Справа №731/582/14
Провадження №2/731/161/14
06 жовтня 2014 року Варвинський
районний суд Чернігівської області
судді Семенченка О.М.,
секретаря Петренко Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -
24 липня 2014 року до суду звернулася
ОСОБА_1 з позовом, яким просить визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що вона є власником
цієї квартири на підставі договору
купівлі-продажу від 7 листопада 2005 року,
придбаної за кошти її батька. Крім неї в
квартирі також зареєстрований
відповідач ОСОБА_2, з яким вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі,
однак з березня 2007 року він перестав
проживати у її квартирі, його особистих
речей в квартирі немає, жодних
домовленостей між ними щодо проживання
в квартирі не існує. Оскільки у
добровільному порядку відповідач
відмовляється знятися з реєстрації,
змушена звернутися до суду за захистом
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала з підстав,
викладених у позовній заяві, та
наполягала на їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився з невідомих суду причин,
хоча був належним чином повідомлений
про час і місце розгляду справи, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштових відправлень, наявні в
матеріалах справи (а.с. 19, 20).
За згодою позивачки суд проводить
заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1,
свідка ОСОБА_3 та дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що у 2003 році сторони
одружилися, у ІНФОРМАЦІЯ_1 у них від
шлюбу народилася донька ОСОБА_4.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
розірвано 14 червня 2007 року (а.с. 8).
З договору купівлі-продажу квартири та
витягу про державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 9
грудня 2005 року вбачається, що
позивачкою ОСОБА_1 було придбано у
власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5, 6, 7).
Таким чином, договір купівлі-продажу
спірної квартири був укладений в
період шлюбу між сторонами.
У вищезазначеній квартирі
зареєстровані позивачка, її дочка
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач
ОСОБА_2 (а.с. 10). Проте ОСОБА_2 у даному
помешканні не проживає, що
підтверджується відповідним актом (а.с.
9). Це підтвердив і допитаний у судовому
засіданні свідок ОСОБА_3, який зазначив,
що проживає по-сусідству з позивачкою
більше 5 років, але відповідача жодного
Проте суд вважає, що та обставина, що
відповідач ОСОБА_2 не проживає у
зазначеній квартирі тривалий час не є
підставою визнання його таким, що
втратив право на проживання з таких
Згідно з п. 1 Прикінцевих положень
Сімейного кодексу України від 10 січня
2002 року цей Кодекс набирає чинності
одночасно з набранням чинності
Цивільним кодексом України, який у свою
чергу набув чинності з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів в часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували
на вказану дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, які виникли після
набрання ним чинності.
Виходячи з того, що свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане на
ім'я ОСОБА_1 у ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто після
набрання чинності ЦК України та СК
України, до даних правовідносин
необхідно застосувати відповідні
норми ЦК України та СК України.
Відповідно до статті 60 СК України та ч. 3
ст. 368 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Таким чином, законодавством закріплено
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя на майно, що
придбане в період шлюбу.
Та обставина, що у листопаді 2005 року
саме позивачка уклала договір
купівлі-продажу квартири та отримала
свідоцтво на право власності на неї, не
свідчить про те, що вона є одноособовим
власником житла, оскільки майно, нажите
подружжям за час шлюбу належить їм на
праві спільної власності в силу закону,
незалежно від того, на кого із подружжя
воно юридично оформлене.
Доводи позивачки про те, що квартира
була придбана у шлюбі, але за
батьківські кошти, не заслуговують на
увагу, оскільки позивачкою не надано
доказів, що квартира придбана не за
їхні з відповідачем спільні кошти,
тобто ОСОБА_1 не спростувала презумпцію
спільності майна подружжя, яка
закріплена в ч. 2 ст. 60 СК України та ч. 3
ст. 368 ЦК України, що є її обов'язком.
Стаття 47 Конституції України гарантує
кожному право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319, 321 ЦК
України власникові належить права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, яким він
володіє, користується та
розпоряджується на власний розсуд. На
зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Усім власникам
забезпечується рівні умови здійснення
своїх прав. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 є спільним
сумісним майно колишнього подружжя, то
один із співвласників не може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням з
підстав, наведених у ст. ст. 71, 72 ЖК
України.

За таких обставин суд приходить до
переконання, що в задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 212-215, 226 ЦПК України, суд -

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Чернігівської
області через Варвинський районний
суд.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.М. Семенченко