АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3715/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев С. С. Доповідач - Гайдук
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського,
Єлізаренко І.А.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2
стягнення заборгованості за
кредитними договорами, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», треті особи -
товариство з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове агентство «Верус», приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
захист прав споживачів, визнання
кредитних договорів та договору
застави недійсними, захист права
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(далі за текстом Банк) звернулось до
суду з позовом про стягнення з ТОВ «УФА
«Верус» та ОСОБА_2 заборгованості за
кредитними договорами. В обґрунтування
заявлених вимог позивач посилався на
те, що між ним та ОСОБА_2 були укладені
кредитні договори № KRKRAN20150010 від 10
квітня 2007 року та № SAMDN7832 від 10
квітня 2007 року, за умовами яких, позивач
надав, а відповідач отримав у кредит
грошові кошти. Зобов'язання
відповідача за кредитними договорами,
забезпечені порукою на підставі
договору поруки, укладеного між
позивачем та іншим відповідачем. Свої
зобов'язання за кредитним договором
відповідач належним чином не виконав, у
зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість, яку відповідачі
добровільно не погашають, тому банк,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
визнати дійсним кредитний договір
№KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року; стягнути
з ОСОБА_2 у рахунок погашення
заборгованості за договором № KRKRAN20150010
від 10 квітня 2007 року - 806128,27 грн. та за
договором № SAMDN7832 від 10 квітня 2007
року - 24314,84 грн. та солідарно з ТОВ «УФА
«Верус», ОСОБА_2 у рахунок погашення
заборгованості за вказаними
кредитними договорами 400 грн., а також
покласти на ОСОБА_2 судові витрати по
справі (т.1 а.с. 2-5, 47, 204-206).

У травні 2013 року ОСОБА_2 подав зустрічну
позовну заяву, в якій заперечуючи проти
заявлених до нього вимог, просив
визнати недійсним укладені між ним та
Банком кредитні договори № KRKRAN20150010 від
10 квітня 2007 року та № SAMDN7832 від 10
квітня 2007 року, а також вважаючи, що
вони укладені з порушеннями вимог
чинного законодавства, а їх умови є
несправедливими й такими, що не
відповідають вимогам Закону України
«Про захист прав споживачів», а також
просив визнати недійсним укладений між
сторонами договір застави рухомого
майна (т.1 а.с. 130-135).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
було задоволено.

Визнано кредитний договір № KRKRAN20150010
від 10 квітня 2007 року дійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № SAMDN7832 від 10
квітня 2007 року у розмірі 25314,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № KRKRAN20150010 від 10
квітня 2007 року у розмірі 100892,15 доларів
США, що за курсом 7,99 відповідно до
службового розпорядження НБУ складає
806128,27 грн.

Стягнуто з ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_2
солідарно на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» у рахунок повернення
заборгованості за кредитним договором
№ KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року - 200,00
грн., та у рахунок повернення
заборгованості за кредитним договором
№ KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року - 200 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 - відмовлено. Вирішено питання
судових витрат (т. 1 а.с. 224-227).

Додатковим рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
06 травня 2014 року було зазначено з яких
сум складається загальний розмір
стягнутої заборгованості за кожним
кредитним договором (т.2 а.с. 23-24).

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування ухваленого судового
рішення з прийняттям нового про
відмову у задоволенні позовних вимог
Банку та задоволення його зустрічного
позову (т.2 а.с. 233-236).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг і
заявлених вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10
квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір № KRKRAN20150010
за умовами якого Банк надав кредит у
сумі 26891,09 дол. США, а ОСОБА_2
зобов'язався повернути отриманий
кредит і сплатити відсотки у
встановленому договорі розмірі та
строки, що підтверджується особливими
умовами договору застави, що був
нотаріально посвідченим 11 квітня 2007
року (а.с. 14-15, 16 зв -19).

На виконання умов кредитного договору
№ KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року ОСОБА_2
отримав від Банку 26891,09 дол. США, що
підтверджується копією заяви про
видачу готівки № 1 від 11 квітня 2007 року
та перерахуванням цих коштів до ТОВ
Автоприват на оплату вартості
автомобіля за договором
купівлі-продажу автомобіля від 28.03.2007
року між ТОВ Автоприват та ОСОБА_2 (т.1
а.с. 53 т.2 а.с.134-138).

У забезпечення зобов'язань за спірним
кредитним договором між Банком та
ОСОБА_2 було укладено договір застави
автомобіля від 11 квітня 2007 року, в якому
сторонами була досягнута згода з усіх
істотних умов договору та, крім іншого,
зазначено, що договір застави
укладений в забезпечення умов
кредитного договору № KRKRAN20150010 від 10
квітня 2007 року із зазначенням у
п.п.34.1-34.4 особливих умов кредитного
договору та договору застави. Договір
застави було посвідчено нотаріально та
обставини стосовно його підписання
ОСОБА_2 не заперечував (т.1 а.с.16зв-19).

Підставою недійсності правочину,
відповідно до ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначені умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені між ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнута згода. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 218
ЦК України, якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Так, факт отримання ОСОБА_2 коштів за
кредитним договором № KRKRAN20150010 від 10
квітня 2007 року для купівлі автомобіля
було встановлено у суді першої
інстанції та ним не заперечувався,
також ОСОБА_2 здійснювались платежі за
тілом кредиту та процентами (т.1 а.с.213-217,
т.2 а.с.90-117). В наступному 11 квітня 2011
року ОСОБА_2 надав Банку довіреність на
повне розпорядження придбаним у кредит
автомобілем (т.1 а.с.137), який було
продано, а отримані від продажу
автомобіля кошти були зараховані на
погашення кредиту ( т.2 а.с.117).

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про визнання кредитного
договору дійсним, а у задоволенні вимог
ОСОБА_2 про визнання кредитного
договору недійсним, оскільки він його
не підписував, тому договір є
нікчемним, а відповідно є недійсним і
договір застави, відмовив правильно.
Наведені доводи апеляційної скарги ці
висновки суду не спростовують.

Внаслідок неналежного виконання
ОСОБА_2 умов кредитного договору
станом на 25 жовтня 2013 року виникла
заборгованість у розмірі 100892,15 дол. США,
(або 806128,27 грн. за курсом НБУ на дату
розрахунку), яка складається
простроченої заборгованості за
кредитом - 21849,00 дол. США; поточної
заборгованість по тілу кредиту - 3006,71
дол. США; простроченої заборгованості
по відсоткам - 31670, 20 дол. США; поточної
заборгованості по відсоткам - 15,98 дол.
США; заборгованості по пені - 44350,26 дол.
США (т. 1 а.с. 217).

Крім того, між Банком та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір №
SAMDN7832 від 10 квітня 2007 року у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку із сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % річних на суму залишку з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки (т.1 а.с. 16).

Заборгованість ОСОБА_2 за цим договором
станом на 25 жовтня 2013 року склала 25314,84
грн. та включає заборгованість за
кредитом - 5027,17 грн.; заборгованість за
процентами - 18844,11 грн.; штраф - 1443,56 грн.

12 січня 2009 року між відповідачем ТОВ
«Українське фінансове агентство
«Верус» та Банком був укладений
договір поруки № 467, за умовами якого
ТОВ «Українське фінансове агентство
«Верус» зобов'язалось відповідати
перед Банком за виконання ОСОБА_2 своїх
обов'язків за кредитними договорами №
KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року та №
SAMDN7832 від 19 квітня 2007 року, що
підтверджується копіями зазначеного
договору та додатку до нього (а.с. 12-13).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а при
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

В силу ст. 554 ЦК України у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Таким чином, суд першої інстанції,
керуючись ст.ст. 526, 554, 1054 ЦК України,
дійшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог про
солідарне стягнення з відповідачів на
користь позивача заборгованості за
кредитними договорами.

У позичальника не виникало питань з
приводу оскаржуваних ним договорів з
початку отримання кредитних коштів,
тобто з квітня 2007 року, по день подання
ним зустрічного позову. Близько року
він виконував взяті на себе
зобов'язання за кредитними договорами
щодо повернення отриманих коштів та
відсотків за користування ними, після
чого перестав платити Банку у зв'язку
із кризою, що вбачається з розрахунків
заборгованості та його пояснень в
судовому засіданні (т. 1 а.с. 207- 217, т.2
а.с.90-129).

Таким чином, доводи ОСОБА_2, що умови
укладених договорів порушують його
права як позичальника або є
несправедливими з огляду на положення
ст. 18 "Про захист прав споживачів", чи
суперечать нормам ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не доведено відсутність вільного
волевиявлення сторін та
невідповідність їх внутрішній волі
умовам правочинів, враховуючи
отримання позичальником грошової суми
кредиту в повному обсязі і її
використання на власні потреби; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином, є
необґрунтованими.

Судом першої інстанції дана цим
обставинам належна правова оцінка, а
тому враховуючи викладене, колегія
суддів погоджується з висновками
місцевого суду стосовно існування між
сторонами правовідносин з приводу
надання кредитних коштів, оскільки
вони достатньо мотивовані,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та ґрунтуються на
матеріалах справи.

Разом з цим, суд першої інстанції не
врахував, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь
позивача слід стягнути пеню за один
рік, передуючий зверненню Банку до суду
із заявою про уточнення позову (а.с. 204),
що згідно розрахунку, наданого
останнім, становить 15832,88 дол. США, або
126504,71 грн. за курсом НБУ на дату
розрахунку

Приймаючи до уваги викладене, судова
колегія приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні в частині стягнутої з
відповідача пені. В іншій частині
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, а підстав для його скасування
немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року
змінити в частині стягнення з ОСОБА_2
пені за кредитним договором № KRKRAN20150010
від 10 квітня 2007 року, зменшивши її
розмір до 126504,71 грн. та виклавши даний
абзац резолютивної частини судового
рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№ KRKRAN20150010 від 10 квітня 2007 року у
розмірі 72374,77 доларів США (або 578274,41 грн.
за курсом НБУ), яка складається
заборгованості по тілу кредиту - 24855,71
дол. США (або 198597,12 грн. за курсом НБУ);
заборгованості по відсоткам - 31686,18 дол.
США (або 253172,58 грн. за курсом НБУ);
заборгованості по пені - 15832,88 дол. США
(або 126504,71 грн. за курсом НБУ).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: