована 15 травня 2013 року в
НАСК «Оранта» (а.с. 60).

На підставі наданих документів
страховик склав страховий акт №
ОЦВ-13-13028/1 від 6 січня 2014 року та склав
розрахунок суми страхового
відшкодування - 10150,23 гр., з яким
погодився позивач (а.с. 40-42).

Відповідач не заперечив тих обставин,
що позивач у строки та в порядку,
встановлені законом, звернувся до
нього з заявою про сплату страхового
відшкодування, надав необхідні
документи; не оспорив, що
дорожньо-транспортна пригода,
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» є страховим випадком, про яку
учасники ДТП склали передбачене
законом повідомлення (а.с. 61-62).

НАСК «Оранта» листом від 3 квітня 2014
року на звернення позивача щодо
виплати страхового відшкодування за
пошкоджений транспортний засіб
повідомила, що згідно страхового акту
№ ОЦВ -13-13028/1 НАСК «Оранта» найближчим
часом здійснить страхову виплату в
сумі 10150, 23 гр. (а.с. 12).

Наявності підстав для невиплати
відшкодування відповідач не навів.

Правильність суми страхового
відшкодування, нарахованої
страховиком відповідно до умов
договору страхування, сторонами не
оспорюється.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Ст. 979 ЦК України передбачає, що за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначений у договорі, страхову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

П. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України визначає, що
страховик зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором.

Страхова виплата за договором
майнового страхування і страхування
відповідальності (страхове
відшкодування) не може перевищувати
розміру реальних збитків. Інші збитки
вважаються застрахованими, якщо це
встановлено договором.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України
страхувальник зобов'язаний повідомити
страховика про настання страхового
випадку у строк, встановлений
договором.

Ч. 1 ст. 990 ЦК України передбачає, що
страховик здійснює страхову виплату
відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
страхування», здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі,
що визначається страховиком.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Ст. 26 Закону України «Про страхування»
передбачає підстави для відмови у
страхових виплатах або страховому
відшкодуванні.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода особам
під час дорожньо-транспортної пригоди,
яка сталася за участю забезпеченого
транспортного засобу і внаслідок якої
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Пунктом 22.1 ст. 22 цього Закону
встановлено, що при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому законом
порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 33.1.2 ст. 33 вказаного
Закону, учасники дорожньо-транспортної
пригоди зобов'язані вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.

П. 33.22 ст. 33 Закону передбачає, що у разі
настання дорожньо-транспортної
пригоди за участю лише забезпечених
транспортних засобів, за умови
відсутності травмованих (загиблих)
людей, а також за згоди водіїв цих
транспортних засобів щодо обставин її
скоєння, за відсутності у них ознак
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції, ці водії
мають право спільно скласти
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду.

У такому разі водії транспортних
засобів після складення зазначеного в
цьому пункті повідомлення мають право
залишити місце дорожньо-транспортної
пригоди та звільняються від обов'язку
інформувати відповідний підрозділ МВС
України про її настання.

П. 36.2 ст. 36 вказаного Закону
передбачає, що страховик протягом 15
днів з дня узгодження ним розміру
страхового відшкодування з особою,
яка має право на отримання
відшкодування, за наявності
документів, зазначених у статті 35
цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний у разі визнання ним вимог
заявника обґрунтованими - прийняти
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
та виплатити його.

П. 36. 5 ст. 36 Закону передбачає, що за
кожен день прострочення виплати
страхового відшкодування
(регламентної виплати) з вини
страховика особі, яка має право на
отримання такого відшкодування,
сплачується пеня з розрахунку
подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє
протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності,
встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
згідно якої суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, суд вважає
необхідним задовольнити майнові
позовні вимоги позивача, заявлені ним
станом на 3 липня 2014 року.

Частково визнавши позов, відповідач не
навів підстав,передбачених законом для
відмови у виплаті страхового
відшкодування та інших спірних сум, не
спростував тієї обставини, що
зазначена дорожньо-транспортна
пригода є, відповідно і до ч. 2 ст. 8
Закону України «Про страхування»,
страховим випадком, і спірні
правовідносини, що склались,
регулюються відповідними нормами
матеріального права в сфері
страхування, та того, що у нього виник
обов'язок по сплаті страхового
відшкодування позивачеві на підставі
укладеного договору страхування
цивільної відповідальності.

Доводи відповідача про відсутність
підстав для застосування ст. 625 ЦК
України суд вважає необґрунтованими.

Вимоги позивача про стягнення
інфляційних втрат та трьох процентів
річних від простроченої суми
страхового відшкодування,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є
обґрунтованим, оскільки спірні
правовідносини сторін виникли саме з
порушення грошового зобов'язання, а
тому посилання відповідача на те, що
сторонами встановлений інший розмір
пені, що підлягає стягненню, є
безпідставними.

Правова позиція з цього питання
висловлена Верховним судом України у
постанові від 6 червня 2012 року у справі
6-49цс/12:

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901
ЦК України).

Отже, договір про надання послуг
(зокрема, страхових) є складним
зобов'язанням, що складається з двох
органічно поєднаних між собою
зобов'язань: по-перше, правовідношення,
в якому виконавець повинен надати
послугу, а замовник наділений правом
вимагати виконання цього обов'язку;
по-друге, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу, а виконавець має право
вимагати від замовника відповідної
оплати.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625
ЦК України, можна дійти висновку, що
грошовим є зобов'язання, яке
виражається в грошових одиницях
України (грошовому еквіваленті в
іноземній валюті), тобто будь-яке
зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є
таке правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана сплатити
гроші на користь другої сторони
(кредитора), а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо
кожна із сторін у зобов'язанні має
одночасно і права, і обов'язки, вона
вважається боржником у тому, що вона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, і одночасно кредитором у тому,
що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

До такого виду грошових зобов'язань
належить договір про надання страхових
послуг, оскільки ним установлена ціна
договору - страхова сума.

Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в
розділі І "Загальні положення про
зобов'язання" книги 5 ЦК України, а тому
поширює свою дію на всі зобов'язання,
якщо інше не передбачено в спеціальних
нормах, які регулюють суспільні
відносини з приводу виникнення, зміни
чи припинення окремих видів
зобов'язань.

З огляду на викладене, правовідносини,
які склалися між сторонами на підставі
договору обов'язкового страхування
цивільної відповідальності власників
транспортних засобів, є грошовим
зобов'язанням.

Зважаючи на таку юридичну природу
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2
ст. 625 ЦК України як спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК
України, якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона
підлягає стягненню в повному розмірі,
незалежно від відшкодування збитків.

З огляду на те, що закон не виключає
можливості одночасного стягнення з
боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України),
індексу інфляції та 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України),
заперечення відповідача в цій частині
є необґрунтованими.

Суд погоджується з доводами позивача,
яких не спростував і відповідач, про
те, що датою узгодження сторонами суми
відшкодування є дата направлення листа
страховиком позивачеві про нараховану
йому суму відшкодування, з якою
останній погодився, а тому страховик
повинен був сплатити вказану суму,
відповідно до ст. 36 вищезазначеного
Закону, протягом 15 днів, тобто до 18
квітня 2014 року включно, чого він не
зробив.

З огляду на зазначене, розрахунок
позивача щодо сум, які підлягають
стягненню на його користь, є вірним не
спростований відповідачем.

Розмір суми пені за несвоєчасну сплату
страхового відшкодування за період з 19
квітня по 03 липня 2014 року (всього - 76
днів) складає:

облікова ставка НБУ за цей період
- 9,5% річних,

подвійна облікова ставка НБУ = 9,5 х
2 = 19% річних;

ставка пені за один день 2014 року =
19% : 365 днів = 0,052%.

Сума пені:10150,23 гр.: 100% х 19% : 365 днів х 76
днів = 401,56 гр.

Розрахунок сум на підставі ст. 625 ЦК
України:

1) 3% річних:10150, 23 гр. : 100 % х 3% : 365
днів х 76 днів = 63,4 гр.

2) Інфляційні збитки:

Позивач в розрахунку спірної суми в
цій частині станом на 3 липня 2014 року
застосував індекс інфляції за травень
2014 року (1,038); а тому, вирішуючи спір,
відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в
межах заявлених позовних вимог,
розрахунок суми боргу з врахуванням
індексу інфляції за вказаний місяць
наступний:

10150,23 гр. х 1,038 = 10535,94 гр., тобто
інфляційне збільшення суми боргу
склало: 10535,94 гр. - 10150, 23 = 385,71 гр.(або 10150,23
гр. х (1,038 - 1, 0 = 0,038) = 10150, 23 гр. х0,038 = 385,71
гр.).

Разом з тим суд вважає необхідним
відмовити в задоволенні позову в
частині відшкодування моральної шкоди,
оскільки ні договором страхування, ні
законом таке відшкодування не
передбачене, а крім того позивачем не
надано суду жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
цих вимог.

Посилання позивача як на правову
підставу для відшкодування моральної
шкоди на ст. 23 ЦК України, є
безпідставним. Відповідно до п. 4 ст. 611
ЦК України, відшкодування моральної
шкоди в разі невиконання зобов'язання
допускається, якщо такі наслідки
передбачені законом або договором.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
належить стягнути судовий збір в
розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі ст.ст. 23, 509, 526, 549, 611, 625, 979, 901,
988-990, 992 ЦК України, ст.ст. 8, 25, 26 Закону
України «Про страхування», ст.ст. 6, 22, 33,
35, 36 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», керуючись ст.ст.
10, 11, 57-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» в особі
Сумської обласної дирекції Відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на користь ОСОБА_1 страхове
відшкодування в сумі 10150,23 гривень, пеню
в сумі 401,56 гривень, три відсотки річних
в сумі 63,4 гривень, інфляційні збитки в
сумі 385,71 гривень.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» в особі
Сумської обласної дирекції Відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на користь держави судовий збір в сумі
243,6 гривень.

Рішення може бути оскаржене до судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.В. Сибільов