Справа №295/2736/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2014 року
м. Житомир

БОГУНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЖИТОМИРА В
СКЛАДІ:

Головуючого
- судді Чішман Л.М.

З участю
секретаря Українця Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім»єю чоловіка та жінки без шлюб,
встановлення права власності та поділ
майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

13.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом, в якому просила встановити
факт проживання однією сім»єю, як
чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_2 в
період з грудня 1994 року до 09 грудня 1999
року та визнати за нею право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 придбану
14.12.1998 року під час проживання однією
сім»єю без реєстрації шлюбу.

В судовому засіданні позивач позов
підтримала, просила задовольнити з
підстав викладених в позовні заяві.
Пояснила, що ОСОБА_2 постійного місця
роботи на території України не мав,
їздив на заробітки в Росію. В цей час
позивач проживала разом з матір»ю,
займалась побутом, вихованням спільної
дитини, вела домашне господарство. Під
час перебування в Україні відповідач
приїздив та проживав з нею, надавав
кошти, разом вони купували меблі,
побутову-техніку, робили ремонт,
відвідували її родичів та родичів
відповідача.

Відповідач та його представник позовні
вимоги не визнали просили відмовити в
задоволенні позову письмові
заперечення приєднані до матеріалів
справи. Представник відповідача та
відповідач пояснили, що відповідач мав
постійне місце роботи в Росії, що
підтверджується змістом трудової
книжки, де працював з 1994 р. по 2009 рік,
приїздив в Україну раз у три місяці на
вихідні, на 1,5- 2 неділі, лише 3-4 рази, під
час перебування в Україні приходив
відвідувати спільну з позивачкою
дитину, зазначив, що сторони спільного
господарства не вели, не проживали
однією сім»єю, однак під час відвідин
сина, надавав кошти на його утримання,
залишався ночувати з позивачкою,
оскільки мав чоловічу потребу у
стосунках з жінкою. Не заперечував тих
фактів, що обвінчався з позивачкою,
оскільки розраховував з нею в
подальшому спільно проживати; що
позивачка разом з дитиною приїздила до
його матері.

Свідок ОСОБА_3 яка є рідною сестрою
позивача пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
після вінчання проживали то у матері
позивача, то у матері відповідача.
ОСОБА_2 їздив на заробітки, приїздив раз
у пів року, раз у три місяці, на дві
неділі, бувало на місяць. ОСОБА_1 їздила
до відповідача в Росію, була там
протягом двох місяців, сторони
неодноразово приходили в гості в її
родину.

Свідок ОСОБА_11. яка є родичкою позивача
пояснила, що неодноразово бувала в
будинку матері позивача, в будинку був
хазяїн - ОСОБА_2, свідок бачила як
останній рубав дрова, допомагав на
городі. ОСОБА_1 проживали після
вінчання у батьків позивача, пізніше у
батьків відповідача.

Свідок ОСОБА_4, яка є матір»ю позивача
зазначила, що з 1994 року сторони
проживали разом, в 1995 році обвінчалися,
весілля робила мати відповідача, після
народження дитини сторони проживали у
неї, потім у матері відповідача.
Відповідач коли приїздив до України
допомагав її та її доньці по
господарству, садив та копав картоплю.
Пояснила, що вона разом з ОСОБА_2 їздила
у с.Довбиш продавати вирощену худобу, в
неї і досі зберігаються речі
відповідача. В свою чергу її донька
їздила допомагати матері ОСОБА_2, яка
допомагала їм продуктами харчування.
ЇЇ донька їздила до відповідача в
Росію та проживала там протягом
чотирьох місяців. Зазначила, що дала
кошти на придбання квартири в розмірі
1700 дол. США. ( кошти отримані від
продажу вирощеної худоби, та отримані
від продажу будівельних матеріалів ).

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є
однокласниками відповідача пояснили,
що ОСОБА_2 з 1990 року працював у Росії,
приїздив до України раз у три- чотири
місяці.

Вислухавши позивача, відповідача та
його представника, свідків, дослідивши
матеріали справи, оглянувши фотокартки
на яких зображені позивач та
відповідач та їх спільні діти в
присутності родичів з обох сторін, суд
приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 24 січня 1995 року
вчинено обряд вінчання між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом
про вінчання( а.с. 13).

Зі змісту свідоцтва про народження
вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась
ОСОБА_9, матір»ю якої є ОСОБА_1, батько
ОСОБА_2( а.с. 6).

14 грудня 1998 року укладено договір
купівлі продажу за яким ОСОБА_2 набув
право власності на квартиру АДРЕСА_1 (
а.с. 10).

09.12.1999 року Виконавчим комітетом
Тетерівської сільської ради
Червоноармійського району
Житомирської області було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1

В шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3
народився син ОСОБА_10( а.с. 7).

Рішенням Богунського районного суду
м.Житомира 02 липня 2012 року розірвано
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с. 5).

Зі змісту трудової книжки ОСОБА_2 та
довідки від 04.08.2014 року вбачається, що у
період з 30.03.19990 р. по 27.12.1995 року та у
період з 30.12.1995 року по 01.02.2000 року
відповідач мав місце роботи у місці
Санкт-Петербург Російської Федерації.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім`єю
чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно з п. 7 Постанови №
5 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення», суд вправі
розглядати справи про встановлення
родинних відносин, коли цей факт
безпосередньо породжує юридичні
наслідки. В даному випадку
встановлення факту проживання однією
сім`єю чоловіка та жінки, а саме те, що
ОСОБА_1 постійно проживала однією
сім`єю з ОСОБА_2 з грудня 1994 року до
09.12.2012 року, необхідно для реалізації
майнових прав позивачки.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України(у редакції, яка була
чинною на момент спірних
правовідносин) майно нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік, у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини і навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 69
СК України, дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до роз'яснень, що
містяться в п.12 постанови Пленуму ВС
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» від
12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону
«Про власність», відповідних норм ЦК
Української РСР та з урахуванням п.5
постанови Пленуму Верховного Суду «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
від 22.12.95 №20. Правила стст.22, 28, 29 КпШС в
цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч.1 ст.17 закону «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача та його представника про
те, що позивач разом з відповідачем не
мала спільних доходів, посилаючись на
те, що позивач офіційно не працювала,
оскільки позивач (що не заперечував
відповідач) в період перебування
відповідача в Росії проживала в
будинку матері де разом з матір»ю
утримувала домашню худобу, яку в
подальшому відповідач разом з матір»ю
позивачки продавали та отримували
кошти, крім того, позивач здійснювала
доглядальну роботу за їх спільною
дитиною.

Враховуючи те, що позивач та
відповідач обвінчались в січні 1995 року,
після чого в колі обох родин
відсвяткували весілля, ІНФОРМАЦІЯ_2 у
сторін народилась спільна дитина, з
пояснень як позивача так і відповідача
вбачається, що відповідач працював в
Росії та під час повернення до України
хоча і на не тривалий час проживав з
позивачкою та їх спільною дитиною,
надавав кошти на утримання, сторони
відвідувати разом сімейні свята обох
родин, були пов»язані спільним побутом,
мали взаємні права та обов»язки щодо
утримання, виховання дитини, вели
спільне господарство, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
вимог про встановлення факту
проживання однією сім»єю як чоловіка
та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
починаючи з січня 1995 року, оскільки
чітких посилань на більш ранній період
проживання однією сім»єю суду не
надано. Вирішуючи спір про поділ майна,
суд дійшов висновку, що квартира
АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, в
якому має бути визнано за кожною зі
сторін право власності на зазначене
майно в рівних частках - по 1/2 його
частині без їх поділу в натурі.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 234, 256 ЦПК
України, ст.ст. 3,7, 60, 61, 69, 70,74 СК України,
ст.ст. 357, 358, 364 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім»єю без
реєстрації шлюбу з січня 1995 року по
09.12.1999 року з ОСОБА_1.

Визнати спільним сумісним майном
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Провести поділ спільного майна
подружжя визнавши право власності по ?
частині квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
2500,00 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Житомирської
області через Богунський районний суд
міста Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя

Л.М.Чішман