У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Олійник
А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Павлоградська міська рада, про
примусове виконання зобов'язання за
договором про сумісну діяльність,
визнання права власності на частину
нерухомого майна, визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 30
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просила
визнати за нею право власності на Ѕ
частину будівлі автомийки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаної автомийки,
укладений 30 квітня 2013 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, витребувати у ОСОБА_5 Ѕ
частину будівлі спірної автомийки,
зобов'язати відповідача фізичну
особу-підприємця ОСОБА_4 оформити за
нею право на земельну ділянку під
приміщенням автомийки, а також
зобов'язати його укласти з нею договір
про сумісну діяльність з експлуатації
автомийки у запропонованій нею
редакції від 19 грудня 2012 року, за
виключенням строків виконання
зобов'язань (а.с. 104-108).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 1
липня 2008 року між нею та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
укладено договір № 01/07/08 про сумісну
діяльність на дольове інвестування
будівництва мийки автомобілів,
відповідно до якої було об'єднано їх
вклади та зусилля з метою закінчення
будівництва мийки автомобілів, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
отримання кожним із учасників договору
у власність по Ѕ її частини.

Із 25 вересня 2008 року до 18 серпня 2009 року
нею на виконання умов договору про
сумісну діяльність на дольове
інвестування будівництва мийки
автомобілів було внесено 244 710 грн.

Відповідно до умов договору ОСОБА_4
зобов'язався після введення будівлі
автомийки в експлуатацію оформити за
ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину
нерухомого майна, а також на відповідну
частину земельної ділянки під цим
майном, а також укласти договір про
сумісну діяльність з експлуатації
мийки.

31 жовтня 2011 року автомийку було введено
в експлуатацію, а рішенням виконавчого
комітету Палоградської міської ради
Дніпропетровської області № 972 від 23
листопада 2011 року оформлено право
власності на неї за ОСОБА_4

26 квітня 2013 року ОСОБА_4 зареєстрував за
собою право власності на спірне
нерухоме майно, а 30 квітня 2013 року
відчужив його ОСОБА_5 відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу.

Вказані дії відповідачів є підставою
для визнання за нею права власності на
Ѕ частину спірного нерухомого майна,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зобов'язання ОСОБА_4
виконати умови договору про сумісну
діяльність на дольове інвестування
будівництва мийки автомобілів.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 вересня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на Ѕ частину будівлі
автомийки, загальною плошею 126,0 кв.м.,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано недійсним в Ѕ частині договір
купівлі-продажу будівлі автомийки,
укладений 30 квітня 2013 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 та посвідчений державним
нотаріусом Першої павлоградської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 2-676. В іншій частині
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 січня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 1 липня 2008 року
між ОСОБА_3 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено
договір № 01/07/08 про сумісну діяльність
на дольове інвестування будівництва
мийки автомобілів по АДРЕСА_1 (об'єкт
Р-820) у м. Павлограді Дніпропетровської
області (далі - Договір).

Відповідно до п. 2.1.1. Договору ОСОБА_3
зобов'язалась вкладати у фінансування
будівництва грошові кошти по мірі
необхідності та відповідно до графіку,
а також відповідно до договорів,
укладених фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 з третіми особами для
здійснення проекту будівництва
приміщення мийки.

Згідно із п. 2.2 Договору після введення
будівлі мийки автомобілів в
експлуатацію, Ѕ частину площі фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 передає у
власність інвестора в рахунок
перерахованих інвестором грошових
коштів для наступного спільного
використання.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3
Договору фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 після введення приміщення мийки
автомобілів в експлуатацію оформлює
право власності інвестора на передані
їй площі, а також право інвестора на
земельну ділянку; оформлює право
власності інвестора на Ѕ частину
приміщення мийки автомобілів, яка
належить інвесторі за умовами цього
договору, для чого не пізніше ніж через
30 днів після здачі мийки автомобілів в
експлуатацію, передає документи у
відповідні державні органи та вчиняє
інші необхідні дії.

Із 25 вересня 2008 року до 18 серпня 2009 року
ОСОБА_3 на виконання умов вказаного
договору сплатила 244 710 грн.

На підставі Декларації про готовність
об'єкта до експлуатації від 31 жовтня 2011
року, рішенням виконавчого комітету
Павлоградської міської ради № 972 від 23
листопада 2011 року оформлено право
приватної власності за ОСОБА_4 на
приміщення автомийки, загальною площею
126 кв.м., по АДРЕСА_1 (об'єкт Р-820) у м.
Павлограді Дніпропетровської області.

26 квітня 2013 року реєстраційною службою
Павлоградського місьрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області ОСОБА_4 видано свідоцтво № 2961379
про право власності на спірне нерухоме
майно.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 було позбавлено права власності
на проінвестоване нею майно, тому за
нею необхідно визнати право власності
на Ѕ частину будівлі автомийки, а також
визнати недійсним в Ѕ частині
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу нерухомого майна.
Відмовляючи в позові у частині
витребування Ѕ частини будівлі
автомийки, суд першої інстанції
виходив із того, що позивач не довела,
яку саме Ѕ частину спірного майна
необхідно витребувати у відповідача.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд виходив із
того, що суд першої інстанції не
врахував обставини, встановлені
рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 лютого 2012 року та ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 липня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання
права власності на спірне нерухоме
майно, які мають преюдиційне значення
для вирішення спору.

Із висновками апеляційного суду
погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників

Вимоги до рішення апеляційного суду
встановлені ст. 316 ЦПК України.

За змістом ст. ст. 303, 313 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд у порушення ст.
ст. 303, 316 ЦПК України, не мотивував
належним чином своїх висновків.

Із судових рішень, на які як підставу
відмови в позові послався апеляційний
суд, випливає, що ОСОБА_3 відмовлено в
позові з тих підстав, що спірне
нерухоме майно (будівля автомийки) не
пройшло державної реєстрації в органі
реєстрації права власності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не
встановив характер правовідносин між
сторонами, обмежився посиланням на
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 лютого 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 липня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання
права власності на спірне нерухоме
майно, та не мотивував, які встановлені
обставини цими судовими рішеннями
мають преюдиційне значення для відмови
в позові.

Водночас, не можна погодитись із
рішенням суду першої інстанції.

Із уточненої позовної заяви випливає,
що позивач одночасно просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
будівлі автомийки та витребувати у
ОСОБА_5 на її користь Ѕ частину будівлі
автомийки.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд першої інстанції не уточнив
підстави позову та зміст позовних
вимог. Поза увагою суду першої
інстанції залишилось те, що як спосіб
захисту порушеного права позивач
одночасно обрала реституцію та
віндикацію.

З огляду на допущені порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, рішення судів у справі
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень ст. 338
ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 січня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.І. Євтушенко

Судді:
Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.С. Олійник