У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та визнання
права власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Жданівського
міського суду Донецької області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 23 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що 08
грудня 2011 року між нею та ОСОБА_5
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом Жданівської
державної нотаріальної контори
Донецької області Маркевич Н.А. за
реєстровим № 1951 за 30 тис. грн.

Згідно з усною домовленістю ОСОБА_5
взяв на себе зобов'язання довічно
повністю утримувати її, забезпечувати
продуктами харчування, одягом,
доглядом, необхідною допомогою і
зберегти у її безкоштовному довічному
користуванні вказану квартиру.

Однак відразу після укладення договору
та оформлення права власності на
квартиру відповідач перестав надавати
їй будь-яку допомогу. Вважала, що вона
укладала договір довічного утримання,
помилялася щодо правової природи
договору, тому просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири та визнати за нею право
власності на квартиру.

Рішенням Жданівського міського суду
Донецької області від 14 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 23 квітня 2014 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
загальною площею 68,8 кв. м, у тому числі
житлової - 41,5 кв. м, зазначену на плані
літерою Ѕ «А», з надвірними будівлями
до неї: сарай ј «Б», убиральня «Д», кухня
ј «В», гараж «Ж», сарай «3», сарай «Л»,
сарай «К», огорожа 1, укладений 08 грудня
2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і
посвідчений державним нотаріусом
Жданівської державної нотаріальної
контори Маркевич Н.А. за реєстровим №
1951.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,8
кв. м, у тому числі житлової - 41,5 кв. м,
зазначену на плані літерою Ѕ «А», з
надвірними будівлями до неї: сарай ј
«Б», убиральня «Д», кухня ј «В», гараж
«Ж», сарай «3», сарай «Л», сарай «К»,
огорожа 1.

Додатковим рішенням Жданівського
міського суду Донецької області від 19
березня 2014 року вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що 25 листопада 2008
року ОСОБА_4 склала на ім'я ОСОБА_5
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Жданівської державної
нотаріальної контори Донецької
області Маркевич Н.А., згідно з
яким усе належне їй майно вона заповіла
ОСОБА_5 (а.с. 6).

08 грудня 2011 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5
належну їй квартиру АДРЕСА_1. Договір
посвідчений державним нотаріусом
Жданівської державної нотаріальної
контори Донецької області
Маркевич Н.А. за реєстровим № 1951. Згідно
з договором купівлі-продажу
інвентаризаційна оцінка частини
будинку склала 60 311 грн, продаж вчинено
за 30 тис. грн (а.с. 7).

Оскільки позивачка є одинокою особою,
1923 року народження, інвалідом першої
групи, погано пересувається, погано чує
та бачить, у зв'язку з хворобою ніг
договір купівлі-продажу був
посвідчений вдома у позивачки.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві) а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» вбачається, що правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією із сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Суди обґрунтовано задовольнили позов
відповідно до вимог ст. 229 ЦК України,
оскільки при укладенні оскарженого
договору купівлі-продажу позивачка
внаслідок похилого віку,
непрацездатності, потреби у
матеріальній і фізичній допомозі
помилялася щодо змісту і суті договору,
вважаючи його договором довічного
утримання.

Доводи ОСОБА_5 про те, що до укладення
угоди він передав позивачці кошти і про
це була складена розписка, не
підтверджені доказами, розписки судам
не надано.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків судів не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жданівського міського суду
Донецької області від 14 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 23 квітня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А.,
Євтушенко О.І.