Справа № 364|738|14-ц Головуючий у І
інстанції Моргун Г.Л.Провадження №
22-ц/780/5423/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

09 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» на рішення Володарського
районного суду Київської області від
31 липня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
захист прав споживача та стягнення
коштів,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У червні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що 04.12.2013 року він уклав з
відповідачем Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» (надалі ТОВ « Лізингова
компанія « Автофінанс») договір
фінансового лізінгу. Предметом
лізінгу є трактор МТЗ 82.1, вартістю 150 000
грн. Вважаючи, що виконав умови
договору, а відповідач у свою чергу
умови лізінгу не виконано. Позивач 15
травня 2014 року звернувся до
відповідача з заявою про розірвання
договору та вимогою про повернення
сплачених ним коштів, але оскільки
відповідач кошти добровільно не
повернув просив стягнути з ТОВ «
Лізингова компанія « Автофінанс» на
його користь сплачені на виконання
договору фінансового лізингу № 009086
від 04.12.2013 року, кошти в розмірі 100 000
грн., неустойку у розмірі 4 500 грн. та 3%
річних у розмірі 476,70 грн., а всього - 104
976,70 грн.

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 31 липня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ТОВ «Лізингова компанія « Автофінанс»
на користь ОСОБА_2 сплачені на
виконання договору фінансового
лізингу кошти в розмірі 100000 (сто тисяч
гривень) грн. В задоволенні решти
позовних вимог позивача відмовлено.

У своїй апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на необґрунтованість
рішення та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів. Не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише з
формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд виходив із
того, що право позивача як
лізингоодержувача було порушено та
його вимоги щодо повернення сплаченого
ним коштів на виконання договору
фінансового лізингу підлягають
задоволенню, а вимоги щодо стягнення
неустойки та 3% річних не можуть бути
задоволені судом, оскільки вимоги
ст.625 ЦК України застосовуються судом
лише за умови, що було порушено
(прострочено) виконання
грошового зобов'язання, тоді як між
сторонами було укладено договір
лізингу , який не є грошовим
зобов'язанням .

Колегія суддів погоджується із такими
висновками, так як вони відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його не виконанням або
виконання з порушенням умов визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Законом України «Про фінансовий
лізинг» визначено фінансовий лізинг як
вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингоодержувач
має право вимагати розірвання договору
лізингу або відмовитися від нього у
передбачених законом та договором
лізингу випадках.

За вимогами ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а)
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; б) платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; в) компенсацію відсотків
за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингоодержувач
має право відмовитися від договору
лізингу в односторонньому порядку,
письмово повідомивши про це
лізингодавця, у разі якщо прострочення
передачі предмета лізингу становить
більше 30 днів, за умови, що договором
лізингу не передбачено іншого строку.

Судом першої інстанції встановлено, що
04 грудня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Автофінанас» та
ОСОБА_2 було укладено договір № 009086
фінансового лізингу ( а.с.3-9). Відповідно
до додатку № 3 до договору
фінансового лізінгу - предметом
договору є трактор марки МТЗ 82.1 в
кількості 1 шт. вартістю , 150 000,00 грн. (
а.с.10). Відповідно до додатку № 1 та
додатку № 2 до договору фінансового
лізінгу (графік сплати першого
лізингового платежу та графік сплати
другого лізингового платежу а.с.11,12) ,
позивачем було проведено оплату ТОВ «
Лізингова компанія « Автофінанас»
двома платежами в сумі 15000,00 грн та 85000,00
грн. ( а.с.13). Всього на суму 100000,00 грн.

Як вбачається в п.4 договору поставка
предмету договору повинна бути
здійснена в строк не пізніше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем авансового
платежу, комісії за організацію та
оформлення договору та комісії за
передачу предмета лізингу, тобто в
строк до 14 травня 2014 року . 15 травня 2014
року позивач направив на адресу ТОВ
«Лізингова компанія « Автофінанас»
вимогу про повернекння сплачених ним
лізингових платежів у зв'язку із
розірванням договору , оскільки ТОВ «
Лізингова компанія « Автофінанас» не
виконує взяті на себе зобов'язання ,
відповідно до договору № 009086
фінансового лізингу від 04.12.2013 року (
а.с.14-15). Такі дії позивача ґрунтуються
на нормах укладеного сторонами
договору та діючого законодавства
України. Зокрема пунктами 1.7, 4.1
Договору лізингу сторонами визначено,
що предмет договору передається в
користування лізингоодержувачу
протягом строку, який становить не
більше 90 робочих днів з моменту сплати
лізиногоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50 %
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення даного
Договору (10 % від вартості предмета
лізингу), комісії за передачу предмету
лізингу (3% від вартості предмета
лізингу). Лізингодавець передає
предмет лізингу Лізингоодержувачу не
пізніше 90 робочих днів з дати отримання
авансового платежу на свій поточний
рахунок, відповідно до умов договору.
Згідно п. 4.8. лізингоодержувач не
сплачує лізингові платежі з моменту
сплати авансового платежу у повному
обсязі до моменту підписання акта
прийому - передачі предмета лізингу.

Представник відповідача в своїх
запереченнях вказував, що ТОВ «
Лізингова компанія « Автофінанас»
зовсім не заперечує проти права
позивача на повернення належних йому
коштів, згідно умов договору. Для цього
позивачу потрібно лише звернутись до
офісу компанії з відповідною заявою та
надати банківські реквізити власного
рахунку відкритого в будь-якій
банківській установі та після чого
буде здійснено відповідне повернення.
Натомість судом встановлено, що
позивач на дане прохання відповідача
неодноразово надавав свої реквізити
відповідачу, що стверджено письмовими
доказами (а.с. 14-15,65-67). Однак на час
розгляду справи кошти відповідачем не
повернуто.

Встановивши вказані обставини справи,
місцевий суд прийшов до вірних
висновків про те, що в даному випадку
право позивача як лізингоодержувача
було порушено та його вимоги щодо
повернення плаченого ним коштів на
виконання договору фінансового
лізингу підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що вимоги позивача щодо стягнення
неустойки та 3% річних не можуть бути
задоволені судом, оскільки вимоги
ст.625 ЦК України застосовуються судом
лише за умови, що було порушено
(прострочено) виконання грошового
зобов'язання, тоді як між сторонами
було укладено договір лізингу , який
не є грошовим зобов'язанням .

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що у нього була відсутня
можливість передати предмет лізингу
позивачу, оскільки на розгляді суду
перебував позов щодо визнання договору
фінансового лізингу № 009086 від 04.12.2013
року недійсним з січня 2014 року по
квітень 2014 року, а також тому, що за цей
період предмет лізингу значно зріс у
ціні.

Доводи відповідача, що станом на 03
квітня 2014 року вартість трактора марки
МТЗ 82.1 збільшилась і
становила 238 000 грн., а лізінгоодержувач
не сплатив відповідні платежі
збільшення вартості, не можуть бути
взяті до уваги, оскільки відповідач не
надав суду належні докази збільшення
ціни трактора марки МТЗ 82.1 , який
заказував лізінгоодержувач, а надав
лише довідку про вартість трактора
Беларус - 82.1, що не є тим трактором, який
замовляв лізингоотримувач.

Також суд не може прийняти до уваги
пояснення відповідача, що в зв'язку з
невиконанням позивачем
(лізингоодержувачем) умов договору у
них була відсутня можливість передати
лізингоодержувачу предмет договору,
оскільки це не відповідає дійсності,
тому що навіть на момент розірвання
договору предмет договору - трактор
марки МТЗ 82.1 взагалі реально був
відсутній у лізингодавця і ніяких
доказів стосовно того, що трактор був у
наявності і готовий до передачі
лізингоотримувачу суду не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції відповідають встановленим в
судовому засіданні обставинам справи і
нормам матеріального та
процесуального права.

Інших доводів, які спростовували б
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення
апеляційна скарга в собі не містить.

При таких обставинах судом першої
інстанції повно і всебічно з'ясовані
всі обставини справи, доказам дана
належна правова оцінка, а постановлене
рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» - відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 31 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: