Справа №473/2526/14-ц 29.09.2014 29.09.2014 29.09.2014
Провадження №22-ц/784/2471/14
Провадження №22-ц/784/2471/2014
Головуючий у першій інстанції Лузан
Доповідач апеляційної інстанції
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та
його представника

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 25 липня 2014
року, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про поділ спільного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_7, про поділ
майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01
червня 1996 року по 26
травня 1999 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

03 березня 2007 року вони повторно уклали
шлюб.

За час спільного проживання у шлюбі
ними було придбано у спільну сумісну
власність житловий будинок АДРЕСА_1,
який зареєстрований на праві власності
за відповідачем на підставі договору
купівлі - продажу від 19 листопада 1997
року.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що між сторонами виник спір з приводу
вказаного нерухомого майна та вони не
можуть поділити зазначене майно
добровільно, позивач просила позов
задовольнити, провести поділ майна
подружжя, визнавши за нею право
власності на ? частку житлового будинку
АДРЕСА_1

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя, в якому
зазначав, що за час спільного
проживання з позивачем у них окрім
спільно набутого майна виникли спільні
зобов'язання по поверненню боргів на
користь третіх осіб, які також
підлягають розподілу між подружжям на
загальних підставах в рівних частках.

Так, 14 червня 2012 року він уклав з ОСОБА_7
договір купівлі -
продажу сільськогосподарської
продукції на загальну суму
367 500 грн. з відстроченням платежу до 25
серпня 2013 року. Вищевказана продукція
була використана для відгодівлі свиней
та худоби, кошти від продажу яких
витрачалися на потреби сім'ї.

В порядку виконання умов даного
договору він сплатив ОСОБА_7
250 000 грн. Решта коштів у розмірі 117 500
грн. була стягнута з нього на користь
продавця відповідно до рішення
Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 26 лютого 2014
року.

Посилаючись на викладене, відповідач
просив розподілити в рівних частках
між ним та позивачем зобов'язання за
вищевказаним рішенням суду.

Також, з метою виконання обумовленого
зобов'язання, відповідач був змушений
продати належні йому транспортні
засоби, кошти від реалізації яких в
розмірі 80 000 грн. він передав ОСОБА_7

За таких підстав та враховуючи, що за
рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 13 березня 2014 року позивач
отримала компенсацію ? частини
вартості транспортних засобів в
розмірі 39 908 грн., відповідач
просив стягнути з ОСОБА_3 40 000 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від
24 червня 2014 року зустрічна позовна
заява ОСОБА_5 об'єднана в одне
провадження з первісним позовом ОСОБА_3
(а.с.52).

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 25 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
поділ спільного майна подружжя
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частку житлового будинку
АДРЕСА_1. Зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судові витрати в розмірі
1 213 грн. 92 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
посилаючись на неправильну оцінку
наявним у справі доказам та невірне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також порушенням
судом норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь
40 000 грн., а також розподілити в рівних
частках (по ? частці за кожним) між ним
та позивачем зобов'язання в сумі 117 500
грн. згідно рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 лютого 2014 року.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
міськрайонний суд виходив з того, що
спірний житловий будинок є спільною
сумісною власністю сторін та їх частки,
як дружини та чоловіка, є рівними.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції виходив з
його недоведеності.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4
Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

Так, відповідно до ст.ст.22,28 КпШС УРСР (в
редакції 1969 року), які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
в частині визначення правового статусу
майна, нажитого подружжям до 01 січня 2004
р., майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

До сімейних відносин, які вже існували
на час спірних правовідносин, норми СК
України застосовуються лише в частині
тих прав і обов'язків, що виникли після
набрання ним чинності. Ці права та
обов'язки визначаються на підставах,
передбачених СК України.

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» - майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом, зокрема, об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, а також ним можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності повинно
беззастережно дотримуватися
подружжям.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01
червня 1996 року по 26 травня 1999 року
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі (а.с.5,6).

03 березня 2007 року шлюб між сторонами
зареєстровано повторно (а.с.7).

Перебуваючи у шлюбі, сторони набули у
спільну сумісну власність житловий
будинок АДРЕСА_1 на підставі біржового
договору купівлі - продажу від
19 листопада 1997 року (а.с. 8).

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 14 лютого 2014 року
вищевказаний договір визнано дійсним
(а.с.9-10).

Рішенням того ж суду від 26 лютого 2014
року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
стягнуто заборгованість за договором
купівлі - продажу
сільськогосподарської продукції від 14
червня 2012 року в розмірі 117 500 грн. (а.с.46).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що зазначені відповідачем
обставини не знайшли свого
підтвердження відповідними доказами, а
договір купівлі - продажу
сільськогосподарської продукції, на
який посилається останній, укладений
за відсутності у письмовій формі згоди
позивача на укладення такого договору.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками міськрайонного суду, а
твердження відповідача про те, що суд
безпідставно не поділив між сторонами
боргове зобов'язання, яке виникло у них
перед третьою особою, колегія суддів
вважає безпідставним.

Як зазначалось вище, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч.1 ст.190 ЦК України має на
увазі окрему річ, сукупність речей, а
також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки.

Договір, укладений одним із подружжя,
створює обов'язки для другого з
подружжя в разі, якщо його укладено в
інтересах сім'ї, а одержане за цим
договором майно фактично використано
на задоволення потреб сім'ї.

Тобто, при поділі майна враховуються
також борги подружжя та правовідносини
за зобов'язаннями, що виникли в
інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Аналогічні висновки викладені у
постанові Верховного Суду України від
19 червня 2013 року, яка прийнята за
результатом перегляду судових рішень з
підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК
України, у справі №6-55цс13, та в силу
імперативних положень ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковими у
правозастосуванні.

Наведене також свідчить про те, що у
справах такої категорії обставинами,
з'ясування яких відповідно до вимог
ст.ст.60, 214 ЦПК України є обов'язковою
умовою при розгляді справи та
ухвалення судового рішення, є цільове
використання отриманих за договором
коштів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
посилання відповідача на те, що кошти
були використані в інтересах сім'ї не
знайшли свого підтвердження належними
та допустимими доказами.

Так, виходячи з положень ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім встановлених ст.61
цього Кодексу випадків. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Втім, матеріали справи не містять
будь-яких документальних підтверджень
факту витрати коштів в інтересах сім'ї.

Більш того, з пояснень позивача
встановлено, що договір
купівлі - продажу, за яким ОСОБА_5
придбав сільськогосподарську
продукцію на загальну суму 367 500 грн.
укладено без її згоди, що свідчить про
те, що така угода укладена не в
інтересах сім'ї.

Отже, враховуючи, що відповідач на
протязі всього часу розгляду справи не
надав до суду жодного доказу на
підтвердження, що договір укладався в
інтересах сім'ї та одержане за ним було
використане на її потреби, колегія
суддів приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не
підлягають, що вірно констатував і суд
першої інстанції..

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції, ухваленого з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права

Рішення суду в частині поділу
житлового будинку сторонами не
оскаржується, а тому відповідно до ст.303
ЦПК України колегією суддів в цій
частині не переглядаєть.

Керуючись ст.ст. 303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від
25 липня 2014 року в оскаржуваній
частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: