Справа № 459/3979/13
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко
Провадження № 22-ц/783/1683/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Крайник Н.П.

суддів: Курій
Н.М., Мельничук О.Я.

за секретаря
Данилик І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
Державного підприємства
«Львіввугілля» та ОСОБА_2 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоро'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання задоволено.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь
ОСОБА_2 - 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн.
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь
держави судовий збір в сумі 229 (двісті
двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржили ДП
«Львіввугілля» та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ДП «Львіввугілля»
вказує, що рішення суду є незаконним та
неогрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазаначає, що на момент
встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності були відсутні акти
цивільного законодавства, які б
регулювали сферу даних правовідносин.
Інститут відшкодування моральної
шкоди виник у 1993 році після внесення до
ЦК УРСР ст. 440-1, згідно якої було
передбачено, що особа, якій заподіяна
моральна шкода, має право також і на
відшкодування моральної шкоди, та
прийняття Правил відшкодування
власникам підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом, шкоди заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України №472 від 23.06.1993 року.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Рішення суду також оскаржив ОСОБА_2 В
апеляційній скарзі зазначає, що не
згідний з розміром моральної шкоди, яка
йому присуджена та вважає рішення
незаконним в частині відмови в
задоволенні позовних вимог у розмірі 30
000 грн. Вказує, що внаслідок отриманого
профзахворювання втратив
працездатність на 60%, став інвалідом, що
унеможливлює його працевлаштування на
роботах за його спеціальністю.
Наявність профзахворювання призвела
до вимушених змін у його житті та
втрати нормальних життєвих зв'язків, що
спричиняє моральні страждання.
Зазначає, що розмір моральної шкоди
визначений судом без урахування
роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року,
з подальшими змінами «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди». Просить
рішення змінити в частині стягнення з
ДП «Львіввугілля» на його користь 2550
грн. 00 коп. на відшкодування моральної
шкоди, та ухвалити в цій частині нове,
яким стягнути з ДП «Львіввугілля» на
користь позивача 30 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу ДП
«Львіввугілля» слід відхилити, а
апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід
задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 1966 по 1992 роки
позивач працював в шкідливих умовах
праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля».

За час виконання свої посадових
обов'язків позивач внаслідок
погіршення стану здоров'я неодноразово
звертався за отриманням медичної
допомоги до медичних закладів.

Актом розслідування професійного
захворювання від 01.02.1991 року
встановлено, що професійне
захворювання виникло внаслідок
довготривалої багаторазової дії на
організм шахтного пилу, контакту з
промисловою вібрацією, при
недостатньому виконанні заходів,
направлених на запобігання
профзахворювань.

14.02.1991 року висновком радянської
міжрайонної ЛТЕК позивачу встановлено
третю групу інвалідності та 60 %
нестійкої втрати працездатності (а.с.
18).

19.03.1992 року висновком радянської
міжрайонної ЛТЕК Позивачу встановлено
третю групу інвалідності та 60 %
нестійкої втрати працездатності (а.с.
19).

23.06.1992 року висновком радянською
міжрайонної ЛТЕК Позивачу встановлено
другу групу інвалідності та 80 %
нестійкої втрати працездатності (а.с.
20).

29.06.1994 року висновком Сокальської МСЕК
Позивачу встановлено другу групу
інвалідності та 80 % нестійкої втрати
працездатності (а.с. 21).

04.07.1996 року висновком Сокальської МСЕК
Позивачу вперше встановлено 60 % стійкої
втрати працездатності та ІІІ-ю групу
інвалідності (а.с. 22).

17.06.1998 року висновком Сокальської МСЕК
Позивчу встановлено третю групу
інвалідності та 60 % стійкої втрати
працездатності у звязку із
профзахворюванням (а.с. 23).

15.03.2000 року висновком обласної МСЕК № 3
Позивачу безтерміново встановлено
третю групу інвалідності та 60 % стійкої
втрати працездатності у звязку із
профзахворюванням (а.с. 24).

На цей час спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України "Про охорону праці" та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року,
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

В ході розгляду справи встановлено, що,
виконуючи трудові обов'язки позивач
ОСОБА_2 отримав ушкодження здоров'я, з
приводу чого тривалий час перебував на
лікуванні, що підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

Згідно із п. 1 "Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків"
затверджених постановою КМУ № 472 від
23.06.1993 року, які були чинні на момент
виникнення спірних правовідносин,
власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного виливу небезпечних або
шкідливих умов праці.

Відповідно до п. 11 Правил, у редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, розмір моральної шкоди
не може перевищувати 200
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян незалежно від інших будь-яких
виплат.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
позивачу була завдана шкода здоров»ю
внаслідок його роботи в шкідливих
умовах на шахтах відповідача, протягом
якої він втратив професійну
працездатність і став інвалідом
третьої групи, і що вказані обставини
призвели до втрати позивачем
нормальних життєвих зв»язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, чим йому
заподіяно моральну шкоду, право на
відшкодування якої у позивача виникло
на момент первинного встановлення йому
втрати професійної працездатності
04.07.1996 року і яка відшкодовується в
порядку, визначеному «Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним із виконанням ним
трудових обов»язків», затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року №472 (далі-Правил) у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, відповідно до
п.38 яких, право на отримання
потерпілим виплат на відшкодування
шкоди настає з дня встановлення йому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції,
чинній на момент встановлення
позивачеві вперше стійкої втрати
професійної працездатності), моральна
шкода відшкодовується за заявою
потерпілого про характер моральної
втрати чи висновком медичних органів у
вигляді одноразової грошової виплати
або в іншій матеріальній формі, розмір
якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду. Розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат.

Присуджуючи позивачеві моральне
відшкодування у розмірі 2500 гривень, суд
першої інстанції виходив з того, що
воно не повинно перевищувати його
максимального розміру, визначеного
пунктом 11 Правил, який суд обрахував,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, яка була законодавчо
закріплена на момент виникнення
спірних правовідносин і становила 1 500
000 крб.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає вимогам закону та принципу
розумності й справедливості, якими суд
повинен був керуватись при визначенні
позивачеві моральної шкоди.

Відповідно до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції
при визначенні розміру моральної
шкоди, яка підлягає стягненню з
відповідача в користь позивача, не
врахував, що максимальний розмір
відшкодування моральної шкоди, який не
може перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати (п. 11 Правил),
слід обраховувати, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого на час розгляду справи, а
тому оскаржуване рішення в цій частині
необхідно змінити, збільшивши розмір
присудженої у користь позивача з
відповідача моральної шкоди до 12000
гривень. При цьому, апеляційний суд
враховує характер отриманого
позивачем ушкодження здоров»я,
встановлений йому ступінь стійкої
втрати професійної працездатності (60%)
та інвалідність (3 група), тривалість
роботи позивача в шкідливих умовах та
негативні наслідки для позивача, які
настали у зв»язку з цим, - погіршення
стану здоров»я, що завдає йому
додаткових страждань та вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Доводи апелянта ДП «Львіввугілля» про
те, що станом на 14.02.1991 року
нормативно-правовими актами не
передбачалось поняття моральної шкоди
не заслуговують на увагу, оскільки,
вперше стійка втрата працездатності
встановлена позивачу 04.07.1996 року, коли
спірні відносини регулювались
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків затверджених
постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року,
якими передбачено відшкодування шкоди.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315,
ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля»
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року змінити, збільшивши
розмір присудженого з державного
підприємства «Львіввугілля» у користь
ОСОБА_2 морального відшкодування до 12000
(дванадцяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної
сили з моменту його проголошення, може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :
Крайник Н.П.

Судді:
Курій Н.М.

Мельничук
О.Я.