Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2148/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Петрова О. Ф.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

30.09.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Белінської І.М., Гайсюка О.В.,

за
участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» про стягнення
завданих збитків за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 12 грудня
2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

30 вересня 2013 року ОСОБА_2, від імені
якого діяла представник - ОСОБА_3,
пред'явив позовом до ПАТ «Державний
ощадний банк України» про стягнення на
його користь відшкодування завданої
майнової шкоди у сумі 39843 грн. 35 коп. та
моральної шкоди в сумі 39000 грн. Позов
обґрунтовано тим, що 1 липня 2008 року між
ОСОБА_2 і ВАТ «Ощадбанк», в особі
контролера-касира ОСОБА_4, укладено
договір на вклад строковий пенсійний
ощадного банку у національній валюті,
за умовами, якого ОСОБА_2 вніс на
депозитний рахунок 20 000 грн. на строк 1
рік 10 днів з відсотковою ставкою 13 %. В
подальшому договір було продовжено до
26 липня 2010 року із зміною процентної
ставки за депозитом до 19%, а згодом до 27
січня 2012 року із тією ж процентною
ставкою. Станом на 14 лютого 2012 року
сума виплати за вкладом мала становити
31 490 грн. У лютому 2012 року позивач
звернувся до відповідача з метою
пролонгації договору та дізнався, що
відносно працівників Приютівського
безбалансового відділення філії
Олександрійського відділення №3070 ПАТ
«Державний ощадний банк України»
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушено
кримінальну справу. За його усним
зверненням у видачі банківського
вкладу йому відмовлено через
привласнення коштів зазначеними
особами. На письмове звернення від 1
серпня 2013 року щодо отримання вкладу
відповіді йому не надано. Крім того, він
вважає, що йому завдано збитків у
вигляді упущеної вигоди, а саме доходу,
який би він міг отримати за умови
своєчасного отримання належних йому
коштів та їх розміщення в іншому банку.
За його розрахунком сума упущеної
вигоди становить 8353 грн. 35 коп. Окрім
того йому завдано моральну шкоду яка
полягає у погіршенні стану його
здоров'я, необхідності вжиття
додаткових зусиль для захисту своїх
порушених прав.

Під час розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги в частині
відшкодування майнової шкоди до 79686
грн. 70 коп. мотивуючи їх тим, що він був
введений в оману працівниками банку
щодо порядку укладення договору, а
тому, відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК
України, має право на відшкодування
завданих йому збитків у подвійному
розмірі.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 12 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач, від імені якого діяла ОСОБА_3,
подала апеляційну скаргу в якій
просить скасувати рішення з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та просила ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Зокрема позивач
вказує на те, що суд не надав належної
оцінки записам в ощадній книжці, в тому
числі щодо нарахування процентів, які
підтверджують факт пролонгації
договору депозиту. Суд не дав оцінкти
його доводам про застосування обману з
боку працівників відповідача та
проігнорував норми ст. 230, 1172 ЦК України.

Ухвалою колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду кіровоградської
області від 6 лютого 2014 року апеляційну
скаргу позивача відхилено, а рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 12 грудня
2013 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 червня 2014 року у
апеляційного суду кіровоградської
області від 6 лютого 2014 року в частині
стягнення заборгованості скасовано,
справу у цій частині передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині ухвалу апеляційного
суду від 6 лютого 2014 року залишено без
змін. При цьому суд касаційної
інстанції вказав, що апеляційний суд
вірно встановив факт існування між
сторонами договору правовідносин з
приводу банківського вкладу , проте
дійшов передчасного висновку про
відсутність домовленості про
продовження строку його дії. Крім того
суд не перевірив коли саме відповідач
пред'явив вимоги про повернення вкладу
та виконання цієї вимоги відповідачем.

Позивач та його представник ОСОБА_3
повідомлені про час та місце розгляду
справи, про що свідчать письмові
повідомлення про вручення судових
повісток (а.с. 149, 150), в судове засідання
не з'явилися.

Представник відповідача Леус О.І. в
судовому засіданні заперечила проти
доводів апеляційної скарги, надавши
письмові (а.с. 129 - 134) та усні пояснення.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в оскаржуваній його частині в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що 1 липня 2008 року між
ОСОБА_2 та ВАТ «Ощадбанк» в особі
контролера-касира ТВБВ №3070 /45 ОСОБА_4
укладено договір на вклад строковий
пенсійний ощадного банку у
національній валюті.

Відповідно до п. 1.1 договору
вкладник вносить, а банк приймає на
депозитний рахунок на умовах цього
договору грошові кошти (депозит) в сумі
20000 грн. на строк 1 рік 10 днів. Днем
повернення депозиту є 11 липня 2009 року,
відсоткова ставка за депозитом
встановлено у розмірі 13 % річних.

Згідно п. 2.6. вкладник може
поповнити рахунок додатковими
внесками, сума яких не обмежена.

Відповідно до п. 2.8 договору
після закінчення строку зберігання,
вказаного в п.1.1 договору (1 рік 10 днів),
депозит підлягає перерахуванню на
рахунок вказаний в п.4.1.4 договору, а в
разі відсутності такого рахунку
продовжує зберігатися на рахунку без
подальшого нарахування відсотків до
моменту вилучення вкладником депозиту.

Пунктом п. 2.9 договору визначено,
що після закінчення зберігання
депозиту, договір може бути
пролонгований за згодою сторін, про що
вкладник повідомляє Банк за 5 робочих
днів до спливу строку, зазначеного у
п.1.1 договору. Пролонгація договору
оформлюється шляхом підписання
додаткової угоди, яка є його
невід'ємною частиною.

Згідно записів у ощадній
книжки на ім'я ОСОБА_2 він вніс в банк 25
000 грн., зокрема 1 липня 2008 року - 20000 грн.
і 6 вересня 2008 року - 5000 грн. Крім того 6
вересня 2009 року він отримав 10000 грн.
Станом на 14 лютого 2012 року сума залишку
за рахунком становила 31490 грн. 04 коп.

Крім того суд встановив, що
примірник договору у банку відсутній,
рахунок на його ім'я не відкривався, але
в ощадну книжку вкладника контролером
вносилися записи про розміри внесків
та нараховані проценти, а на зворотному
боці договору про продовження строку
його дії.

За фактом привласнення чужих
коштів працівниками банку порушено
кримінальну справу.

Після пред'явлення ОСОБА_2
відповідачу оригіналу договору на
вклад строковий пенсійний ощадного
банку від 1 липня 2008 року, ощадної
книжки ф.2с, створена відповідачем
комісія з визначення сум відшкодування
коштів вкладникам банку, керуючись
постановою правління АТ «Ощадбанк» від
26 вересня 2013 року № 660 дійшла висновку
про поновлення залишку депозиту та
суми нарахованих відсотків у сумі 18722
грн. 24 коп. шляхом зарахування на його
вкладний (депозитний) рахунок.

ОСОБА_2 заяву щодо пролонгації
договору до банку не подавав, додаткову
угоду з банком не укладав, а тому банк
відмовив йому у виплаті процентів
після 1 липня 2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позову
про стягнення збитків, суд першої
інстанції виходив із того, що сума
вкладу з нарахованими на неї з 1 липня
2008 року по 11 липня 2009 року процентами
була повернута позивачеві 18 жовтня 2013
року, а проценти з 12 липня 2009 року
позивачеві не нараховувалися, оскільки
строк дії договору не продовжувався,
додаткових договорів до договору
строкового банківського вкладу не
укладалося.

Згідно положень ст.ст. 626, 629 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків, який є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1059 ЦК України
договір банківського вкладу
укладається у письмовій формі.
Письмова форма договору банківського
вкладу вважається додержаною, якщо
внесення грошової суми підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або сертифіката
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту. У разі недодержання письмової
форми договору банківського вкладу цей
договір є нікчемним.

Банк виплачує вкладникові
проценти на суму вкладу в розмірі,
встановленому договором банківського
вкладу (ч. 1 ст. 1061 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що між під час
укладення договору банківського
вкладу від 1 липня 2008 року сторонами по
справі дотримана письмова форма
договору.

Суд дійшов вірного висновку про
те, що відповідач виконав свої
зобов'язання за договором нарахувавши
на суму внесеного позивачем вкладу
проценти у передбаченому договором
розмірі за період 1 липня 2008 року по 11
липня 2009 року та виплативши суму вкладу
і проценти: 6 вересня 2009 року - 10000 грн. та
18 жовтня 2013 року - 18722 грн. 24 коп. (з них
15500 грн. - вклад, 3222 грн. 24 коп. - проценти).
Спір в цій частині між сторонами
відсутній.

Отже на час вирішення справи в
суді першої інстанції зобов'язання
відповідача перед позивачем були
виконані.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
безпідставність вимог позивача про
стягнення процентів на вклад за період
з 12 липня 2009 року по 18 жовтня 2013 року у
зв'язку з наступним.

Виходячи з умов п. 2.8. договору
після закінчення строку зберігання,
вказаного у п. 1.1., тобто після 11
листопада 2009 року, та у зв'язку з
відсутністю у позивача окремого
рахунку (п. 4.1.4.) депозит підлягав
зберіганню на депозитному рахунку без
подальшого нарахування відсотків до
моменту вилучення вкладником.

Умовою подальшого нарахування
процентів на вклад, після 11 липня 2009
року, являлася пролонгація договору за
згодою сторін на умовах, які діятимуть
в банку на момент пролонгації, про що
вкладник повинен повідомити банк за 5
робочих днів до спливу строку,
передбаченого п. 1.1. договору.
Пролонгація мала бути оформлена шляхом
підписання додаткової угоди, яка є його
невідємною частиною (п. 2.9. договору).

Положення п. 2.9. договору щодо
форми додаткової угоди до договору
відповідає вимогам ст.ст. 205, 654, 1059 ЦК
України.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Проте позивач заяву про
пролонгацію договору до банку не
подавав. Додаткових угод з цього
приводу не уклав.

Записи на зворотному боці тексу
договору про його продовження до 27
липня 2012 року, 27 січня 2011 року, до 17
лютого 2013 року зроблені імовірно
працівниками відповідача, що
встановлено звітом про поновлення
вкладу ОСОБА_2 від 18 жовтня 2012 року.

Однак ці записи виконані після
підписів сторін тексту договору від 1
липня 2008 року, виконані пізніше та не
підписані вкладником, тобто позивачем.
У зв'язку з цим та відповідно до норми ч.
2 ст. 207 ЦК України такі додаткові угоди
не можуть вважатися вчиненими у
письмовій формі.

Інші докази укладення відповідних
додаткових угод відсутні.

Виходячи із аналізу змісту ст.ст.
1059, 1064 ЦК України записи у ощадній
книжці не можуть вважатися доказом
укладення додаткових угод до раніше
укладеного договору, а лише
підтверджують факт укладення договору
банківського вкладу, внесення коштів
та їх виплату вкладнику.

Таким чином, оскільки між
сторонами не укладалися додаткові
угоди про пролонгацію договору
депозиту, тому правильним є висновок
суду першої інстанції про відсутність
підстав для стягнення з відповідача
процентів за період з 12 липня 2009 року до
18 жовтня 2012 року.

З цих же підстав не можуть бути
задоволені вимоги щодо стягнення
процентів на вклад за період з 1 серпня
2013 року (звернення позивача із заявою
про повернення вкладу - а.с. 36, 37) до 18
жовтня 2013 року (дати фактичної виплати
вкладу).

Доказів того, що ОСОБА_2 звертався
відповідача з заявами про повернення
йому коштів після 11 липня 2008 року і до 1
серпня 2013 року, а відповідач йому
відмовляв, суду не надано.

Вимог що відповідальності за
невиконання грошових зобов'язань
позивач не пред'являв.

Правильним є також висновок суду
про безпідставність та недоведеність
позовної вимоги про стягнення з
відповідача шкоди у вигляді упущеної
вигоди в сумі 8353 грн. 35 коп., яку б міг
отримати позивач, якби розмістив свій
вклад в іншій установі банку, оскільки
позивачем не надано будь-яких
переконливих і безспірних доказів на
підтвердження обставин, з якими як з
юридичним фактом пов'язувались
матеріально-правові вимоги, не містять
їх і матеріали справи, а обставини, на
які позивач посилалась, не є достатніми
для висновку про наявність
цивільно-правових підстав для
стягнення з відповідача зазначеної
суми упущеної вигоди.

Суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні вимог про застосування
правових наслідків вчинення правочину
під впливом обману згідно з ч. 2 ст. 230 ЦК
України, відповідно до якої сторона,
яка застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Так ч. 1 цієї статті передбачено, що
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Однак такого судового рішення
позивачем не надано, а тому судом
обґрунтовано відмовлено у задоволені
вимоги про стягнення з відповідача
подвійної суми матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що суд
ігнорування судом положення ст. 1172 ЦК
України є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України
юридична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Однак, як вірно встановив суд
першої інстанції, між сторонами
склалася договірні, а не деліктні
правовідносини. Одночасне
застосування норм матеріального права,
які передбачають відповідальність за
порушення договірних зобов'язань та
відповідальності за завдану шкоду може
свідчити про неправильне застосування
норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно і
правильно встановив обставини справи,
вірно визначив правовідносини сторін,
та вирішив спів відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції.

За таких обставин, відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а оскаржуване рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 12 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні вимог про
стягнення збитків залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: