У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мазур Л.М., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання
договорів дарування недійсними, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 17
червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 5 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 21 січня 2010 року
між ним та відповідачкою були укладені
договори дарування, відповідно до умов
яких він подарував ОСОБА_6 нежитлове
приміщення 4-5 загальною площею 34,7 кв. м,
розташоване по АДРЕСА_2, та трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Позивач з урахуванням уточнених
позовних вимог вважав, що спірні
договори дарування є фіктивними,
оскільки вони були укладені з метою
приховати належне йому на праві
власності майно від кредиторів.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд визнати договір
дарування нежитлового приміщення 4-5
загальною площею 34,7 кв. м,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2,
укладений між ним та ОСОБА_6 21 січня 2010
року, та договір дарування
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
укладений між ним та ОСОБА_6 21 січня 2010
року, фіктивними, скасувати реєстрацію
права власності в БТІ м. Маріуполя на
ім'я відповідачки та повернути в його
власність спірне нерухоме майно.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 червня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 5 серпня 2014 року,
позов ОСОБА_7 задоволено. Договір
дарування нежитлового приміщення 4-5
загальною площею 34,7 кв. м,
розташованого по АДРЕСА_2, укладений
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
від 21 січня 2010 року за реєстровим № 107,
зареєстрований у Маріупольському БТІ
від 4 лютого 2010 року за реєстраційним №
24230781, визнано недійсним. Визнано за
ОСОБА_7 право власності на приміщення
АДРЕСА_2. Договір дарування
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 від 21
січня 2010 року за реєстровим № 105,
зареєстрований у Маріупольському БТІ
від 4 лютого 2010 року за реєстраційним №
5281954, визнано недійсним. Визнано за
ОСОБА_7 право власності на квартиру
АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
із ухваленням нового рішення у справі
про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 27 травня 2008 року між
закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»)
та ОСОБА_7 було укладено договір поруки
№ SМЕ 00113469, відповідно до умов якого
останній взяв на себе зобов'язання
відповідати перед кредитором за
зобов'язаннями ОСОБА_9, які виникають з
умов кредитного договору від 27 травня
2008 року № SМЕ 00113469.

Рішенням Постійно діючого
третейського суду при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» від 18
червня 2009 року № 675-3/09 стягнуто
солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9
заборгованість за кредитним договором
від 27 травня 2008 року № SМЕ
00113469 у розмірі 127 440 грн 60 коп. На
підставі зазначеного рішення було
видано виконавчий лист від 19 січня
2010 року № 6-53/10.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_7
вбачається, що він працевлаштувався в
районі Крайньої Півночі у товаристві з
обмеженою відповідальністю
«Єлітстройкомплект» механіком-водієм
з 1 січня 2010 року по 7 липня 2011 року.
Згідно із проїзними документами,
наданими позивачем ОСОБА_7, 9 січня 2010
року він перебував у дорозі кінцевим
пунктом призначення - м. Маріуполь.

21 січня 2010 року між ОСОБА_7 та його
дочкою ОСОБА_6 були укладені договори
дарування нежитлового приміщення
4-5 загальною площею 34,7 кв. м,
розташованого по АДРЕСА_2, та
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
посвідчені приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 від 21
січня 2010 року за реєстровими № № 105, 107.

Згідно з інформаційними довідками з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно на момент посвідчення
спірних угод дарування зазначені
об'єкти нерухомості під арештом чи
забороною на відчуження не
знаходились.

Відповідно до довідок про склад сім'ї
ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1. За
даною адресою не зареєстрована, не
проживала та не проживає, проте за цією
адресою з 23 лютого 2001 року мешкає
ОСОБА_7 Оплату квартплати та поточних
комунальних послуг квартири після
укладання договорів дарування згідно з
наданими квитанціями проводив ОСОБА_7
та відповідні особисті рахунки
оформлені на його ім'я.

З виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців вбачається, що ОСОБА_7 з 3
квітня 1998 року зареєстрований як
фізична особа - підприємець. Дані про
перебування фізичної особи -
підприємця в процесі припинення
підприємницької діяльності відсутні. У
процесі розгляду справи відповідач не
спростовував факт здійснення ОСОБА_7
підприємницької діяльності після
укладання спірних договорів дарування.

З відповіді Орджонікідзевського ВДВС
Маріупольського МУЮ вбачається, що 2
серпня 2010 року до відділу надійшла
заява ЗАТ «Альфа-Банк» про прийняття
виконавчого листа № 6-53, виданого 19
січня 2010 року Новозаводським районним
судом м. Чернігова, про стягнення
солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7
заборгованості за кредитним договором
у сумі 127 440 грн 60 коп., судових витрат у
розмірі 800 грн, а всього 128 240 грн 60 коп.,
та пені за договором поруки 41 627 грн 33
коп. 4 серпня 2010 року державним
виконавцем винесено постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26
Закону України «Про виконавче
провадження». 1 лютого 2011 року до
відділу повторно надійшла заява ПАТ
«Альфа-Банк» про прийняття зазначеного
виконавчого листа до провадження. 3
лютого 2011 року державним виконавцем
винесено постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження». Із даним
позовом ОСОБА_7 звернувся до суду 24
жовтня 2012 року, тобто після спливу
строку для пред'явлення виконавчого
листа для виконання, передбаченого
Законом України «Про виконавче
провадження».

Встановивши вищезазначені обставини у
справі, застосувавши до спірних
правовідносин положення ст. ст. 234, 717 ЦК
України, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд, дійшов
правильного висновку, що спірні
договори дарування за своєю правовою
природою є фіктивними, оскільки
позивач ОСОБА_7 не мав наміру створити
правові наслідки у вигляді зміни
власника майна, а вчинив договори
дарування майна на ім'я своєї дочки
лише з метою приховання свого майна
перед кредитором ЗАТ «Альфа-Банк». У
свою чергу відповідач ОСОБА_6 від
моменту укладення спірних угод
дарування і по теперішній час не є
підприємцем, справами перукарні,
розташованої у подарованих їй нежилих
приміщеннях, ніколи не цікавилася та не
вчиняла щодо цих приміщень жодних дій,
притаманних власникові. У квартирі ж
відповідач жодного дня не проживав,
поточних комунальних платежів не
здійснював, документів як від квартири,
так і від нежилих приміщень, в
оперативному управлінні не мала. При
цьому з приводу витребування
правовстановлюючих документів від
батька та захисту свого начебто
порушеного права вона нікуди не
зверталася, не порушувала питань з
цього приводу перед компетентними
органами.

Отже, наведене свідчить про
обізнаність відповідача ОСОБА_6 щодо
обставин укладення договорів
дарування, а отже, вказує на наявність
умислу з її боку на їх укладення саме у
такий спосіб, щоб приховати майно
батька ОСОБА_7 від кредиторів.

Такий висновок суду відповідає
фактичним обставинам справи та наявним
у справі доказам, а також повністю
узгоджується з правовою позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові від 24 вересня 2014 року, у
справі № 6-116цс14.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи є необґрунтованими й
правильність висновків судів не
спростовують, тому судові рішення слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 5 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Л.М. Мазур А.О. Леванчук А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий

Судді: