Справа № 462/3213/13
Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2733/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Піскун А.Й. - представника
Львівської міської ради;

ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Піскун Анни
Йосифівни, представника Львівської
міської ради, на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 27 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року Львівська міська рада
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
(ОКП ЛОР «БТІтаЕО»), у якому просила суд
визнати недійсними з підстав, що
передбачені ст.ст. 203 і 215 ЦК України: 1)
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 86,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1, що складається з
приміщень: „1" площею 16,5 кв.м., „2" площею
38,8 кв.м., „3" площею 2,5 кв.м., „4" площею 2,7
кв.м. і „5" площею 25,5 кв.м. (в подальшому -
„спірні приміщення"), укладений 19.03.2009
року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7; 2) договір
дарування спірних приміщень, укладений
02.09.2009 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6, та 3)
договір купівлі-продажу спірних
приміщень, укладений 28.04.2010 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що 19.03.2009 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 було
укладено договір купівлі-продажу
спірних приміщень, які на праві
власності належали їх продавцю ОСОБА_8
на підставі рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 18.12.2008
року. В подальшому ОСОБА_7 подарував ці
приміщення ОСОБА_6, який (в свою чергу)
продав їх ОСОБА_5 Однак, на момент
укладення договору купівлі-продажу
спірних приміщень від 19.03.2009 року
продавець ОСОБА_8 не був їх власником,
оскільки рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 18.12.2008 року
було встановлено лише факт володіння
ним цими нежитловими приміщеннями,
власниками яких була Львівська міська
рада, яка своєю ухвалою від 05.11.1998 року
№ 81 «Про прийняття у комунальну
власність Львівської міської ради
відомчого житлового фонду» прийняла у
комунальну власність Львівської
міської ради відомчі житлові будинки, в
тому числі - будинок АДРЕСА_1, від
Львівського державного
локомотиворемонтного заводу та
зареєструвала це право комунальної
власності в ОКП ЛОР «БТІтаЕО» 21.08.2000
року.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
вище згаданого позову відмовлено (а.с.
40-45) і представник Львівської міської
ради оскаржив це рішення у
апеляційному порядку.

Апелянт просить оскаржуване рішення
скасувати і ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, покликаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 18.12.2008 року, яким було встановлено
факт володіння ОСОБА_8 на праві
приватної власності спірними
нежитловими приміщеннями та
зобов'язано ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
зареєструвати право власності на ці
приміщення, ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 04.09.2013 року було
скасовано та ухвалено заяву ОСОБА_8 про
встановлення факту володіння спірними
приміщеннями залишити без розгляду.

Висновок суду про те, що позивачем було
обрано невірний спосіб захисту,
оскільки він мав би звернутися до суду
з віндикаційним позовом, вважає
неправильним, необгрунтованим і
передчасним, оскільки даний позов „є
лише першим кроком повернення права
власності законному власнику
нежитлових приміщень" (а.с. 47-48).

Згідно довідок пошти, відповідач
ОСОБА_8 двічі від одержання судових
повісток про виклик його в судові
засідання відмовився (а.с. 63, 74-75).

Судові повістки про виклик в судове
засідання відповідачів ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, надіслані за зареєстрованою у
встановленому законом порядку їх
адресою місця проживання, повернулися
до суду без їх вручення - з довідками
пошти „за закінченням терміну
зберігання", що у відповідності до ч. 5
ст. 74 ЦПК України вважається врученням
судового виклику згаданим
відповідачам належним чином (а.с. 71, 77).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта на підтримання
доводів апеляційної скарги та
заперечення цих доводів зі сторони
представника відповідачки ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" міститься роз'яснення про
те, що правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

У позовній заяві підставами визнання
недійсними усіх трьох договорів, які
були укладеними зі спірними
приміщеннями між відповідачами (від
19.03.2009 року, 02.09.2009 року і 28.04.2010 року),
названо ст. 215 ЦК України.

Хоча позовна заява не містить позовної
вимоги про застосування реституції, як
наслідку недійсності оспорюваних
правочинів, однак містить посилання на
ст. 216 ЦК України, якою передбачено таку
реституцію, як наслідок визнання
недійсним правочину. Крім цього, згідно
роз'яснень, які містяться у п. 7 вище
згаданої постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9, суд
може застосувати з власної ініціативи
реституцію як наслідок недійсності
оспорюваного правочину.

Матеріалами справи стверджується, що
рішенням Залізничного районного суду
міста Львова від 18 грудня 2008 року було
задоволено заяву ОСОБА_8, подану ним в
порядку окремого провадження, та
встановлено факт володіння ним на
праві приватної власності спірними
нежитловими приміщеннями і зобов'язано
ОКП ЛОР «БТІтаЕО» зареєструвати право
власності на ці спірні приміщення (а.с.
20).

19.03.2009 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 було
укладено договору купівлі-продажу
спірних нежитлових приміщень, який
було посвідчено приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстровим № 1030 (а.с. 7).

У пункті 8 вище згаданої постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 міститься роз'яснення
про те, що відповідно до частини першої
статті 215 ЦК підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) на момент вчинення
правочину вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу та іншим
актам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 658 ЦК України встановлено,
що право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 04 вересня 2013 року вище
згадане рішення Залізничного
районного суду міста Львова від 18
грудня 2008 року (на підставі якого за
відповідачем ОСОБА_8 було
зареєстровано право власності на
спірні приміщення) було скасовано і
заяву ОСОБА_8 про встановлення факту
володіння ним на праві приватної
власності цими спірними приміщеннями
залишено без розгляду (а.с, 21-22).

Відтак в судовому порядку порядку було
встановлено, що ОСОБА_8 набув право
власності на спірні приміщення
неправомірно, а тому укладення ним
19.03.2009 року договору купівлі-продажу
цих приміщень з ОСОБА_7 суперечить ч.1
ст. 203 ЦК України і цей договір слід
визнати недійсним з підстав, що
передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України.

З урахуванням вище наведеного
оскаржуване рішення в частині відмови
у задоволенні позовної вимоги про
визнання недійсним Договору
купівлі-продажу спірних приміщень,
укладеного 19.03.2009 року між ОСОБА_8 і
ОСОБА_7, підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення - про задоволення цієї позовної
вимоги.

В той же час, у п. 10 вище згаданої
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 міститься
роз'яснення про те, що норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. При цьому
не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому випадку майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Матеріалами справи стверджується, що
після купівлі 19.03.2009 року спірних
приміщень ОСОБА_7 ним ці приміщення
02.09.2009 року шляхом укладення договору
дарування були відчужені ОСОБА_6 (а.с. 9),
який (у свою чергу) 28.04.2010 року продав їх
по договору купівлі-продажу ОСОБА_5 (а.с.
8), проте позивачем не було наведено
доводів, які б могли бути правовою
підставою для визнання згаданих
договорів недійсними з підстав, що
передбачені ст. 215 ЦК України, а відтак
норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення спірних
приміщень, які були відчужені ОСОБА_5,
як добросовісному набувачу та особі,
яка не була стороною договору
купівлі-продажу від 19.03.2009 року.

Віндикаційний позов позивачем до
відповідачів не подавався.

За вище наведених обставин правові
підстави для скасування оскаржуваного
рішення в іншій його частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст.
303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Піскун Анни
Йосифівни, представника Львівської
міської ради, частково задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 27 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні позовної вимоги
про визнання недійсним Договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 86,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1, укладеного 19.03.2009 року
між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим № 1030, скасувати і в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
згадану позовну вимогу задовольнити.

Визнати недійсним Договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 86,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1, укладений 19.03.2009 року
між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим № 1030.

В решті рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 27 грудня 2013 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: