Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1306/14
Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року

м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.Запоріжжя
від 29 січня 2014 року, з виправленою
ухвалою Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 07 квітня 2014 року
опискою, у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором ,-

ВСТАНОВИЛА :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду
з позовом, в якому зазначило, що
відповідно до укладеного договору
ZPXRR604850755 від 17.09.2007 року ОСОБА_3 отримав
кредит у розмірі 1560,90 гривень зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання кредиту фізичним особам
„Розстрочка" складає між ним та банком
договір, що підтверджується підписом у
заяві.

Свої зобов'язання за Договором та
угодою виконало в повному обсязі, а
саме надало відповідачу кредит у
розмірі, встановленому Договором.

Відповідач порушив взяті на себе
зобов'язання, щодо своєчасної сплати
кредиту у зв'язку з чим станом на 12.09.2013
року має заборгованість у розмірі 27889,40
гривень, яка складається із
заборгованості за кредитом;
заборгованості по процентам за
користування кредитом; заборгованість
по комісії за користування кредитом,
пеня за несвоєчасне виконання
зобов"язань за договором та штраф у
вигляді фіксованої частини та
процентної складової.

В зв'язку з вищевикладеним просило суд
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором в розмірі 27889,40
грн., а також судові витрати, які були
ним понесені у зв'язку зі зверненням із
позовом до суду у вигляді судового
збору в розмірі 278,89 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити, пояснивши, що
відповідно до Умов та правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
Договору, він автоматично лонгується
на такий же термін. Відповідач з
відповідною заявою до банку не
звертався. Борг за кредитним договором
не сплачений.

Крім того, пояснив, що на теперішній час
Договір діє, а тому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
відповідності до умов Договору.

Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечував, вважаючи його
безпідставним, необґрунтованим та
таким, що порушує його права відповідно
до Закону України «Про захист прав
споживачів».

Відповідач доводив суду, що банк
звернувся до суду лише 13.09.2013 року, в той
час, коли строк дії споживчого кредиту
сплив у вересні 2009 року, а строк
позовної давності встановлений
законом сплив 16 вересня 2012 року.
Оскільки позивачем пропущений строк
позовної давності до основної вимоги,
то й до додаткової вимоги слід
застосувати строк позовної давності.

Крім того, вважав, що банк нарахував
відсотки за користування кредитом в
сумі 1560,90 грн. при остаточній сумі
непогашеного кредиту в розмірі 1210,35
грн. за користування кредитом за 1456
днів, тобто 4 роки, хоча повинен був
нараховувати відсотки за два роки,
тобто 725 днів.

Також вважав, що розрахунок
сплачених коштів по кредиту не
відображений банком.

Разом з тим, погодився, що дійсно
отримав кредит та несвоєчасно вносив
кошти на його погашення, він готовий
сплатити заборгованість за кредитом,
але лише в сумі 5614 грн. 51 коп. згідно
його контрозрахунку заборгованості. В
іншій частині позову просив відмовити.

Рішенням Леннського районного суду
м.Запоріжжя від 29 січня 2014 року, з
виправленою ухвалою Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 07
квітня 2014 року опискою, позов
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,
на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (рах.№
3111, , МФО № 305299)
заборгованість за кредитним договором
№ ZPXRR604850755 від 17.09.2007 року на загальну
суму 13620 грн. 16 коп. (тринадцять тисяч
шістсот двадцять) гривень 16 копійок.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Частково задовольнивши позов, суд
першої інстанції виходив з наступного.

Законом припускається можливість
застосування судової форми захисту
цивільних справ та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї
норми Закону слід розуміти, що при тому
існувало порушення цього права.
Позивач та його представник у судовому
засіданні намагався довести суду, що
саме діями відповідачів були порушенні
його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам (ст..
60 ЦПК України), кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставі
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За приписами ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленому договором.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до укладеного договору №
ZPXRR604850755 від 17.09.2007 року ОСОБА_3 отримав
кредит у розмірі 1560,90 гривень зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка» складає між ним та банком
договір, що підтверджується підписом у
заяві.

Відповідно до Умов та правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
Договору, він автоматично лонгується
на такий же термін.

Договором передбачено порядок та умови
погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, комісії за
користування кредитом та інших витрат.

Статтями 525 - 527 ЦК України
передбачається, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається. Боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 615, 625 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Позивач свої зобов'язання за Договором
та угодою виконав в повному обсязі, а
саме надав відповідачу кредит у
розмірі, встановленому Договором.

Відповідач порушив взяті на себе
зобов'язання, щодо своєчасної сплати
кредиту у зв'язку з чим станом на 12.09.2013
року він має заборгованість у розмірі
27889,406 гривень, яка складається з
наступного: 1210,35 гривень -
заборгованість за кредитом; 10259,30
гривень - заборгованість по процентам
за користування кредитом; а також
штрафи відповідно до пункту умов
кредитного договору: 500,00 гривень штраф
(фіксована частина); 1304,26 гривень - штраф
(процентна складова), 440,16 гривень
заборгованість по комісії та 14175,33
гривень - заборгованість по пені за
несвоєчасність виконання зобов'язання,
що підтверджується розрахунком
заборгованості (а.с.3-5).

ЦК України також передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком (ч. 1 ст. 546). Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ст. 549 ЦК
України). Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства. Розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі. Сторони можуть
домовитися про зменшення розміру
неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом
(частина друга статті 551 Кодексу).
Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (ч. З ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 5.1 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам, у
разі порушення Позичальником
будь-якого із зобов'язань, передбачених
Заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних Умов, Банк
має право нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити Банку пеню в
розмірі 0,15 процентів від суми
простроченого платежу, але не менше
однієї гривні за кожен день прострочи
платежу.

Пунктом 5.3 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам передбачено,
що при порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених Договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 500 гривень та п'яти процентів
від суми заборгованості.

Вищенаведене свідчить про те, що
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам за одне і те саме
порушення договірного зобов'язання
(прострочення виконання грошового
зобов'язання) передбачено подвійну
цивільно-правову відповідальність, що
суперечить вимогам ч. 1 ст. 61
Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК
України, згідно з якими ніхто не може
бути двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, а зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості, наданий позивачем до
суду, відповідачу був нарахований
штраф у розмірі 1304,26 гривень, у
відповідності до п. 5.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам у
розмірі 5 % від суми заборгованості.

Зазначена сума нарахована з
врахуванням сум заборгованості за
кредитом, сум заборгованості за
відсотками та суми пені за
прострочення виконання зобов'язання.

Отже, за порушення позичальником
строків виконання зобов'язання за
кредитним договором позивачем
одночасно нарахована пеня та штраф, при
цьому останній нараховано, в тому
числі, й на суму пені, що суперечить
нормам цивільного кодексу (549, 551ЦК
України).

З матеріалів справи вбачається, що
розмір неустойки (штрафу, пені), які
позивач вимагає стягнути з відповідача
становить 1304,26 гривень та 14175,33 гривень
відповідно, а розмір заборгованості за
кредитом становить 1210,35 гривень.

Положеннями ч.2 ст. 616 ЦК України
передбачено, що суд має право зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника, якщо кредитор
умисно або з необережності сприяв
збільшенню розміру збитків, завданих
порушенням зобов'язання, або не вжив
заходів щодо їх зменшення.

Заперечення відповідача щодо не
ознайомлення його з умовами договору,
не можуть бути прийнятими до уваги,
оскільки у судовому засіданні було
доведено, що при укладенні
кредитного договору відповідач, як
позичальник був ознайомлений з умовами
договору, зокрема і з умовами
нарахування неустойки. Позичальник
погодився з запропонованими банком
умовами кредитування.

Посилання відповідача на положення
ст.ст. 203, 215 ЦК України при стягнення
процентів суд вважає недоречним,
оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
послуга - діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб.

Таким чином надання банком кредиту
позичальнику у розумінні Закону
України «Про захист прав споживачів» є
послугою.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,
банківський кредит - будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» банківська діяльність -
залучення у вклади грошових коштів
фізичних і юридичних осіб та
розміщення зазначених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, відкриття і ведення банківських
рахунків фізичних та юридичних осіб.

За ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» кредитними
вважаються операції з розміщення
залучених коштів від свого імені на
власних умовах, на власний ризик.

Згідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність», банк
самостійно встановлює процентні
ставки та комісійну винагороду за
надані послуги.

За нормами ч. 2 ст. 53 того ж закону, банку
забороняється встановлювати процентні
ставки та комісійні винагороди на
рівні нижче собівартості банківських
послуг у цьому банку.

Таким чином, з добутих судом доказів
вбачається, що при укладенні
Кредитного договору позичальник знав
та погодився з запропонованими банком
умовами щодо встановлювання
комісійної винагороди.

Таким чином, відповідачем невірно
визначені законодавчі акти, що
регулюють правовідносини сторін
кредитного договору, а відтак і
висновки зроблені без належного
нормативного обгрунтування.

Як зазначено в положеннях п.п. 22, 23 ст. 1,
ч .1 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», споживач - фізична
особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника; споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Враховуючи наведене, оцінюючи
належність, допустимість та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов
обґрунтованого висновку., що позов
підлягає задоволенню частково.

З наданих до апеляційного суду
заперечень на апеляційну скаргу
(а.с.78-79) ПАТ «КБ «Приватбанк»
посилається на те, що строк
кредитування встановлений договором
дорівнює 16.09.2009 року включно.

Відповідно до п.5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) та в порядку
ст.259 ЦК України сторонами встановлений
термін позовної давності по вимогам
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів тривалістю 5
років.

Якщо врахувати те, що Банк звернувся до
суду 23.09.2013 р.. а також висновки, що
містяться в Постанові Верховного Суду
України від 06.11.2013 р. (справа № 6-116цс13) і
розрахунок заборгованості
позичальника, то правомірним є
стягнення заборгованості з
відповідача за період з 23.09.2008 р. по
12.09.2013 р„ який був предметом спору у
суді першої інстанції.

Згідно вказаного розрахунку
заборгованість позичальника перед ПАТ
КБ «ПриватБанк» за вказаний період
буде дорівнювати 15 799,95 грн. (п'ятнадцять
тисяч сімсот дев'яноста дев'ять гривень
95 коп.), яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 828,19 грн.
замість 1 210,35 грн.;

заборгованості за відсотками - 10 098,34
грн. замість 10 259,30 грн.;

- заборгованості з комісії - 366,80 грн.
замість 440,16 грн.;

- заборгованість з пені (за один рік) - 3
441,95 грн, здмісгь 14 175,33 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.;

- штраф (процентна складова) - 564,67 грн.
замість 1 304,26 грн.

Колегія суддів вважає, що цей
уточнений розрахунок заборгованості
за кредитним договором, наданий ПАТ КБ
«ПриватБанк» грунтується на умовах
договору та підтверджений розрахунку,
наданим позивачем у судовому
засіданні( а.с.2-3).

Що стосується додаткового
розрахунку заборгованості, наданого
представником відповідача ОСОБА_3 у
судове засідання апеляційного суду,
згідно якого загальна сума
заборгованості за кредитним договором
становить 4070 грн.96 коп., то колегія
суддів не приймає його до уваги , з
огляду на те, що він проведений без
урахування умов договору та
неправильному застосуванні формули її
підрахунку.

Зважаючи на те, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» не оскаржив рішення суду
першої інстанції, тобто погодився із
стягненої на його користь загальною
сумою заборгованості за кредитним
договором у сумі 13620 грн. 16 коп., то
колегія суддів вважає за необхідне
погодитись з рішенням суду.

За таких обставин, судова
колегія приходить до висновку, що судом
першої інстанції з'ясовані всі
обставини справи, які мають істотне
значення для правильного вирішення
спору, дана належна оцінка письмовим
доказам у сукупності з доводами сторін,
висновки суду відповідають обставинам
справи, доводи апелянта, аналогічні
доводам відповідача у суді першої
інстанції, не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 січня 2014 року, з
виправленою ухвалою Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 07
квітня 2014 року опискою, залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: