Справа № 147/804/13-ц Провадження №
22-ц/772/2343/2014Головуючий в суді першої
інстанції Волошин І. А.Категорія
27Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючого: Берегового О. Ю.,

суддів: Панасюка О. С., Іванюка М. В.,

при секретарі: Богацькій О. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» на рішення
Тростянецького районного суду
Вінницької області від 18 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановила:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк ПриватБанк
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості та
судових витрат, зазначивши, що 28.03.2006
року між сторонами був укладений
кредитний договір б/н згідно з умовами
якого, позивач надав відповідачу
кредит на суму 9900,00грн., у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00 %
на рік на суму залишку заборгованості,
а відповідач зобов'язався повертати
кредит згідно графіку погашення суми
кредиту та сплачувати щомісячно
відсотки за користування кредитом.

Однак, відповідач не додержувався
належного виконання умов зазначеного
договору, в силу чого його загальна
заборгованість перед позивачем станом
на 29.03.2013 року становить 34841,21 грн. Крім
того позивач просив стягнути з
відповідача судові витрати в сумі 348,41
грн.

Рішенням Тростянецького районного
суду Вінницької області від 18 грудня 2013
року в задоволені позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило
зазначене рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обгрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з на ступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон ним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані (пропуіцення
строку позовної давності, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідно сини випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосу ванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судо чинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослі джені в судовому засіданні.
Умовами обґрунтованості є повне і
всебічне з'ясу вання обставин, що мають
значення для справи, доведеність тих
обставин, які суд вважає встановленими,
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 лютого 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк"
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір
б/н, за яким відповідач отримав кредит у
розмірі 9900,00 грн., у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки, а відповідач збов'язався
повертати кредит згідно графіку
погашення суми кредиту та сплачувати
щомісячно відсотки за користування
кредитом. Взяті на себе зобов'язання
боржник належним чином не виконав.

За розрахунком Банку, станом
на 29.03.2013 року у відповідача виникла
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 34841,21 грн., з яких 9087,16 грн. -
заборгованість за кредитом, 23618,75 грн. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом, штрафи
відповідно до Умов та правил надання
банківських послуг в розмірі 500 грн.
(фіксована частина) та 1635,30 грн.
(процентна складова).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як видно з заяви боржника, 28
лютого 2006 року ОСОБА_2 видана кредитна
картка з кредитним лімітом в сумі 9900,00
грн. Строк дії кредитного ліміту
співпадає зі строком дії кредитної
картки, з базовою ставкою 3 % в місяць з
розрахунку 360 днів у році. В графі
«Термін дії картки», яка заповнюється
банком, запис відсутній (а.с. 11).

Згідно вказаної заяви, боржник
ознайомлений та згоден з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою та
Тарифами банку, які разом із заявою
боржника складають між сторонами
договір про надання банківських
послуг.

Таким чином, 28 лютого 2006 року
між сторонами укладений кредитний
договір у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму
залишку заборгованості, зі строком дії
кредитного ліміту, що відповідає
строку дії картки, який складається з
заяви позичальника, Умов надання
банківських послуг, Правил
користування платіжною карткою та
Тарифами банку.

Відповідно до п. 9.12 Умов та
правил надання банківських послуг, які
є складовою частиною кредитного
договору, договір діє протягом 12
місяців з часу підписання. Якщо
протягом цього строку ні одна із сторін
не повідомить іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк.

Отже, із матеріалів
справи видно, що сторони встановили як
строк дії договору, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів.

При виконанні обов'язкових
вказівок суду касаційної інстанції,
викладених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 червня 2014 року, у
відповідача витребовувалась пам'ятка
клієнта, яка відповідно до примітки до
п. 3.5 Умов є невід'ємною частиною
договору саме у разі оформлення та
видачі картки за кредитною схемою,
однак вона апеляційному суду не надана
за її відсутності.

Разом з тим, сторонами не надано
доказів, які б підтверджували термін
дії кредитної картки, за допомогою якої
здійснювались платежі за кредитною
схемою.

Копія витягу з електронної бази
даних «Мультикаса», в якому зазначено
номер картки та строк її дії до « 03.13»,
що за твердженням представника
позивача стосуються укладеного 28.02.2006
року з ОСОБА_2 договору, колегією суддів
не приймається до уваги, оскільки
виходячи з положень ст ст. 57, 60 ЦПК
України, він, як доказ не є належним та
допустимим, так як не має будь-яких
реквізитів належності вказаних у ньому
даних саме договору, укладеного з
відповідачкою.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову за
наступних підстав.

Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно ч. 3 ст.
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом першої
інстанції, відповідач ОСОБА_2 починаючи
з 16.05.2006 року, дня відкриття рахунку та
до 16.12.2008 року користувалась карткою,
отримала кошти та сплачувала платежі
відповідно до умов договору, що
підтверджується випискою про рух
коштів /а.с. 53-62/, після чого припинила
погашення заборгованості.

Разом з тим, з вимогою про
стягнення заборгованості ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернувся лише 23.05.2013 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК
України позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом
перебіг загальної і спеціальної
позовної давності починається з дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.
261 ЦК України).

З урахуванням особливостей
конкретних правовідносин початок
перебігу позовної давності пов'язаний
з певними юридичними фактами та їх
оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

За змістом цієї норми,
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.
Повернення заборгованості за
кредитним договором включає в себе
зобов'язання позичальника здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені заявою позичальника,
та щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення порядку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, початок
позовної давності для стягнення
нарахованих платежів утвореної
відповідачем заборгованості необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Вказана правова позиція
викладена в правовому висновку
Верховного Суду України у справі № 6-116
цс 13 по спору про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що з 16.12.2008 року
ОСОБА_2 припинила погашення згідно умов
договору, і з цього часу будь - які
операції по картковому рахунку не
проводились, за винятком нарахування
банком процентів за користування
кредитним лімітом та штрафів, колегія
суддів вважає, що у ПАТ КБ "ПриватБанк"
виникло право на звернення з позовом до
суду про стягнення заборгованості за
договором 31.01.2009 року. Надалі право
кредитора вважається порушеним з
моменту недотримання боржником строку
погашення кожного чергового
щомісячного платежу і початок перебігу
позовної давності за кожен черговий
платіж починається з моменту порушення
строку його погашення.

Отже, звернувшись до суду
лише 23.05.2013 року, позивач пропустив
строк позовної давності за усіма
черговими щомісячними платежами, які
повинна була здійснити ОСОБА_2 за
договором кредиту від 28.02.2006 року.

Ст. 266 ЦК України передбачає,
що зі спливом позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність сплила і до додаткової вимоги
(стягнення штрафів).

Тому позов банку про
стягнення штрафів за прострочені
платежі, що мали місце поза межами
позовної давності щодо основної
вимоги, не ґрунтується на вимогах
закону.

Оскільки стороною
відповідача у спорі заявлена вимога
про застосування наслідків спливу
строку позовної давності, враховуючи
відсутність поважних причин, з яких
Банк не звертався до суду з позовом,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду
Вінницької області від 18 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: