АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

02 жовтня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі - Бабіч
К.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа Шевченківська районна в м.Києві
державна адміністрація про визнання
права власності, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 15 липня 2014 року,

встановила:

у лютому 2014 року позивач звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
за нею право власності на нерухоме
майно, а саме - 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
відповідно до свідоцтва на право
власності на житло від 13 грудня 1995 року
їй на праві власності належить 1/6
частина вказаної квартири, однак
відповідачі її право власності не
визнають та перешкоджають їй у його
здійсненні.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 15 липня 2014 року позов
задоволено, визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_1 посилалась на те, що їй на праві
спільної часткової власності належить
1/6 частина квартири АДРЕСА_1 відповідно
до свідоцтва про право власності від 13
грудня 1995 року, однак інші співвласники
не визнають її право власності та
перешкоджають у його здійсненні.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 15 липня 2014 року позов
задоволено, визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач є
власником 1/6 частини спірної квартири,
однак відповідачі її права власності
не визнають. Такий висновок суду є
законним та обґрунтованим, відповідає
встановленим по справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1, яка до реєстрації шлюбу мала
прізвище Цацук, на праві власності
належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1,
4/6 частини квартири належить ОСОБА_2, а
ОСОБА_3 - 1/6 частина.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.361 ЦК України
співвласник має право самостійно
розпорядитись своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2
зазначає, що рішення суду є незаконним,
оскільки право власності позивача на 1/6
частину спірної квартири визнано
відповідачами та не оспорюється. Однак,
такі доводи апелянта є
необґрунтованими та були предметом
перевірки при розгляді справи судом
першої інстанції. В матеріалах справи
містяться докази щодо невизнання
відповідачами права власності ОСОБА_1

Всупереч доводам апелянта про те, що
співвласниками спірної квартири не
оспорюється право власності ОСОБА_1 на
1/6 частину квартири, матеріали справи
свідчать про те, що відповідачами
чиняться перешкоди у доступі до
оригіналу правовстановлюючого
документу на спірну квартиру, а саме
свідоцтва про право власності від 3
грудня 1995 року, що унеможливлює
здійснення позивачем її права, як
власника. В інший спосіб вона
позбавлена можливості реалізувати
свої права, оскільки на неодноразові
звернення позивача до Відділу
приватизації державного житлового
фонду Шевченківської РДА в м.Києві,
Відділу державної міграційної служби
та Реєстраційної служби ГУЮ в м.Києві
свідчать про те, що ОСОБА_1 відмовляли у
видачі дублікату свідоцтва про право
власності.

Доводи апелянта про те, що судом не
взято до уваги рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 25 червня 2014
року про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні квартирою та визначення
порядку користування квартирою, також
не заслуговують на увагу, оскільки
вказані вимоги не є предметом розгляду
даної справи.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/5876/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/11321/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Волошин В.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.