Справа № 645/5988/13-ц
Провадження №
Фрунзенський районний суд м. Харкова у
головуючого судді Федорової О.В.
при секретарі Ляховій І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Харкові
цивільну справу за первісним позовом:
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
та за зустрічним позовом:
Харківської міської ради
про визнання права користування
житловим приміщенням; визнання права
власності на 1/2 частину квартири;
визнання незаконним і скасування
свідоцтва про право власності та
зобов'язання вчинити певні дії ,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним
позовом до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням. Позовні вимоги
мотивовані тим, що між сторонами 11.09.1976
року був укладений шлюб, який був
розірваний 10.03.1987 року, однак після
розірвання шлюбу вони проживали разом
в одній квартирі АДРЕСА_1. Позивач
наголосила, що 19.03.2004 року вона отримала
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме на вищевказану
квартиру. Більше 60 місяців сторони не
проживають разом. Відповідач з
листопада 2007 року у квартирі не
проживає, проте у ній зареєстрований, у
зв'язку з чим позивач вимушена
сплачувати за нього комунальні
Такі обставини на думку позивача
свідчать про порушення її прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у вказаний у
ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 та Харківської
міської ради, про визнання права
користування житловим приміщенням
визнання права власності на 1/2 частину
квартири; визнання незаконним і
скасування свідоцтва про право
власності та зобов'язання виконавчого
комітету Харківської міської ради
оформити нове свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я
співвласників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з
зазначенням у свідоцтві про право
власності по 1/2 частці кожному
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
у період шлюбу із ОСОБА_1 остання у 1986
році стала членом житлово-будівельного
кооперативу «Екран-2». Загальний розмір
паю за спірну квартиру складав 7133
карбованців. 20.01.1986 року ОСОБА_1 був
сплачений перший пайовий внесок до ЖБК
«Екран-2» у сумі 2450 карбованців, з яких,
за твердженням позивача, 2000
карбованців було сплачено за рахунок
його особистих коштів, які він отримав
у дар від свого батька, решта грошових
коштів у сумі 450 карбованців було
сплачено за рахунок спільних
прибутків. Надалі ОСОБА_1 вносила
щомісячно грошові кошти до ЖБК
«Екран-2» в рахунок погашення паю.
Сплата паю була завершена 24.12.1991 року. У
1988 році ОСОБА_1 як члену ЖБК «Екран-2»
була надана спірна квартира. Позивач
стверджує, що з часу укладення шлюбу із
ОСОБА_1 до листопада 2010 року він
постійно перебував у сімейних
відносинах з останньою, та вони
проживали у спірній квартирі однією
сім'єю, мали спільний бюджет, вели
спільне домашнє господарство. За
твердженням позивача, сімейні
відносини між ними були фактично
припинені у листопаді 2010 року, та
сторони домовилися що будуть проживати
окремо, а згодом вирішать питання щодо
розподілу кооперативної квартири на
рівних умовах, оскільки ОСОБА_1 не
заперечувалось, що спірна квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
сторін. Позивач наголосив, що з
листопада 2010 року до цього часу
користування ним спірною квартирою
носить періодичний характер, а саме
один-два рази на місяць, витрати за
оплату комунальних послуг за спірну
квартиру між сторонами розподілені
порівну. Проте, у серпні 2013 року позивач
дізнався, що 19.03.2004 року ОСОБА_1 було
видано свідоцтво про право власності
на спірну квартиру. Такі обставини на
думку позивача свідчать про порушення
його прав та охоронюваних законом
інтересів і є підставою для їх захисту
у вказаний у зустрічному позові спосіб.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_3, яка діє на
підставі довіреності, у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги у
повному обсязі та просили суд
задовольнити позов. Проти зустрічного
позову заперечували та просили суд
відмовити у його задоволенні.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
та його представник ОСОБА_4, який діє на
підставі довіреності, у судовому
засіданні підтримали зустрічний позов
та просили суд задовольнити позов.
Проти задоволення первісного позову
заперечували та просили суд відмовити
Представник відповідача за зустрічним
позовом - Харківської міської ради у
судове засідання не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином.
З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги за
первісним позовом та за зустрічним
позовом, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані учасниками
судового процесу докази, заслухавши
пояснення сторін та їх представників,
допитавши свідків, суд встановив
Судовим розглядом встановлено, що з 11
вересня 1976 року по 10.03.1987 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі
Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 08.05.2014 року у справі №
645/8123/13 в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Комінтернівського відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції, ОСОБА_1
про визнання незаконним та анулювання
актового запису про розірвання шлюбу -
відмовлено. Рішення суду набрало
законної сили. Вказаним рішенням
зокрема встановлено, що наявність
підпису ОСОБА_2 у актовому записі про
розірвання шлюбу № 180 від 10.03.1987 року
Комінтернівського відділу РАЦС м.
Харкова підтверджується висновком
експертизи.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, твердження ОСОБА_2 про те,
що йому стало відомо про розірвання
шлюбу із ОСОБА_1 лише 03.09.2010 року, суд не
приймає до уваги.

На підставі рішення виконкому
Комінтернівської районної Ради
народних депутатів м. Харкова від 04.08.1987
року № 252-2 ОСОБА_1, як члену ЖБК
«Екран-2», виданий ордер № 269 від 05.08.1987
року на квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю у
складі двох осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до довідки ЖК «Екран-2» № 2
від 16.09.2014 року, ОСОБА_1 зареєстрована з
10.03.1988 року та проживає за адресою:
АДРЕСА_1 та є членом ЖК «Екран-2».
Вартість вказаної квартири сплачена
повністю у сумі 7133,00 карбованців (далі -
карб.). Первісний внесок у сумі 2450 карб.
внесений 20.01.1986 року. До 10.03.1987 року
щомісячні платежі не нараховувались.
Нарахування щомісячних платежів
розпочато з 01.08.1987 року (будинок зданий
для заселення). У 1987 році сплачені
платежі за 4 місяця у сумі 67,92 карб. по
16,98 карб. на місяць. З 1988 року до 30.11.1991
року сплачено 815,08 карб. за 48 місяців по
16,98 карб.. Останній внесок здійснений
24.12.1991 року у сумі 3800 карб..

На підставі Рішення виконавчого
комітету Фрунзенської районної ради м.
Харкова від 24.02.2004 року за № 28/29, 19.03.2004
року ОСОБА_1 видане Свідоцтво про право
приватної власності на спірну квартиру
Серії САА № 581551 (а.с. 7).

Відповідно до ст. 22 КпШС України,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Відповідно до п.п. «а» п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9
при розгляді спорів про поділ квартири
між подружжям, яке розлучилося, слід
керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15
Закону «Про власність», п. 43 Примірного
статуту ЖБК і законодавством про шлюб
та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України),
враховуючи таке: пай, внесений
подружжям у ЖБК у період сумісного
проживання за рахунок спільних коштів,
а також за рахунок коштів, подарованих
подружжю або одержаних ним у позичку, а
після повної сплати пайового внеску -
квартира є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах.

Судовим розглядом встановлено, що у
період шлюбу сторонами сплачений пай у
сумі 2450 карб..

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_2 пояснив суду, що
перший внесок за кооперативну квартиру
у розмірі 2450 карб. був сплачений
сторонами у 1986 року, при цьому 2000 карб.
сплачено за рахунок його особистих
коштів, які він отримав у дар від
батьків. Інші платежі, за твердженням
ОСОБА_2, вносилися з грошових коштів,
які були зароблені ним у Росії, де він
отримував значну заробітну плату, у
тому числі сільськогосподарською
продукцією (зерном гречки) по 3 тони за
пів року, та яку в подальшому
реалізовувала ОСОБА_1.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_1 пояснила суду, що дійсно
батьками ОСОБА_2 у 1986 році подружжю
сторін були подаровані грошові кошти в
сумі 2000 карб. на річницю весілля, які
були вкладені ними у перший пайовий
внесок за спірну квартиру. Свідок
наголосила, що усі інші платежі були
внесені нею за власні кошти.

Крім того, свідок не заперечувала того
факту, що ОСОБА_2 дійсно працював у
Росії, звідки привозив
сільськогосподарську продукцію (зерно
гречки), яку вона реалізовувала, проте
наголосила, що за це він їх сплачував
грошові кошти, а отримані кошти від
реалізації гречки ОСОБА_2 витрачав на
власні потреби: купував автомобілі,
радіотехніку, тощо.

Суд критично ставиться до посилання
позивача за зустрічним позовом на те,
що 2000 карб. було сплачено за рахунок
його особистих коштів, які він отримав
у дар від своїх батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК України 1963
року, який діяв на момент виникнення
спірних правовідносин, угоди могли
укладатись усно або в письмовій формі
(простій чи нотаріальній).

Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК України 1963 року за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність.

Частиною 1 статті 244 ЦК України 1963 року
передбачено, що договір дарування на
суму понад 500 карбованців, а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 карбованців повинен бути
нотаріально посвідчений.

Позивачем за зустрічним позовом на
надано суду нотаріально посвідченого
договору дарування вищевказаної суми
грошових коштів, складеного його
батьками. Показання допитаного у
судовому засіданні свідка ОСОБА_5, який
є рідним братом позивача за зустрічним
позовом, про те, що на перший внесок для
слати паю за спірну квартиру грошові
кошти були подаровані особисто ОСОБА_2
його батьками, суд не приймає в якості
допустимого доказу, оскільки нормами
діючого на час виникнення спірних
правовідносин законодавства, була
встановлена форма договору дарування
валютних цінностей на суму понад 50
карбованців, доказів дотримання якої
суду не надано.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у
період сумісного проживання сторонами
сплачений пай у сумі 2450 карб., тобто 34,34 %
від загальної суми паєнагромадження
або його 34/100 частини.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надали аналогічні
пояснення про те, що з 1987 року по 2001 рік
ОСОБА_2 працював у Тульській області
Російської Федерації, де отримував
значну заробітну плату, у тому числі
сільськогосподарською продукцією
(зерном гречки), яку реалізовувала
ОСОБА_1. Свідок ОСОБА_6 особисто чув від
ОСОБА_2 про необхідність погашення
кредиту за квартиру, проте ані свідок
ОСОБА_6, ані свідок ОСОБА_5 не були
безпосередніми свідками сплати ОСОБА_2
паю за спірну квартиру після
розірвання шлюбу із ОСОБА_1 із
зароблених ним грошових коштів. Крім
того, свідок ОСОБА_5 надав пояснення, що
за час роботи ОСОБА_2 у Російській
Федерації, ним було придбано новий
автомобіль, а також побутову техніку.

Враховуючи вказане, після сплати всієї
суми паєнагромадження та набрання
чинності Законом України «Про
власність», подружжя сторін набуло у
спільну сумісну власність частину
спірної квартири розміром 34,34 %. Решту ж
65,66 % квартири слід вважати особистим
майном позивача, оскільки вказана
частина загальної суми
паєнагромадження була внесена ОСОБА_1
після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 за
рахунок її особистих, а не спільних
коштів подружжя.

Таким чином, виходячи з рівності часток
подружжя у спільній сумісній
власності, кожній із сторін при
визнанні права власності на частину у
спірній квартирі належить 17,17 % такої
або 17/100 частин.

З огляду на викладене, суд вважає
необхідним частково задовольнити
позовну вимогу позивача за зустрічним
позовом та визнати за ним право
власності на 17/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу.

Разом з цим, слід зазначити, що
відповідач за первісним позовом
ОСОБА_2, колишній чоловік позивача
ОСОБА_1, як співвласник спірної
квартири, незважаючи на те, що його
частка у квартирі є незначною, має
право на володіння, користування та
розпорядження нею (що включає право на
проживання у квартирі) незважаючи на
факт тривалого фактичного не
проживання у квартирі та втратити
такого не може.

Таким чином, суд вважає позовну вимогу
позивача за первісним позовом про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
безпідставною та не підлягаючою
задоволенню.

Разом з тим, з системного аналізу
вищенаведених норм, та враховуючи
встановлені в ході розгляду обставини,
суд дійшов висновку про задоволення
позовної вимоги позивача за зустрічним
позовом про визнання незаконним і
скасування Свідоцтво про право
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1, Серії САА № 581551, видане 19.03.2004
року виконавчим комітетом
Фрунзенської районної ради м. Харкова
на ім'я ОСОБА_1.

Стосовно позовної вимоги про
зобов'язання виконавчого комітету
Харківської міської ради оформити нове
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на ім'я співвласників
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з зазначенням у
свідоцтві про право власності по 1/2
частці кожному, суд вважає необхідним
зазначити наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державній реєстрації підлягають
виключно заявлені права та їх
обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.
Особливості процедури державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно визначені Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженим Постановою КМУ
від 17 жовтня 2013 року № 868. Згідно з пп. 8)
п. 77 вказаного Порядку документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, зокрема
серед іншого, є рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно.

Відтак рішення суду першої інстанції
про визнання права власності на
нерухоме майно, що набрало законної
сили, є належною правовою підставою для
внесення запису до Державного реєстру
прав про реєстрацію такого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Захист цивільних
прав - це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає
об'єктом захисту порушене, невизнане
або оспорене право чи цивільний
інтерес.

Матеріали справи не містять доказів
порушення, невизнання або оспорювання
прав позивача за зустрічним позовом,
які б стали підставою для звернення
його до суду за захистом свого
цивільного права у вказаний у даній
позовній вимозі спосіб, тому суд вважає
передчасною вказану позовну вимогу, у
зв'язку із чим відмовляє у її
задоволенні.

Що стосується доводів представника
відповідача за зустрічним позовом про
пропуск строку позовної давності
позивачем за зустрічним позовом, а саме
подання даного позову у 2013 році,
незважаючи на реєстрацію права
власності на квартиру за відповідачкою
у 2004 році, то такі висновки
представника не можна вважати
обґрунтованими. Так, відповідно до п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Враховуючи вказане, незважаючи на час
коли було зареєстровано право
власності на квартиру за одним із
подружжя, інший з подружжя, її другий
співвласник вправі звернутись до суду
про визнання за ним права на частку у
квартирі у будь-який час без обмежень
строком позовної давності.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
первісного позову та про часткове
задоволення зустрічного позову.

Питання щодо судових витрат суд
вирішує відповідно до положень ст. 88
ЦПК України. У зв'язку із відмовою в
задоволенні первісного позову судові
витрати, понесені позивачем за
первісним позовом, відносяться на
рахунок позивача.

У зв'язку з частковим задоволенням
зустрічного позову, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Таким
чином, суд вважає за необхідне стягнути
з відповідача за зустрічним позовом
судовий збір в сумі 327,20 грн. (у тому
числі: 212,50 грн. витрат по сплаті
судового збору за майновий позов
пропорційно до розміру задоволених
вимог, та 114,70 грн. - за немайновий позов).

Крім того, суд вважає необхідним
повернути позивачеві за зустрічним
позовом зайво сплачений при подання
зустрічної позовної заяви судовий збір
у сумі 114,70 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Харківської міської ради про визнання
права користування житловим
приміщенням; визнання права власності;
визнання незаконним і скасування
свідоцтва про право власності та
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на 17/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Визнати незаконним і скасувати
Свідоцтво про право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1, Серії
САА № 581551, видане 19.03.2004 року виконавчим
комітетом Фрунзенської районної ради
м. Харкова на ім'я ОСОБА_1.

В решті зустрічного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати по
сплаті судового збору у сумі 327,20 грн..

Зобов'язати Управління Державної
казначейської служби України у
Фрунзенському районі м. Харкова
Харківської області повернути ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 114,70
(сто чотирнадцять гривень сімдесят
копійок), зайво сплачений при подання
зустрічної позовної заяви згідно
квитанції № 198/234 від 29.08.2013 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Фрунзенський
районний суд м. Харкова. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Федорова О.В.