АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8096/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шаповалова І.С. Доповідач -
Каратаєва Л.О.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_5,
який діє в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_7, третя особа відділ
Держземагенства у м. Павлограді про
визначення права користування 1/2
частиною земельної ділянки та виділ її
в натурі, -

в с т а н
о в и л а:

05 серпня 2014 року
Павлоградським міськрайонним судом
Дніпропетровської області ухвалено
рішення про задоволення позову ОСОБА_5,
який діє в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_7, третя особа відділ
Держземагенства у м. Павлоград про
визначення права користування 1/2
частиною земельної ділянки та виділ її
в натурі.

Визнано за ОСОБА_6 право
користування ? частиною земельної
ділянки, розташованої за адресою
АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_6 у користування ?
частину земельної ділянки,
розташованої за адресою АДРЕСА_1, яка
складає 1016,00 кв.м., відповідно до
Варіанту №1 порядку користування
земельної ділянки, визначеного у
висновку №2948-13 судової
земельно-технічної експертизи та
вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
котрим суд виконав всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, прийняте на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
при прийнятті рішення суд вирішує,
зокрема, питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та якими доказами це
підтверджується, чи є інші фактичні
дані, що мають значення для вирішення
справи та докази, що їх підтверджують.

Вказані вимоги ЦПК України суд першої
інстанції не врахував.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції ї ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неправильне
застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачка є власницею ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом виданим 24.03.2011
року Першою Павлоградською державною
нотаріальною конторою за № р1-1091,
згідно якого їй належить ? частина
вказаного домоволодіння після смерті
батька ОСОБА_8 та рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
від 08.06.2011 року, згідно якого за ОСОБА_6
визнано право власності на спадкове
майно після смерті її матері - ОСОБА_9 на
? частину житлового будинку по
АДРЕСА_1.(а.с.9,10).

За відповідачем ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, посвідченого 24.02.2011 року
Першою Павлоградською державною
нотаріальною конторою зареєстровано
право власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.(а.с.120,121).

Власником 1/4 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про право на спадщину від
27.02.2014 р. (а.с.122).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції послався на положення
ст..377 ЦК та ст..120 ЗК, якими передбачено
перехід права власності або
користування земельною ділянкою до
осіб які набули право власності на
нерухоме майно.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції, так як згідно з
вимогами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК
України у разі набуття права власності
на жилий будинок, будівлю або споруду,
що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. Якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

У разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду
кількома особами право на земельну
ділянку визначається пропорційно до
часток осіб у праві власності жилого
будинку, будівлі або споруди.

З огляду на те, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК
України бере до уваги цю угоду під час
вирішення спорів як між ними самими,
так і за участю осіб, які пізніше
придбали відповідну частку в спільній
власності на землю або на жилий будинок
і для яких зазначена угода також є
обов'язковою.

Суд може не визнати угоду про
порядок користування земельною
ділянкою, коли дійде висновку, що угода
ущемляє законні права когось зі
співвласників, позбавляє його
можливості належно користуватися
своєю частиною будинку, фактично
виключає його з числа користувачів
спільної земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним нормам (п. 21 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року N 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ").

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції у порушення ст. ст. 213 - 214 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув;
доводів сторін належним чином не
перевірив; не встановив та не зазначив
у рішенні дійсного розміру спірної
земельної ділянки, які господарські
споруди та будівлі на ній розташовані;
не встановив чи існувала між колишніми
співвласниками угода про порядок
користування земельною ділянкою, не
з'ясував, яка площа земельних ділянок
виділялася кожному з них, чи
погоджувалися нові співвласники з цією
угодою, чи дотримувалися її належним
чином, і не зазначив, чи були правові
підстави не брати цю угоду до уваги при
вирішенні справи.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на роз'яснення, що
містяться у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року N 7 "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ", відповідно
до яких у резолютивній частині рішення
про встановлення порядку користування
земельною ділянкою суд повинен вказати
розміри й межі тих ділянок, які має
використовувати кожна зі сторін, і тих,
які виділено для спільного
користування, а також зазначити, як
мають сторони проходити до будинку,
будівель, споруд та на вулицю.

У порушення таких вимог суд у
резолютивній частині рішення
обмежився лише зазначенням загального
розміру земельної ділянки, яка була
виділена позивачки.

Також судом першої інстанції не
враховано, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
(ст.. 125 ЗК України).

Державні акти про право власності
або право постійного користування на
земельну ділянку є документами, що
посвідчують відповідне право і
видаються на підставі рішень Кабінету
Міністрів України, обласних, районних,
Київської і Севастопольської міських,
селищних, сільських рад, Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, обласної,
районної, Київської і Севастопольської
міських державних адміністрацій.

За відсутності рішення органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність або в користування
юридична особа або фізична особа не має
права використовувати земельну
ділянку державної або комунальної
форми власності.

Під час розгляду справи в суді
першої інстанції позивачем не надано
правовстановлюючого документу, який
встановлює (або встановлював) право
користування спірною земельною
ділянкою, що взагалі унеможливлює
розгляд питання про користування на
виділ в натурі земельної ділянки.

За вказаних обставин, колегія
суддів вважає, що рішення суду не
відповідає вимогам ст.. 213, 214 ЦПК, через
невірне застосування норм
матеріального права, що є підставою для
його скасування, відповідно до вимог
ст. 309 ЦПК та відмови у задоволенні
позовних вимог через відсутність
рішення органу виконавчої влади або
місцевого самоврядування про надання
земельної ділянки у власність або в
користування, що є необхідною умовою
для звернення до суду з позовом про
визнання право користування та виділ
земельної ділянки в натурі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 05 серпня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6 до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа відділ
Держземагенства у м. Павлограді про
визначення права користування 1/2
частиною земельної ділянки та виділ її
в натурі відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді
Л.О.Каратаєва

С.П.Козлов

М.Л.Прозорова