Справа № 265/9207/13-ц
Провадження № 2/265/438/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 жовтня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування удаваним, визнання договору
купівлі-продажу недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, треті особи: ОСОБА_3,
Четверта маріупольська державна
нотаріальна контора, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Довіра та гарантія»,
Орджонікідзевський відділ державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки звернувся до
суду із позовом до відповідачки про
визнання угоди дарування удаваною,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним із застосуванням наслідків
недійсності правочину, посилаючись на
те, що позивачка та відповідачка є
сестрами, які після смерті батька
отримали у спадок кожна по 1/2 частці
житлового будинку АДРЕСА_1. В 2006 році
відповідачка запропонувала викупити у
позивачки належну останній 1/2 частки
вказаного будинку. Позивачка на
вказану пропозицію погодилась. На
підставі переліченого відповідачка
написала розписку, за якою
зобов'язалась сплатити позивачці 21 000
доларів США до 31 грудня 2011 року за 1/2
частки вказаного домоволодіння.
Сторони домовились, що поизвачка
оформить довіреність на ОСОБА_3, щоб та
від її імені уклала угоду із відчуження
1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на користь
відповідачки. Однак до теперішнього
часу відповідачка не виконала свій
обов'язок по сплаті 21 000 доларів США,
отримавши у власність спірний будинок.
Вказувала також, що 21 липня 2006 року
ОСОБА_3 був укладений договір
дарування. На підставі переліченого
вважає, що зазначений договір
дарування є удаваним, бо насправді
сторони намагались укласти договір
купівлі-продажу 1/2 частки будинку
АДРЕСА_1. При цьому вважає, що договір
купівлі-продажу, який фактично мав
місце 21 липня 2006 року, треба вважати
недійсним, бо грошові кошти від
відповідачки позивачка не отримувала,
нотаріальна форма договору не була
дотримана та не було виконано вимог ст.
203 ЦК України. На підставі переліченого
представник позивачки просив суд
визнати удаваним договір дарування 1/2
частки будинку АДРЕСА_1 від 21 липня 2006
року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
визнавши договір купівлі-продажу 1/2
вказаного будинку недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
такого правочину.

Позивачка в судове засіданні не
з'явилась, надавши суду заяву з
проханням вирішити вказаний спір за її
відсутності та у присутності її
представника, ОСОБА_4

Представник позивачки, ОСОБА_2, який діє
на підставі довіреності, ОСОБА_4, в
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги повністю підтримав, вказавши, що
ОСОБА_3 є двоюрідною сестрою позивачки,
а відповідачка є її рідною сестрою. Не
заперечував, що сторони домовились
укласти угоду дарування, бо це було
дешевше. Однак вони насправді
переслідували мету укладення договору
купівлі-продажу 1/2 частки будинку
АДРЕСА_1. Оскільки позивачка постійно
мешкає у місті Києві, то вона оформила
довіреність на ОСОБА_3 для укладення
договору дарування із відповідачкою.
Однак перед цим сторони домовились, що
відповідачка сплатить 21 000 доларів США
за вказане нерухоме майно. Однак
відповідачка ухилилась від виконання
своїх обов'язків по сплаті боргу за
розпискою. Згодом позивачка також
дізналась, що відповідачка заклала
вказаний будинок АДРЕСА_1 під заставу
банку. Оскільки угода купівлі-продажу
не була посвідчена нотаріально, гроші
не були передані позивачці
відповідачкою, то така угода не може
бути дійсною, тому просив суд повністю
задовольнити позов.

Представник Четвертої державної
нотаріальної контори міста Маріуполя
до суду не з'явився, надавши суду заяву
з проханням вирішити спір за
відсутності представника вказаної
третьої особи.

ОСОБА_3 надала суду заяву з проханням
вирішити справу за її відсутності,
підтримуючи при цьому заявлені позовні
вимоги ОСОБА_2

Представники Орджонікідзевського ВДВС
Маріупольського МУЮ до суду не
з'явились, надавши суду заяву з
проханням розглядати справу у їх
відсутність, залишаючи вирішення спору
на розсуд суду.

Представники ТОВ «Фінансова компанія
«Довіра та гарантія», будучи належним
чином повідомленими про час та місце
розгляду справи, до суду не з'явились за
невідомих суду причин.

Відповідачка, ОСОБА_2, та її
представник, яка діє на підставі
договору, ОСОБА_5, в судове засідання не
з'явились повторно за невідомих суду
причин, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, від яких при цьмоу не
надійшло суду заяв про розгляд справи у
їх відсутність.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України в
разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній доказів,
постановляючи заочне рішення.

Зі згоди представника позивачки суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

На підставі переліченого, заслухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши письмові докази, суд вважає,
що позов ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного
вмотивування.

Згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно Маріупольського БТІ
вбачається, що ОСОБА_2 була власницею 1/2
частки будинку АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 14
жовтня 2004 року, що також
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину від 14 жовтня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом 4-ї
державної нотаріальної контори міста
Маріуполя, реєстр № 3-695 (а. с. 13, 14).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину від 14 жовтня 2004 року,
посвідченого держаним нотаріусом,
Постновою О. М., реєстр № 3-696,
вбачається, що ОСОБА_1 була власницею
іншої 1/2 частки будинку АДРЕСА_1, що
також підтверджується витягом з
реєстру прав власності на нерухоме
майно Маріупольського БТІ (а. с. 16, 116).

Згідно довіреності від 25 червня 2004
року, посвідченої нотаріально,
вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила
ОСОБА_3 оформити спадкові права
позивачки після смерті її батька, а
також подарувати після цього ОСОБА_2
належну позивачці за спадком частку
будинку АДРЕСА_1 (а. с. 130).

Однак відповідно до розписки від 20
липня 2006 року ОСОБА_2 зобов'язалась
сплатити за 1/2 частку будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_2 21 000 доларів США, що курсом НБУ
складало 106 050 грн. При цьому повну суму
вартості вказаного майна ОСОБА_2
зобов'язалась сплатити в строк до 31
грудня 2011 року (а. с. 8).

За договором дарування від 21 липня 2006
року, посвідченого нотаріусом 4-ї
державної нотаріальної контори міста
Маріуполя, Постновою О. М., ОСОБА_3, яка
діяла на підставі довіреності в
інтересах ОСОБА_1, подарувала ОСОБА_2 1/2
частку будинку АДРЕСА_1. При цьому за
вказаним договором сторони угоди
домовились, що у присутності нотаріуса
відбулась фактична передача
правовстановлюючих документів на
вказане нерухоме майно, що свідчить про
передання зазначеного дарунку
обдарованій особі (а. с. 117-118).

Право власності ОСОБА_2 в цілому на
будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано в
Маріупольському БТІ 24 липня 2006 року,
про що свідчить витяг з реєстру права
власності на нерухоме майно (а. с. 119).

На підставі ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

При цьому за ч. 2 ст. 717 ЦК України
зазначено про те, що договір, який
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

За п. 25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі ст. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним. До
удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

На підставі ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст.
203 ЦК України головним елементом
договору є вільне волевиявлення та
його відповідність внутрішній волі
сторін, які спрямовані на настання
певних наслідків, то основним
юридичним фактом, який підлягає
встановленню за вказаним спором є
дійсна спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування від 21
липня 2006 року та з'ясування питання про
те, чи не укладено цей договір з метою
приховання договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 14 листопада 2012 року за наслідком
розгляду справи № 6-133цс12.

Згідно до ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна
в договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

За ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
укладається в письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару та договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. В разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Згідно до п. 3 Листа Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 вересня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів із
зобов'язань, що виникають із договорів
та інших правочинів» зазначено, що
істотними умовами договору
купівлі-продажу є умови про предмет та
ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка
підлягає сплаті покупцем за одержану
від продавця річ. За загальним правилом
(ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за
договором купівлі-продажу
здійснюється після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Однак сторони можуть відійти
від цього положення, застосувавши
розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК
України). Укладення такого договору між
фізичними особами, наприклад, при
купівлі-продажу житлового будинку,
законом не заборонено. У випадку, якщо
договором купівлі-продажу передбачена
оплата товару через певний час після
його передачі покупцю, покупець
повинен провести оплату в строк,
передбачений договором. Якщо покупець
не виконує свого обов'язку щодо оплати
переданого йому товару в установлений
договором купівлі-продажу строк,
продавець набуває право вимоги такої
оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або
розірвання договору з підстав,
передбачених ст. 651 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від 6
червня 2012 року № 6-46цс12.

За ст. 651 ЦК України договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

У судовому засіданні було встановлено,
що за довіреністю від 25 червня 2004 року
ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 подарувати
ОСОБА_2 належну позивачці частку
будинку АДРЕСА_1, що було виконано
представником позивачки на підставі
укладеного ОСОБА_3 договору дарування
від 21 липня 2006 року.

Однак 20 липня 2006 року, тобто до
укладення зазначеного договору
дарування, між сторонами по справі
виникають інші відносини, з яких
вбачається, що відповідачка
зобов'язується сплатити на користь
позивачки 21 000 доларів США в рахунок
вартості належного останній
нерухомого майна, яке складається з 1/2
частки спірного будинку.

Таким чином суд дійшов переконання, що
на момент укладення договору дарування
21 липня 2006 року дійсна воля сторін
угоди не була направлена на укладення
договору дарування, а була спрямована
на приховання дійною угоди, тобто
договору купівлі-продажу 1/2 частки
будинку АДРЕСА_1.

За відсутності такої істотної умови
договору дарування від 21 липня 2006 року,
передбаченої ст. 717 ЦК України, як
безоплатність передання майна у
власність обдарованої особи, суд
вважає, що договір дарування від 21
липня 2006 року необхідно визнати
удаваним, оскільки його було вчинено
сторонами фактично для приховання
договору купівлі-продажу нерухомого
майна.

Так сторони по справі фактично діяли
при укладенні договору дарування від 21
липня 2006 року для приховання договору
купівлі-продажу, оскільки за розпискою
від 20 липня 2006 року відповідачка
зобов'язалась сплатити позивачці
вартість майна, на яке вона набувала
право власності, в строк до 31 грудня 2011
року.

На підставі переліченого відносини між
сторонами необхідно вирішувати за
правилами, передбаченими для договорів
купівлі-продажу.

Оскільки істотними умовами договору
купівлі-продажу є умови про предмет та
ціну, які були визначені сторонами, які
зазначили, що відбудеться відчуження 1/2
частки будинку АДРЕСА_1 за 21 000 доларів
США, то суд вважає, що усі істотні умови
договору купівлі-продажу в такому
випадку були сторонами дотримані.

При цьому суд не може погодитись із
доводами представника позивачки, що
вказаний договір купівлі-продажу є
недійним, оскільки фактично він був
укладений у письмовій формі та
нотаріально посвідчений через
удаваний договір дарування,
повноваження для укладення якого були
правомірно видані позивачкою ОСОБА_3

Таким чином суд відхиляє посилання
представника ОСОБА_2 на те, що при
фактичному укладенні між сторонами
договору купівлі-продажу 21 липня 2006
року було недотримано нотаріальної
форми такого правочину або інших вимог,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Також суд відхиляє посилання ОСОБА_4 на
ту обставину, що повинна свідчити про
необхідність визнання такого договору
недійсним, як несплата вартості 1/2
частки будинку АДРЕСА_1 відповідачкою
на користь позивачки, оскільки законом
не заборонено при укладенні договору
купівлі-продажу житлового будинку
визначати сторонам строк проведення
оплати повної вартості придбаного
майна.

Суд зазначає, що способом захисту у
такому разі для позивачки може бути
вимога про проведення оплати вартості
майна або про розірвання такого
договору.

Таким чином суд розглядом справи
встановив, що між сторонами насправді
було вчинено договір купівлі-продажу 1/2
частки будинку АДРЕСА_1, та з огляду на
встановлені обставини суд дійшов
висновку, що підстави для визнання його
недійсним відсутні.

З огляду на наведене суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
частковому задоволенню шляхом
визнання договору дарування від 21
липня 2006 року удаваним та визнання, що
фактично між сторонами був укладений
договір купівлі-продажу 1/2 частки
будинку АДРЕСА_1.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідачки підлягає стягненню на
користь позивачки понесені ОСОБА_2
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 344,10 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 224-226
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування удаваним, визнання
договору купівлі-продажу недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, треті особи: ОСОБА_3,
Четверта маріупольська державна
нотаріальна контора, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Довіра та гарантія»,
Орджонікідзевський відділ державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції, -
задовольнити частково.

Визнати удаваним договір дарування 1/2
частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 21
липня 2006 року, укладений між ОСОБА_3,
представником ОСОБА_1, як представником
дарувальника, та ОСОБА_2, як
обдарованою, та посвідчений нотаріусом
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори, реєстр № 3-999.

Визнати, що 21 липня 2006 року було вчинено
договір купівлі-продажу 1/2 частки
житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_3,
представником ОСОБА_1, як представником
продавця, та ОСОБА_2, як покупцем, який
був посвідчений нотаріусом Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори, реєстр № 3-999.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1,
зареєстрованої в АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2, зареєстрованої в
АДРЕСА_2, витрати по сплаті судового
збору в розмірі 344,10 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя Донецької області за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду іншими учасниками процесу
може бути оскаржено у апеляційному
порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення, а
учасниками процесу, що не були присутні
при проголошенні, - протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя