Провадження № 2/127/4389/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14.10.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді Бойко В.
М.,

за участю секретаря Музики А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ТОВ "Оспром" про стягнення
коштів за договором позики суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з
вимогами стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Оспром»,
адреса: м. Вінниця, вул. Привокзальна 40,
р/р3551 в АКБ «Транс банк» м. Києва
МФО 300089, свідоцтво ПДВ 01854487, номер
платника ПДВ 89, номер
заборгованість за договором позики з
врахуванням індексу інфляції та 3%
річних від простроченої суми в розмірі
1 599 254 грн.

Позовні вимоги аргументовані тим, що 28
січня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ
«Оспром» в особі генерального
директора ОСОБА_2, було укладено
договір позики на суму 159 000 грн., яку
позивач, згідно п. 2 зазначеного
договору, зобов'язується внести в касу
позичальника протягом чотирьох
банківських днів з дати укладання
договору. Передбачена можливість
внесення коштів частинами.
Позичальник - відповідач по справі ТОВ
«Оспром» в особі директора, гарантував
повне повернення коштів не пізніше як
через три місяці від дати отримання
позики. На виконання умов договору
позики, згідно квитанцій №9 від 28.01.2009р.
позивачем в касу ТОВ «Оспром» внесено 49
700 грн., по квитанції №12 від 29.01.2009 року -
49 500 грн., по квитанції №13 від 30.-01.2009
року 39 800 грн., по квитанції №15 від 03.02.2009
року. 20 000 грн. (з цієї суми 30.04.2012 року
ОСОБА_2 повернув позивачу 20 000 грн.)

05 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ
«Оспром» в особі генерального
директора ОСОБА_2, було укладено два
договори позики на суму 159 000 грн.
кожний. Загальна сума 318 000 грн.
Передбачено термін повернення не
пізніше як через три місяці від дати
отримання позики.

Згідно квитанції №18 від 05.02.2009 року
позивачем в касу внесено 49 000 грн., по
квитанції №21 від 05.02.2009 року - 49 500 грн.,
по квитанції №22 від 09.02.2009 року - 49 700
грн., по квитанції №24 від 10.02.2009 року -19
800 грн. Квитанції виписані на суму 168 000
грн. Хоча в договорах було зазначено, що
позивач повинен внести кошти в касу
підприємства, не завжди ця умова
договору виконувалась.

Позивач стверджує, що відповідно до
договору від 05.02.2009 року ОСОБА_2 були
виписані квитанції на суму 168 000 грн., та
на суму 150 000 грн. квитанцій позивачу не
видано. Про те, що кошти згідно
договорів від 05.02.2009 року були повністю
внесені в касу підприємства свідчить
той факт, що жодних претензій по
невиконанню договору ОСОБА_2 позивачу
не пред'явив, згідно наявних квитанцій
сума внесена в касу більша ніж
передбачено одним із договорів від
05.02.2009року, а також, той факт, що в
подальшому укладалися аналогічні
договори позики між тими ж сторонами та
на тих же умовах.

17 лютого 2009 року укладено договір
позики на суму 212 000 грн. Згідно
квитанції №31 від 17.02.2009 року позивачем
в касу ТОВ «Оспром» внесено 49 700 грн.,
квитанції №34 від 18.02.2009 року - 49 500 грн.,
квитанції №35 від 19.02.2009 року - 49 900 грн.,
квитанції №37 від 20.02.2009 року - 42 900 грн.,
квитанції №38 від 23.02.2009 року - 20 000 грн.

Передбачено термін повернення не
пізніше як через три місяці від дати
отримання позики.

Позивач вказує, що 30 березня 2009 року
укладено договір позики на суму 150 000
грн.

Згідно квитанції №81 від 30.03.2009 р.
позивачем в касу ТОВ «Оспром» внесено
49 700 грн., квитанції №86 від 31.03.2009 року - 40
000 грн., квитанції №89 від 02.04.2009 року - 30
000 грн., квитанції №94 від 03.04.2009 року - 30
300 грн. Передбачено термін повернення
не пізніше як через один рік від дати
отримання позики. 22 червня 2009 року
укладено два договори позики на суму 50
000 грн. кожний. ОСОБА_2 позивачу видано
дві квитанції під № 207 від 23.06.2009 року на
суму 25 000 грн. кожна, також видано дві
квитанції під №209 від 24.06.2009 року на
суму 25 000 грн. кожна, на загальну суму 100
000 грн.

Позивач вказує, що 25 червня 2009 року
укладено два договори позики на суму 50
000 грн. кожний та стверджує, що ним
особисто ОСОБА_2 була передана сума в
розмірі 100 000 грн. В обмін на отримані
кошти ОСОБА_2 квитанції не видав, однак
і претензій про невиконання укладеного
договору не заявляв. Передбачено
термін повернення не пізніше як через
один рік від дати отримання позики.
Таким чином протягом січня-червня 2009
року позивачем ОСОБА_2 було передано
кошти в сумі 1 189 000 грн. Всупереч
передбаченим в договорах термінам,
ОСОБА_2 кошти позивачу не повернув,
хоча наявність боргу не заперечував,
обіцяв, що в найближчі терміни
розрахується повністю. 30.04.2012 року
після неодноразових вимог
необхідності повернення боргу, ОСОБА_2
особисто передав 20 000 грн., по договору
позики від 28.01.2009 року, про що на
оригіналі договору та на квитанції від
03.02.2009 року зроблена відмітка.
24.09.2013року позивач на адресу
відповідача направив заяву з
проханням повернути кошти. ОСОБА_2
пообіцяв, що найближчим часом
розрахується по всім борговим
зобов'язанням перед позивачем. Однак,
починаючи з січня 2014 року він припинив
будь-які контакти на телефонні дзвінки
не відповідав, уникає зустрічей.

Представник позивача в заяві від
14.10.2014р. зменшила позовні вимоги та
просила суд визнати поважними причини
пропущення позовної давності та
поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду за захистом прав, оскільки він
пропущений з поважних причин, а саме з
дати коли стало відомо про дане
порушення. Винести рішення, яким
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оспром», адреса: м.
Вінниця, вул. Привокзальна. 40 р/р
3551 в АКБ «Транс банк» м. Києва МФО
300089, свідоцтво ПДВ 01854487, номер платника
ПДВ 89, номер
заборгованість за договором позики в
розмірі 860 000 грн., заборгованість
індексу інфляції -199 270 грн. та 3% річних
від простроченої суми 119 940,08 грн.
стягнути судові витрати в розмірі 3654
грн. судового збору за подачу позовної
заяви 121, 80 судового збору за заяву про
забезпечення.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав в повному
обсязі.

Представник відповідача проти
визнання позову заперечував, та просив
суд в задоволенні позову відмовити в
зв'язку з пропуском позивачем строку
позовної давності для звернення до
суду, та зазначив що дійсно позивачем
були передані кошти відповідачу
відповідно до договорів позики у
розмірі 880 000, 00 грн., ( що також
підтверджується актом ДПА у
Вінницькій обл. від 14.05.2010р. про
результати планової виїзної перевірки
ТОВ «Оспром» з питань дотримання
податкового законодавства за період з
01.01.2008р. по 31.12.2009р. ( а. с.102-105)), проте
позивач протягом п'яти років не
звертався до відповідача з вимогою про
повернення коштів. ( а. с. 93-95)

Судом по справі встановлені наступні
юридичні факти та відповідні їм
правовідносини:

Судом встановлено, що протягом 28.01.2009
року - 22.06 2009 року між ОСОБА_1 та
відповідачем були укладені договори
позики, а саме 28.01.2009р., 05.02.2009р.,
17.02.2009р., 30.03.2009р., 30.04.2009р. 22.06.2009р.,
25.06.2009р., ( а. с .6, 9, 12, 15, 17, 19, 22, )

відповідно до вказаних договорів
ОСОБА_1 внесено до каси відповідача
готівкові кошти, різними сумами, на
загальну суму 880 000,00 грн., що
підтверджується відповідними
квитанціями ( а. с. 7, 8, 11, 13-14, 16, 18, 21, 76,)

Згідно із листом позивача до
відповідача від 24.09.2013р. вказано про
необхідність повернення відповідачем
коштів у розмірі 1 189 000грн. ( а. с. 24)

Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди,
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Згідно із ст. 526 ЦК України -
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту, або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України - боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Згідно із ст. 610 ЦК України - порушення
зобов'язання є його невиконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Згідно ч. 1ст. 612 ЦК України - боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України,
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
на вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за
весь час прострочення, а також 3 % від
простроченої суми.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України
встановлено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов,
може бути надана розписка
позичальника.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, оцінивши допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, суд приходить до
висновку, що позов необґрунтований та
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного:

Згідно п.4 вищезазначених договорів
позики укладених між сторонами спору
від 28.01.2009р., 05.02.2009р., 17.02.2009р.,
позичальник гарантував повернення
позикодавцеві кожної наданої суми
позики не пізніше, як через три місяці
від дати отримання суми позики, згідно
п.4 вказаних вище договорів позики від
30.03.2009р., 30.04.2009р., 22.06.2009р., 25.06.2009р.,
позичальник гарантував повернення
позикодавцеві кожної наданої суми
позики не пізніше, як через один рік
від дати отримання суми позики.

Ст. 257 ЦК України визначено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами то право
кредитора вважається порушеним з
моменту недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу
(видачі суми позики), а відтак і початок
перебігу позовної давності за кожний
черговий платіж починається з моменту
порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи те, що
погашення суми позики повинно
здійснюватись не пізніше трьох років
після отримання кожної суми позики, то
початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Суд погоджується з доводами
відповідача щодо того, що позивачем
пропущено строк для звернення до суду з
даним позовом, оскільки сума позики
мала б фактично бути повернута з
моменту недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
саме не пізніше 28.01.2012р. враховуючи те,
що 28.01.2009 року

ОСОБА_1 вніс перший платіж у розмірі
49700 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України -
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі є, підставою для відмови в позові.

Суд звертає увагу, що в процесі
розгляду даної справи сторонам
роз'яснювалось положення ст. 60 ЦПК
України, якою встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі проте, позивачем не
надано суду жодного доказу про те, що
він звертався до відповідача з вимогою
про повернення коштів за договором
позики в межах строку позовної
давності, доводи позивача про те, що
відповідач повернув йому 20 000 грн.
ґрунтуються лише на припущеннях,
жодних інших доказів, в обґрунтування
зазначеного не надано.

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача на його користь
заборгованості по вказаних договорах
позики з індексу інфляції у розмірі 199
270 грн. та 3% річних від простроченої
суми у розмірі 119 940,08 грн, суд дійшов
висновку, що дані вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки є похідними від
вимоги про повернення основної
заборгованості за зазначеними вище
договорами позики, в задоволенні якої
відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 256, 257, 261, 526, 527, 530, 610, 1046, 1047, 1049, ЦК
України,. ст.ст.15, 81, 88, 209- 215, ЦПК України,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ
"Оспром" про стягнення коштів за
договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: