Справа № 375/423/14
Головуючий у І інстанції Литвин
О.В.Провадження № 22-ц/780/4642/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 18
УХВАЛА

Іменем України

01 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних

справах Апеляційного суду Київської
області у складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.,

При секретарі: Микитенко Д.А.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Рокитнянського районного суду
Київської області від 06 червня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором купівлі-продажу автомобіля
та зобов'язання вчинити дії.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у
січні 2013 року він знайшов в інтернеті
на сайті „AUTO.ria.ua" об'яву про продаж
автомобіля „PEUGTOT-407" чорного кольору.

Позивач зазначав, що він зв'язався по
телефону із ОСОБА_2, який повідомив
йому, що цей автомобіль не український
і знаходиться у Данії та пообіцяв його
пригнати. На виконання такої
домовленості та на прохання ОСОБА_2, він
ОСОБА_4, надав останньому 8 000 грн. на
умовах авансу.

Позивач зазначав, що між ним та ОСОБА_2
була домовленість, що останній прижене
йому автомобіль в задовільному стані, а
в разі незадовільного стану він, його
купляти не буде.

Позивач вказував, що після того, як він
побачив пригнаний автомобіль, він
виявився не таким, як описав ОСОБА_2, а
тому останній пообіцяв повернути йому
гроші і з цього приводу написав
розписку, як гарантію повернення
коштів. Однак свої зобов'язання ОСОБА_2
не виконав та не повернув позивачу
аванс в розмірі 8 000 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на
його користь борг в сумі 8 870,57 грн. з
урахуванням 48,00 грн. інфляційних
нарахувань, трьох відсотків річних в
сумі 249,86 грн. та відсотків від суми
боргу на рівні облікової ставки НБУ в
сумі 572,71 грн.

У травні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором
купівлі-продажу автомобіля та
зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
отримав грошові кошти у ОСОБА_3, як
аванс для покриття витрат по доставці
автомобіля з Данії (місто Хаселагер) до
України (смт. Рокитне Київської
області) і що було попередньо узгоджено
з ним.

Позивач ОСОБА_2 зазначав, , що він
розмістив у січні місяці 2013 року у
мережі Інтернет об'яву про продаж
автомобіля "Peugtot-407" чорного кольору, 2008
року випуску, по ціні еквівалентній 15 500
доларів США. При цьому сам цей
автомобіль він не бачив, а лише бачив
його фотографії в інтернеті. Через
деякий час з ним звязався ОСОБА_3 з
метою з'ясування технічного стану
автомобіля та окремих обставин
укладення угоди, на що він відправив на
його електронну адресу 5 фотографій
автомобіля і вони домовилися
зустрітися у м.Миронівка з метою
обговорити всі деталі угоди.

Позивач ОСОБА_2 зазначав, що на момент
зустрічі ОСОБА_3 був ознайомлений з
технічними параметрами автомобіля. В
особистій розмові вони обговорили
умови договору купівлі-продажу і при
цьому ОСОБА_3 передав йому 8 000 грн. в
рахунок часткової оплати вартості
автомобіля, які він мав витратити на
доставку останнього з Данії до України.

Позивач ОСОБА_2 вказував, що вони
досягли згоди з усіх істотних умов
договору купівлі-продажі автомобіля.
Після пригону автомобіля в Україну він
оформив право власності на автомобіль
на імя ОСОБА_3 шляхом отримання
довідки-рахунку в Луцькій фірмі, про що
з ним була попередня домовленість. Коли
він пригнав автомобіль до ОСОБА_3 у
місто Смілу, автомобіль йому не
сподобався і він відмовився його
купляти за попередньо домовлену суму,
та став вимагати повернення переданих
в рахунок авансу грошей в сумі 8000 грн.

Разом з тим, позивач ОСОБА_2, зазначав,
що відмовився повертати гроші,
оскільки витратив останні на поїздку
за автомобілем. Якщо ОСОБА_3В сплатить
йому гроші за автомобіль, то він при
цьому врахує передані йому 8 000 грн.

Позивач ОСОБА_2 просив стягнути з
ОСОБА_3 на свою користь 189 565
грн. в рахунок оплати вартості
автомобіля „PEUGTOT-407" та зобовязати
останнього прийняти автомобіль.

Рішенням Рокитнянського районного
суду Київської області від 06 червня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 8 297.87 грн. в рахунок
заборгованості; 602.02 грн. в рахунок
відшкодування понесених судових
витрат, а всього 8 899,89 грн. В
задоволенні іншої частини вимог позову
ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення
Рокитнянського районного суду
Київської області від 06
червня 2014 року, та ухвалити нове, яким в
задоволенні первісного позову
ОСОБА_3 відмовити, та задовольнити
його зустрічний позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилався
на те, що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушення норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вказвував
на те, що позивач ОСОБА_3 не довів
належними та допустимими доказами ту
обставину, що автомобіль
„PEUGTOT-407" не відповідав встановлених
ним вимогами.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у грудні
2012 року розмістив на інтернет-сайті
„AUTO.ria.ua" оголошення про продаж
легкового автомобіля „PEUGTOT-407", 2008 року
випуску, кузов номер НОМЕР_1, якого
фактично не мав у своєму розпорядженні
і який продавався відповідно до
розміщеного на інтернет-сайті
оголошення його власником у Данії.
Розміщеним оголошенням ОСОБА_2
зацікавився ОСОБА_3, і між сторонами у
січні місяці 2013 року виникла
домовленість, що ОСОБА_2 доставить на
територію України вказаний автомобіль,
при належному його технічному стані, як
це описав ОСОБА_2 (а.с. 47-55).

Сторони домовились, що ОСОБА_3 придбає
його за зазначеною в інтернет-сайті
ціною з оплатою витрат на його доставку
на територію України.

На виконання такої домовленості, за
проханням ОСОБА_2, йому 01.02.2013 року
ОСОБА_3 було передано на умовах авансу,
відповідно до письмової розписки 8 000
грн., які за словами ОСОБА_2 необхідні
були на витрати по доставці автомобіля
на територію України, які він
зобовязався повернути ОСОБА_3 до 18.02.2013
року. (а.с. 4).

Судом встановлено, що імпортером
вказаного автомобіля було ТОВ
АВТО-ГРЕЙС, розташоване в м.Луцьк
Волинської області, але аж ніяк не
ОСОБА_2 Останній без належних на те
повноважень (належним чином
оформленого доручення) придбав у
вказаному товаристві на імя ОСОБА_3
26.02.2013 року спірний автомобіль та
доставив до місця проживання ОСОБА_3

Разом з тим, ОСОБА_4 технічний стан
автомобіля не влаштував, незважаючи, на
те, що ОСОБА_2 обіцяв покращити його.

На вимогу ОСОБА_3 повернути отримані за
розпискою кошти в сумі 8 000 грн ОСОБА_2
відмовився. Власником спірного
автомобіля з 13.06.2013 року і по даний час є
ОСОБА_5. (а.с. 79).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Внесення завдатку як способу
забезпечення виконання зобов'язання
може мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору.

Судом встановлено, що договору
купівлі-продажу автомобіля, який би за
своєю формою та змістом відповідав
вимогам закону, між сторонами у справі
укладено не було, а вони лише
домовилися укласти такий договір у
майбутньому, то передана однією зі
сторін грошова сума є авансом (що
підтвердили у судовому засіданні
сторони), який підлягає поверненню.
Такий висновок суду узгоджується з
правовими Висновками Верховного суду
України, викладених у постановах,
ухвалених за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355
Цивільного процесуального кодексу
України, за перше півріччя 2013 року і,
зокрема, з висновками постанови
судових палат у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України від 13 лютого 2013 року у справі №
6-176цс12).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання
має виконуватися належним чином.

Суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що оскільки відповідач за
первісним позовом відмовляється
добровільно повернути вказану суму
авансу розміром 8 000 грн., вказана сума
заборгованості має бути стягнута з
нього на користь позивача з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення та 3%
річних, як цього вимагає позивач і що
відповідає положенням ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що підстави для стягнення
відповідно до ст. 1048 ЦК України
процентів на рівні облікової ставки
НБУ в сумі 572.71 грн. відсутні

Стаття 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що
підставами виникнення цивільних прав
та обовязків, зокрема, є договори та
інші правочини.

За вимогами ст.ст. 202, 203 ЦК України
правочином є дії однієї, двох чи більше
осіб, спрямовані на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. При цьому законодавець
визначає, що: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка його
вчиняє, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та бути
спрямованим на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 205 ЦК
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обовязків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобовязується
ередати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобовязується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ст. 665 ЦК України предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий продавцем у
майбутньому. Предметом договору
купівлі-продажу можуть бути майнові
права. До договору купівлі-продажу
майнових прав застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не випливає із змісту або характеру цих
прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

З огляду на положення ст. 208 ЦК України,
та з урахуванням вартості автомобіля,
яка була обумовлена сторонами спору, і
яка є значно більшою за розмір двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, правочин купівлі-продажу
автомобіля між сторонами мав бути
укладеним у письмовій формі.

Разом з тим, як видно із встановлених
обставин справи, такі вимоги закону
сторонами спору дотримані не були, а
тому відсутні підстави вважати
укладеним між ними договору
купівлі-продажу автомобіля, на що
посилається позивач за зустрічним
позовом.

Суд першої інстанції, вірно дійшов
висновку про відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки на
даний час легковий автомобіль „PEUGTOT-407",
2008 року випуску, кузов номер НОМЕР_1, має
власника в особі ОСОБА_5, тому відсутні
підстави для задоволення вимоги ОСОБА_2
про стягнення з ОСОБА_3 на його користь
в рахунок оплати за вказаний
автомобіль коштів в сумі 189 565 грн.

Доводи ОСОБА_2, що ним на виконання
попередньої з ОСОБА_3 домовленості було
оформлено довідку-рахунок на імя
останнього не відповідають обставинам
справи, оскільки сам ОСОБА_3 не
уповноважував ОСОБА_2 на придбання для
нього у ТОВ АВТО-ГРЕЙС автомобіля.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308, 313-315, 317,319, ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 06 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: