ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Славутської міської
ради Хмельницької області, Управління
Держкомагенства у Славутському районі
Хмельницької області, третя особа -
державний нотаріус Славутського
міського нотаріального округу Бондар
Надія Миколаївна, про визнання
недійсним рішення, державного акта на
право власності на земельну ділянку,
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулись до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
вони володіють на праві приватної
власності будинком по АДРЕСА_2.
Земельна ділянка на якій розташований
будинок, належить Славутській міській
раді. На сусідній земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_1 знаходиться будинок
відповідача, який отримав земельну
ділянку в порядку спадкування, що
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 23
грудня 2011 року. Однак, під час
проведення приватизації вказаної
земельної ділянки, не було погоджено її
меж, на місцевості не були перенесені
межі земельної ділянки та не були
закріплені межовими знаками. У зв'язку
із цим позивачі просили суд визнати
недійсним п. 27 рішення Славутської
міської ради від 14 травня 2002 року № 11,
визнати недійсним державний акт на
право власності на землю від 29 травня
2002 року та визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
23 грудня 2011 року.

Рішенням Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 25 червня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради від 14 травня
2002 року № 11 в частині затвердження
матеріалів приватизації земель
приватного сектору громадянам та
видачу державних актів про право
приватної власності на землю для
будівництва і обслуговування житлових
будинків та ведення особистого
селянського господарства, гаражного
будівництва щодо ОСОБА_8 на земельну
ділянку площею 1009 кв.м по АДРЕСА_1.
Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю від
29 травня 2002 року, видане ОСОБА_8 Визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 23 грудня 2011
року видане державним нотаріусом
Славутської нотаріальної контори
ОСОБА_6 Вирішено питання про судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та передати справу на новий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що позивачі не
довели що земельна ділянка передана їм
у приватну власність і що відповідач
створив такі умови, які відповідно до
ст. ст. 140, 143 ЗК України є підставами для
припинення права власності на його
земельну ділянку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що при передачі у
власність земельної ділянки
відповідачу, були порушені права
позивачі, які підлягають захисту без
застосування строку позовної давності.
Крім того, суд указав, що саме
відповідач повинен доводити про те, що
позивачі знали про існування рішень та
документів про приватизацію ним
земельної ділянки, а не навпаки.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що рішенням
Славутської міської ради народних
депутатів від 19 жовтня 1995 року передано
безкоштовно у приватну власність
присадибні земельні ділянки: ОСОБА_5 по
АДРЕСА_2 площею 77 кв.м, ОСОБА_9 по АДРЕСА_2
площею 369 кв.м, а всього 595 кв.м (а.с. 101).

На сусідній земельній ділянці
знаходиться будинок ОСОБА_6 за адресою:
АДРЕСА_1. Державний акт про право
власності на вказану земельну ділянку
було видано на ім'я ОСОБА_8 на підставі
рішення Славутської міської ради № 11
від 14 травня 2002 року. У
подальшому ОСОБА_6 успадкував указану
земельну ділянку, що підтверджується
копією свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 23 грудня 2011 року.

Під час проведення приватизації
указаної земельної ділянки не було
погоджено меж земельної ділянки, на
місцевості не були перенесені межі
земельної ділянки, виділеної ОСОБА_8, та
не були закріплені межовими знаками.

Звертаючись до суду з указаним позовом
позивачі указували на те, що межі
земельних ділянок № № АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 накладаються одна на одну, у
зв'язку із чим просили визнати
недійсним п. 27 рішення Славутської
міської ради від 14 травня 2002 року № 11
в частині затвердження матеріалів
приватизації земель приватного
сектору ОСОБА_10 на земельну ділянку 1009
кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та визнати
недійсним державний акт на право
приватної власності на землю, виданий
ОСОБА_8 від 29 травня 2002 року,
що стало підставою для оформлення
спадкових прав відповідача на спірну
земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З 1 січня 2004 року набрав чинності новий
Цивільний кодекс України.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Строк позовної давності про визнання
недійним пункту рішення міської ради
від 14 травня 2002 року закінчується 14
травня 2005 року, тобто цей строк не сплив
до набрання чинності ЦК України.

Відтак, до цих правовідносини
застосовуються правила нового ЦК щодо
позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена
можливість застосування позовної
давності лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж вирішити питання про
поновлення строку чи застосування
позовної давності, суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право особи або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

За таких підстав, висновок
апеляційного суду про те, що відповідач
має доводити коли позивачі дізнались
про порушення їхніх прав є помилковим
та не ґрунтується на законі.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України
позивач вправі отримати судовий захист
у разі визнання поважними причин
пропуску строку позовної давності. При
цьому висновок про поновлення строку
позовної давності чи застосування
позовної давності має бути відображено
у мотивувальній частині судового
рішення

Таким чином, вирішуючи позов, поданий з
пропуском строку позовної давності,
суду насамперед необхідно встановити з
дотриманням положень
ст. ст. 212-214 ЦПК України
початок перебігу строку позовної
давності, причини його пропуску,
наявність причин для його поновлення
та для захисту порушеного права.

У порушення зазначених вимог закону
апеляційний суд не визначився та у
рішенні не зазначив коли саме позивачі
дізнався або повинні були дізнатися
про порушення своїх прав, та дійшов
передчасного висновку про можливість
задоволення позову, без вирішення
питання про строк позовної давності,
про застосування якого відповідачем
подано заяву.

З огляду на викладене рішення
апеляційного суду не можна вважати
законним та обґрунтованим, воно
підлягає скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:А.О.
Лесько С.Ф. Хопта М.Є. Червинська В.А.
Черненко