Справа № 457/422/14-ц
номер провадження №2/457/179/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської
області

в складі : головуючого судді
Марчука В.І.

при секретарі
Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Трускавці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору частково недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
договору частково недійсним.

Позивач позовні вимоги мотивує тим, що
дев'ятнадцятого липня дві тисячі
тринадцятого року між ним як покупцем,
та ОСОБА_2 як продавцем було укладено
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення. Згідно даного договору
продавець передав у власність, а він, як
покупець, прийняв нежитлове приміщення
(бойлерна №1), що розташоване у АДРЕСА_1.
Вищевказане приміщення належало
продавцеві на праві власності у
відповідності до договору
купівлі-продажу. Відповідно до пункту
4.6 договору, його вчинено за згодою
Управління комунальної власності
Трускавецької міської ради № 295 від
19.07.2013 року та на виконання вимог Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію), за умови збереження у
покупця зобов'язань, що виникли у
продавця. Абзацом другим цього ж
пункту, визначено, що частка земельної
ділянки прибудинкової території
визначається відношенням загальної
площі нежитлових приміщень в будинку і
оподатковується. Виділення частки
земельної ділянки в натурі та її окреме
відчуження не допускається. Однак
позивач вважає, що даний абзац є
неконкретизованим, оскільки з його
змісту невідомо, на яких умовах надано
земельну ділянку, праві власності, чи
праві користування. Крім цього
земельній ділянці котра знаходиться
під приміщенням і котра було предметом
договору купівлі-продажу було
присвоєно цільове призначення «для
обслуговування технічної
інфраструктури міста». Так як вказане
нежитлове приміщення (бойлерна № 1)
довгий час було комунальним та
належало КП «Наше місто», а згодом КП
«Трускавецьтепло» то й призначення
земельної ділянки під ним було
визначене у відповідності до
функціонального призначення. Виходячи
з наведеного позивач вважає, що спірна
земельна ділянка не може бути
земельною ділянкою прибудинкової
території оскільки має своє, відмінне,
цільове призначення, а тому змушений
звернутись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, однак подав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутності,
позовні вимоги підтримує, просить
позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, однак від його
представника ОСОБА_3 надійшла заява про
розгляд справи у їх відсутності, позов
визнають, не заперечують щодо
задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, повно і
всебічно з'ясувавши обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, суд
вважає, що позов слід задоволити
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач придбав у відповідача
нежитлове приміщення (бойлерна №1),
загальною площею 235,5 кв.м., що
розташоване в АДРЕСА_1, підтвердженням
чого договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 19.07.2013 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Трускавецького міського нотаріального
округу, зареєстрованого в реєстрі за
№945.

П.4.6 Даного договору передбачено, щзо
цей договір вчиняється за згодою
Управління комунальної власності
Трускавецької міської ради №295 від
19.07.2013 року та на виконання вимог Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств», за умови
збереження для покупця зобов'язань, що
виникли у продавця.

Абзацом 2 цього ж пункту, визначено, що
частка земельної ділянки
прибудинкової території визначається
відношенням загальної площі
нежитлових приміщень в будинку і
оподатковується. Виділення частки
земельної ділянки в натурі та її окреме
відчуження не допускається.

Підпунктом 1 п.1 Рішенням Трускавецької
міської ради від 26.07.2011 року №183, у КП
«Наше місто» вилучено з постійного
користування земельну ділянку площею
0,0447 га, за адресою: АДРЕСА_1 (цільове
призначення - для обслуговування
технічної інфраструктури міста), а
підпунктом 2 п.1 Цього рішення дану
земельну ділянку передано
балансоутримувачу комунальному
підприємству «Трускавецьтепло».

Частинами 2,3 ст. 42 Земельного кодексу
України передбачено, що у разі
приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками.

Верховний суд України в абз.3 п.21
Постанови Пленому №7 від 16.04.2004 року
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» роз'яснив, що якщо до
вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

На підставі наведеного, суд приходить
до переконання, що абз.2 п.4.6 договору
купівлі продажу нежитлового
приміщення від 19.07.2013 року укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід визнати
недійсним, оскільки він суперечить
цивільному кодексу, а також іншим актам
цивільного законодавства.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,179,212-215,218 ЦПК
України, ст.ст.203,215,216 ЦК України,

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати недійсним абз.2 п.4.6 договору
купівлі продажу нежитлового
приміщення від 19.07.2013 року укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

На рішення суду може бути апеляційна
скарга протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні під час
його проголошення -з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: В. І. Марчук