Провадження №2/263/2115/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2014 року Жовтневий районний суд
міста Маріуполя Донецької області у
складі головуючого судді Турченка О.В.,
при секретарі Тихій О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду у місті Маріуполі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
вселення та визначення порядку
користуванням житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, в якому зазначив, що 23 серпня
2001 року він уклав шлюб із
відповідачкою. 13.03.2002 року на спільні
грошові кошти вони придбали будинок
АДРЕСА_1. Оскільки будинок знаходився у
непридатному для життя стані, вони
зробили перебудову та прибудували
кімнати. Реконструкція будинку була
проведена без відповідного дозволу.
Будинок знаходиться на приватизованій
земельній ділянці. 02.02.2012 року шлюб з
відповідачкою було розірвано, після
чого позивач продовжував мешкати у
зазначеному будинку. 20.03.2014 року ОСОБА_1
поїхав до сина у м. Почеп, а коли 26.04.2014
року повернувся, то не зміг попасти
додому, оскільки замки в домі були
замінені. Враховуючи, що за позивачем
збережено право на проживання та
користування вказаним житлом, а
відповідачка чинить перешкоди щодо
його реалізації, він змушений
звернутися до суду із вказаним позовом,
в якому просить вселити його у будинок
АДРЕСА_1 та встановити порядок
користування жилими приміщенням у
цьому будинку, а також стягнути з
відповідачки понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_3 підтримали
заявлені вимоги з підстав, викладених у
позові. Додатково зазначили, що сам
будинок після реконструкції залишився
таким же у своїх межах, лише з'явилися
нові добудови. Зазначений в позові
порядок користування встановися між
сторонами ще до розлучення.

У судове засідання відповідачка не
з'явилася, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності, проти
задоволення позову заперечувала.

Представник позивачки ОСОБА_4 позов не
визнала, надала суду заперечення, в
яких зазначила, що будинок АДРЕСА_1 є
самовільною забудовою, яку не введено в
експлуатацію, а тому реєстрація права
власності на нього не здійснена. Не
маючи права власності на вказаний
будинок, не може бути визнано право
користування ним та вселення до нього.
Крім того, позивач, перебуваючи у
вказану будинку, істотно пошкоджував
та руйнував його, спільне володіння або
мешкання з позивачем не можливе в силу
його постійних погроз та пошкодження
майна. У теперішній час будинок є
нежилим, інженерні комунікації в ньому
відключені. Відповідачка є власником
лише земельної ділянки та її
забудовником. У зв'язку із зазначеним
просить суд відмовити у задоволенні
позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд встановив наступні фактичні дані
та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 12.08.2013 року, залишеним в
силі ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 14.10.2013 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання об'єктом права спільної
власності будинку АДРЕСА_1 та
виділення в натурі 69/100 цього будинку
відмовлено.

При цьому судами обох інстанції
встановлено, що весь спірний будинок є
об'єктом самочинного будівництва, а
будівельні роботи в ньому ще не
закінчені.

За приписами ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно п.6 постанови Пленуму ВССУ від 30
березня 2012 року №6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці. Це
майно не є об'єктом права власності,
воно не може бути предметом поділу та
встановлення порядку користування в
судовому порядку; на нього не може бути
звернено стягнення за виконавчими
документами, у тому числі продаж його з
прилюдних торгів.

Окрім того, відповідно до п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 р. №9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» наявність чи відсутність
прописки сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Отже, у задоволенні позовних вимог про
встановлення порядку користування
будинком та вселення до нього
необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про вселення та визначення порядку
користуванням житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя

О.В. Турченко