Єдиний унікальний номер 725/5406/14-ц
Номер провадження 2/725/1223/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року Першотравневий
районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Войтун О. Б.

при секретарі Ільєвській О.С.

за участю:

позивача:
ОСОБА_1

представника позивача:
ОСОБА_2

представника відповідача:
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Чернівці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
правочину недійсним.

Посилалася на те, що їй на праві
власності належала квартира АДРЕСА_1.
21.09.2005 року між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_5
було укладено договір купівлі-продажу
зазначеної квартири.

На момент укладення договору та
наданий час відповідачі перебувають у
зареєстрованому шлюбі, а тому придбана
у позивача одним із подружжя квартира
належить відповідачам на праві
спільної власності.

Вважає зазначений договір недійсним з
огляду на наступне.

Так, дійсного наміру продавати
квартиру у позивачки не було, як не було
дійсного наміру у відповідачів купляти
квартиру. Відсутність наміру створення
правових наслідків правочину
підтверджується, зокрема, сукупністю
обставин:

- На момент укладення договору
купівлі-продажу у позивача було двоє
неповнолітніх дітей, іншого житла у них
не має. З 2005 року та по даний час вона
разом із дітьми проживає у вказаній
квартирі, іншого зареєстрованого місця
проживання не має;

- Фактично кошти за квартиру ОСОБА_4,
ОСОБА_5 позивачу не сплачували, а вона
їх не отримувала, що підтверджується
відсутністю письмової розписки про це;

- Квартира на виконання правочину
відповідачам не була передана, вони нею
не володіли та не користувались,
комунальні послуги не сплачували;

- Усі особові рахунки по комунальним
платежам відкриті на позивача та на
відповідачів не переоформлювались;

- Умисел сторін фіктивного правочину
був спрямований на створення
необхідних умов для відповідачів з
метою отримання коштів.

Вважає, що в даному випадку дії обох
сторін правочину були фіктивними,
жодна сторона не намагалася досягти
правового результату оспорюваного
правочину, сторони діяли лише про
людське око, домовляючись про
укладення правочину.

Просила, відповідно до ст.203, ст.215, ст.234
Цивільного кодексу України, визнати
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, що був укладений 21.09.2005 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - недійсним.

Також просила визнати право власності
на квартиру АДРЕСА_1 за нею.

Позивач та її представник у судовому
засіданні позов підтримали та
підтвердили обставини, викладені в
позовній заяві. Просили позов
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_3 у судовому засіданні позов
визнав. Пояснив, що дійсно фактичного
наміру у відповідача купувати
зазначену квартиру не було, кошти за
квартиру ним не сплачувались. Не
заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явилася, хоча належним чином була
повідомлена про час та місце розгляду
справи, про причини неявки суд не
повідомила.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов обґрунтований та підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 21 вересня 2005
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, яка складається з двох
житлових кімнат, загальною площею 58,70
кв.м., в тому числі житловою площею 30,70
кв.м. (а.с.6).

Як вбачається з умов договору,
відповідач приймає у власність
зазначену квартиру та зобов'язується
оплатити її вартість за ціну та на
умовах, встановлених у цьому договорі.
Продаж квартири вчинено за 33518 гривень
(п.1, п.5 Договору).

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Як вбачається з поданої до суду
позовної заяви, позивач звернулася до
суду з вимогою про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
21.09.2005 року на підставі ст.203, ст.215, ст.234
Цивільного кодексу України та
зазначала, що оспорюваний правочин є
фіктивним, оскільки був укладений з
метою отримання кредитних коштів, а не
з метою створення договірних реальних
правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

За змістом ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків.

Аналізуючи положення вказаної статті,
суд зазначає, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити, що
обидві сторони договору діяли умисно,
без наміру створення правових
наслідків.

Згідно вимог ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Частина 4
ст.202 ЦК України встановлює, що дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, про що зазначено в ч.5
ст.203 ЦК України.

Таким чином, для визнання договору
купівлі-продажу фіктивним необхідно
встановити, що продавець, укладаючи
правочин, не передав та не мав наміру
передати майно у власність покупця, а
покупець не прийняв майно, не сплатив
та не мав наміру сплатити за нього
певну грошову суму.

Відповідно до ст.316, ст.317 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Разом з тим, як слідує з досліджених
судом доказів, як при укладенні
договору купівлі-продажу, так і після
цього, не відбулась ні передача
квартири позивачем, ні прийняття її
відповідачами.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
ті обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована
та проживає позивач ОСОБА_1 з сім'єю,
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за
вказаною адресою ніколи не проживали
та не були зареєстровані (а.с.7-8).

Крім того, факт постійного проживання
(користування) позивача у спірній
квартирі підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, а саме:
численними квитанціями про оплату
позивачем житлово-комунальних послуг,
сплачених ОСОБА_1 після укладення
оскаржуваного правочину, що
підтверджує факт користування майном
позивачем.

Суд також враховує, що в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази, які б підтвердили ті обставини,
що позивачем було передано майно у
власність покупця ОСОБА_4, а так само і
факт передачі грошових коштів за майно.

При цьому, суд приймає до уваги покази
представника відповідача ОСОБА_4, який
у судовому засіданні підтвердив, що
кошти за квартиру АДРЕСА_1 відповідачем
насправді позивачці не передавались,
дійсного наміру придбати у власність
зазначену квартиру у нього не було. З
моменту укладення спірного правочину
він жодним чином не реалізовував
повноваження власника квартири,
оскільки розумів, що насправді
власником квартири він не є.

У зв'язку з вищевказаним та враховуючи
те, що після укладення договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_1
залишилася проживати в ній, де проживає
і на даний час, зареєстрована у
квартирі, не передала відповідачам ні
самої квартири, ні інвентаризаційної
справи чи інших документів на квартиру
та не вступала з відповідачами в
будь-які договірні відносини щодо
користування квартирою, а відповідачі
ОСОБА_4, ОСОБА_5 з моменту укладення
договору і до теперішнього часу не
вчиняли жодних дій, спрямованих на
реалізацію прав власника на володіння,
користування чи розпорядження
квартирою - суд приходить до висновку,
що договір купівлі-продажу квартири
від 21.09.2005 року, який був укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - був фіктивним, його
укладання було вчинено сторонами без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим договором, а
відтак його укладання підлягає
визнанню фіктивним.

Відповідно до ч. 3 ст. 234 ЦК України,
правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

На підставі вищевказаного, суд вважає,
що у власність позивача має бути
повернуто її квартиру, яку вона продала
внаслідок укладання фіктивного
договору, та має бути скасовано
державну реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Керуючись ст.ст.203, 215, 234, 655, ст.ст.8, 60, 209,
212-215, 218, 223, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання правочину недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 21 вересня 2005 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_4, посвідченого приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за №1566, - з
моменту вчинення.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживає в АДРЕСА_1, ід.н.НОМЕР_1 право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4 від 23.02.2006 року під номером 12053937,
та здійснити державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в
АДРЕСА_1, ід.н.НОМЕР_1.

Стягнути в солідарному порядку з
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.
Чернівці шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги. А у разі якщо
рішення було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
О. Б. Войтун