Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року

Рівненський міський суд

Рівненської області

в складі:

головуючого судді -
Діонісьєвої Н.М.

при секретарі -
Пальчевській О.Б.

з участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачка - ОСОБА_2

представника відповідача УМВС України
в Рівненській області - Брагіної О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Рівненській області, Сектору
медичного забезпечення УМВС України в
Рівненській області, третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_5, про

визнання незаконними дій відповідача -
Сектора медичного забезпечення
Управління МВС України в Рівненській
області щодо проведення раптової
перевірки засідання ЛКК 23 грудня 2011
року лікарні (з поліклінікою) при УМВС
України в Рівненській області та щодо
видання розпорядження від 23.11.2011 за №73,
визнання незаконними накази
Управління МВС України в Рівненській
області від 25 січня 2012 року за №80 «Про
застосування дисциплінарного
стягнення» та за №15о/с й скасування їх,
поновлення на посаді, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до Управління МВС України в
Рівненській області, Сектору медичного
забезпечення УМВС України в
Рівненській області, третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_5, у якому
просила: визнати незаконними дії
відповідача - Сектора медичного
забезпечення Управління МВС України в
Рівненській області щодо застосування
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани за наказом УМВС України в
Рівненській області від 08/06.12.2011,
проведення раптової перевірки
засідання ЛКК 23 грудня 2011року лікарні
(з поліклінікою), видачі розпорядження
від 23 грудня 2011 року за №73; визнати
незаконними та скасувати накази
Управління МВС України в Рівненській
області від 25 січня 2012 року за №80 та від
25 січня 2012 року за №15о/с, поновити на
посаді, стягнути заробітну плату за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду у розмірі 15 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що в період з 11
квітня 2000 року

працювала в Управлінні МВС України в
Рівненській області заступником
начальника лікарні (з поліклінікою) по
поліклінічному розділу роботи при УМВС
України в Рівненській області.

Наказом Управління МВС України в
Рівненській області від 08 червня 2011
року за №1378 їй оголошено догану за
невиконання наказу УМВС України в
Рівненській області від 11 січня 2011 року
№16, однак відповідно до п.1.5 Інструкції
про порядок проведення
диспансеризації в
лікувально-профілактичних закладах
МВС України на неї - заступника
начальника лікарні (з поліклінікою) по
поліклінічному розділу не покладалось
безпосереднє керівництво
диспансеризацією, як і не покладалась
організація та контроль за ходом
диспансеризації. Безпосереднє
керівництво диспансеризацією
здійснюється начальником
терапевтичних відділень поліклінік, а
організація та контроль за ходом
диспансеризації здійснюється
начальником поліклініки (начальником
здоров пункту).

Наказом УМВС України в
Рівненській області від 11.01.2011 №16 на
неї за посадою також не покладалося
жодних обов'язків щодо проведення
щорічного профілактичного медичного,
періодичного психіатричного та
обов'язкового наркологічного оглядів
співробітників УМВС України в
Рівненській області. Відтак, вважає, що
наказ Управління МВС України в
Рівненській області від 08 червня 2011
року за №1378 про оголошення їй догани є
безпідставним.

Наказами Управління МВС України в
Рівненській області від 25 січня 2012 року
№80 «Про застосування дисциплінарного
стягнення» її звільнено з роботи за п.3
ч.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для
звільнення слугував акт перевірки,
проведеної за розпорядженням
виконуючого обов'язки завідувача
сектору медичного забезпечення УМВС
ОСОБА_5 від 23 грудня 2011 року за №73. При
цьому, ОСОБА_5 працював на цій посаді
лише три місяці, а до того був її
безпосереднім керівником й протягом
спільної роботи з його сторони не було
жодних зауважень по роботі ЛКК чи
пропозицій по удосконаленню роботи.

Вважає, що дана перевірка
проводилася упереджено й саме з метою
її подальшого звільнення з роботи,
оскільки перевірка проводилася
раптово, про що зазначено в самому акті
перевірки від 23 грудня 2011 року, а
розпорядження про необхідність
перевірки та склад комісії видавалося
в день перевірки. Члени комісії, котрі 23
грудня 2011року перевіряли роботу ЛКК, а
отже експертизу тимчасової
непрацездатності, ніколи не працювали
на ЛКК та не мають категорії з
організації охорони здоров'я. В склад
комісії входила лікар невропатолог
ОСОБА_6, котра перебувала у
підпорядкуванні позивачки. Зазначена в
акті перевірці лікар статистик ОСОБА_7
не була присутня під час проведення
перевірки.

Жодним нормативним актом МОЗ
України не передбачено проведення
раптових перевірок ЛКК без відповідної
на це причини. При цьому, ніхто не має
права втручатися в роботу ЛКК та
впливати певним чином на рішення, котрі
можуть прийняти лише члени лікарської
комісії. Натомість, саме перевіркою
зірвано роботу ЛКК 23.12.2012 року та
позбавлено можливості належним чином
працювати.

Під час перевірки ЛКК ОСОБА_5
особисто забрав амбулаторні картки
хворих повідомивши, що комісія буде
шукати недоліки. Акт вилучення
амбулаторних карток хворих не було
оформлено та не надано жодної розписки
про їх вилучення. Амбулаторні картки
хворих було повернуто лише 27 грудня 2012
року. За таких обставин, комісія ЛКК не
змогла оформити належним чином
протокол засідання ЛКК й зафіксувати
висновки ЛКК в амбулаторних картках та
журналі ЛКК з корекцією та
рекомендаціями щодо лікування.

Залучення в разі необхідності до
роботи ЛКК лікарів поліклініки
погоджено з помічником начальника УМВС
з медичного забезпечення ОСОБА_8 та
тимчасово виконуючим обов'язки
помічника ОСОБА_9. Крім того, Положення
про експертизу тимчасової
непрацездатності, затверджене наказом
МОЗ України від 09.04.2008 №189, не забороняє
залучення інших фахівців до роботи ЛКК
( пункт 5.1.15).

Зауваження по амбулаторних
картках хворих є не суттєві. Зазначені
в акті порушення не відповідають
дійсним обставинам справи та надумані
некомпетентною комісією, котра не мала
правових підстав для втручання в
роботу ЛКК під час проведення
засідання. При цьому, впродовж 11 років
роботи головою ЛКК до неї претензій з
боку керівництва не було.

Окрім того, відповідачами грубо
порушено порядок притягнення до
дисциплінарної відповідальності. Так,
раптова перевірка роботи ЛКК
проводилася за розпорядженням та під
головуванням завідувача СМЗ ОСОБА_5 23
грудня 2012 року й саме цього дня йому
було відомо про виявлені порушення,
однак доповідна записка ОСОБА_5
начальнику УМВС України в Рівненській
області від 20 січня 2012 року надходить
лише 25 січня 2012 року. Саме в день
надходження доповідної записки, тобто
25 січня 2012 року, видаються наказами від
25 січня 2012 року за №80 та за №15о/с, за
якими позивачку звільнено з роботи за
п.3 ст.40 КЗпП України, за підписом
начальника Управління МВС України в
Рівненській області Лазутко В.І.

При цьому, у преамбулі наказу від
25 січня 2012 року за №80 мова йде про
перевірку роботи ЛКК 16 грудня 2011 року, а
в акті перевірки «зафіксовано
порушення начальником лікарні (з
поліклінікою)», однак звільненню
підлягає заступник начальника лікарні.

Однією із причин звільнення з
роботи зазначено порушення вимог
наказу МВС України від 29.01.2004 №851 «Про
порядок звільнення від службових
обов'язків через тимчасову
непрацездатність», однак Листом
Департаменту медичного забезпечення
та реабілітації МВС України №55/1-472 від
16.04.2009 повідомлено сектори медичного
забезпечення УМВС в областях про
припинення його використання в
практичній діяльності.

Відповідачами порушено вимоги
ст.149 КЗпП України, оскільки відсутня
будь-яка шкода (не встановлено факти
безпідставної видачі лікарняних
листів, що призвело до неправомірних
виплат коштів) та залишено поза увагою
попередня робота позивача: наказом
УМВС від 10.12.2009 за №563 її нагороджено
Почесною грамотою УМВС в Рівненській
області за вагомий внесок у розвиток
плідної взаємодії з органами
внутрішніх справ України, а 16 лютого 2011
року атестаційною комісією при
Департаменті медзабезпечення та
реабілітації МВС України вдруге
підтверджена вища категорія з
організації і управління охороною
здоров'я (наказ по ДМЗ та УМВС України
№2 від 16.01.2011). Впродовж 2011 року її
фотопортрет було розміщено на стенді
УМВС «Наша гордість» (наказ УМВС від
10.12.2010 за №1038).

Таким чином, у відповідачів не було
підстав для притягнення до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді звільнення, а неприязні
відносини та упереджене ставлення по
відношенню до позивачки розпочалося 03
листопада 2006 року, коли батько ОСОБА_5 -
ОСОБА_12, без офіційних повноважень та з
метою подальшого звільнення її з
роботи, влаштував раптову перевірку
диспансеризації поліклініки та надав
негативні висновки. Разом з тим, за
висновком проведеного службового
розслідування факти
безвідповідального відношення до
виконання позивачкою своїх службових
обов'язків не знайшли свого
об'єктивного підтвердження.

Як тільки ОСОБА_5 став виконуючим
обов'язки завідувача СМЗ, він без
попередження, більш того, раптово
проводить перевірку диспансеризації 14
листопада 2011 року, як наслідок -
оголошення догани. З актом перевірки
позивачку ніхто не знайомив, а про
догану їй стало відомо 14 грудня 2011року.
Вже 23 грудня 2011 року проводиться
раптова перевірка ЛКК, за результатами
якої відбулося звільнення з роботи за
принизливою статтею.

За вищезазначених обставин, зі сторони
відповідачів їй завдано моральну
шкоду, яка виразилася у незаконному
звільненні за ганебною статтею - п.3 ст.40
КзпП України, чим принижено її ділову
репутацію. Протиправні дії
відповідачів привели до таких
негативних наслідків: сором,
приниження, відчай, душевний біль,
погіршення стану здоров'я; втрата
душевної рівноваги, спокою, постійне
перебування в напрузі, втрата життєвих
перспектив, погіршення відносин з
оточуючими; дискомфортний стан,
викликаний неможливістю продовжувати
активну життєву позицію тощо.

Просила задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні позивачка та
її представник ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги та додатково повідомили
суду, що відповідачем - Управлінням МВС
України в Рівненській області порушено
вимоги ст. 149 КЗпП України, оскільки
письмові пояснення від позивачки
повинен був зажадати власник або
уповноважений ним орган - Лазутко В.І.,
однак цього не було зроблено. При цьому,
накази про звільнення з роботи видані у
день надходження доповідної записки
ОСОБА_5, що є підтвердженням того, що
письмові пояснення від позивачки не
відбиралися.

Підтвердженням упередженого
відношення до позивачки є також
безпідставне заниження ОСОБА_13
розмірів щомісячних премій, належних
їй за період з червня 2012року по січень
2012 року включно. Так, за умови якщо у
червні, липні та серпні 2011року премія
виплачувалася їй в розмірі 35 відсотків
від заробітної плати, то у вересні 2011
року премія ОСОБА_1 виплачена у розмірі
25 відсотків, у жовтні, листопаді та
грудні 2011року всього по 5 відсотків, а у
січні 2012року - премія позивачці взагалі
не нараховувалася та не виплачувалася,
з жодним наказом про зменшення або
позбавлення премії ОСОБА_1 ніхто не
знайомив.

Разом з тим, за розпорядженням
т.в.о. завідувача сектору СМЗ ОСОБА_5 від
13.12.2011 за №72 в грудні місяці 2011 року
збільшено розмір премії її підлеглим, в
тому числі лікарю - невропатологу
ОСОБА_6, котра була залучена як член
комісії по перевірці роботи ЛКК, - з 30
до 35 відсотків, а члену ЛКК
лікарю-хірургу ОСОБА_14 розмір премії
збільшено з 20 до 40 відсотків, тобто на 20
відсотків. Виплата премії у січні
2013року. згідно розпорядження
завідувача СМЗ УМВС ОСОБА_5 від 19.01.2012
№3, позивачці взагалі не передбачена,
однак лікарям - членам ЛКК: ОСОБА_14 та
ОСОБА_15, котрі запізнилися на засідання
ЛКК 23.12.2011 року та, на думку комісії під
головуванням ОСОБА_5, допустили ряд
порушень під час заповнення
амбулаторних карток, запропонований
розмір премії - 20 відсотків не було
зменшено навіть на відсоток.
Лікарю-статистику ОСОБА_7, котра була
секретарем комісії та складала акт
раптової перевірки ЛКК,- розмір премій
у січні 2012 року визначено у
максимальному розмірі - 50 відсотків,
розмір премії лікаря-невропатолога
ОСОБА_6 у січні 2012 року становив 35
відсотків від заробітної плати.

У судовому засіданні 11 червня 2014
року позивачка відмовилася від
позовної вимоги про визнання
незаконними дії відповідача - Сектора
медичного забезпечення Управління МВС
України в Рівненській області щодо
застосування дисциплінарного
стягнення у вигляді догани за наказом
УМВС України в Рівненській області від
08/06.12.2011 та надала суду розрахунок
розміру середньомісячного заробітку,
який необхідно виплатити за час
вимушеного прогулу.

Представники відповідача
Управління МВС України в Рівненській
області (надалі УМВС) у судовому
засіданні заперечили проти
задоволення позову та надали суду
письмові заперечення, у яких
зазначили, що позивачем пропущено
строк звернення до суду без поважних
причин. При цьому, вимоги позивача про
визнання незаконними дій Сектора
медичного забезпечення Управління МВС
України в Рівненській області (надалі
СМЗ УМВС) щодо проведення раптової
перевірки засідання ЛКК 23.12.2011 та щодо
видання розпорядження від 23.11.2011 за №73,
визнання незаконними накази
Управління МВС України в Рівненській
області від 25 січня 2012 року за №80 «Про
застосування дисциплінарного
стягнення» та за №15о/с й скасування їх,
заявлено вперше в даному позові 23.07.2013.

Вважають, що дії СМЗ УМВС щодо
проведення раптової перевірки
засідання ЛКК 23.12.2011 та щодо видання
розпорядження від 23.11.2011 №73 є повністю
такими, що відповідають ст.19
Конституції України, а саме вчиненні
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Зокрема, перевірка
організована та проведена в межах
компетенції та відповідно до наданих
повноважень керівником СМЗ УМВС,
наслідки перевірки належним чином
задокументовані та представленні на
розгляд власника, тобто начальника
УМВС. Відповідно до пункту 3.6. посадової
інструкції завідувача СМЗ УМВС України
в Рівненській області ОСОБА_5 від 04.01.2012
він має право видавати розпорядження, а
відповідно до пункту 3.13 приймати
рішення щодо діяльності закладу в
межах своєї компетенції. Заявляючи
позовну вимогу щодо визнання дій СМЗ
УМВС незаконним, позивачем обрано не
передбачений законом спосіб захисту
прав.

При звільненні позивачки була
дотримана процедура звільнення. Саме
доповідною запискою від 20.01.2012 за №6/36
безпосередній керівник позивача,
начальник СМЗ УМВС Якимець В,В. доповів
начальнику УМВС про вчинення
позивачкою дисциплінарного проступку.
Акт про результати перевірки було
складено та зареєстровано 26.12.2011 за
№6/626. На підставі викладеного УМВС
України стверджує, що датою виявлення
проступку, слід вважати його
фіксування, а саме належним чином
оформлений Акт за результатами
перевірки, а датою виявлення власником,
тобто начальником УМВС є 20.01.2012, коли
результати перевірки були доведені
керівництву УМВС, а тому не пропущено
місячний термін для застосування
дисциплінарного стягнення, визначений
ст.148 КЗпП України.

Під систематичним невиконанням
працівником без поважних причин
обов'язків відповідач УМВС розуміє
неодноразове (тобто два і більше разів)
здійснення цих вчинків. Умовою
звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП
України є факт повторного здійснення
працівником протиправної винної дії
після того, як до нього уже
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення за вчинення таких дій раніше.
08.12.2011 наказом УМВС №1378 позивачу
оголошено догану, яка діяла на момент
прийняття рішення про звільнення
позивача з роботи. 25.01.2012 УМВС видано
наказ №15 о/с, яким звільнено позивача з
роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.
Підставою для звільнення та видання
цього наказу став наказ УМВС від 25.01.2012
№80 «Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності». Таким чином,
виконуючи вимоги ст.ст.40, 147, 149 КЗпП
України, УМВС застосовано до позивачки
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення, а наказом по особовому
складу реалізовано оглядовий наказ про
застосування стягнення у вигляді
звільнення та фактично звільнено
позивача із займаної посади. У трудовій
книжці позивачки здійснено лише один
запис про звільнення на підставі
наказу по особовому складу.

Також, позивачем необґрунтовано
суть моральних втрат (страждань), їх
грошовий вираз, а також причинний
зв'язок між моральними втратами та
неправомірними діями УМВС. Вважають, що
оскільки позивачем не доведено факту
протиправності дій УМВС, то відповідно
відсутні підстави для відшкодування
моральної шкоди.

За наведених підстав просили суд
відмовити позивачу у задоволенні
позову за пропуском строків звернення
до суду.

Свідок ОСОБА_8 посвідчив суду, що
до виходу на пенсію працював
начальником відділу охорони здоров'я в
Рівненській області. Мав відношення до
лікарні (з поліклінікою) при УМВС, а
також до ЛКК в межах наданої
компетенції. Склад ЛКК визначався
відповідно до Положення про ЛКК:
видавався наказ (до 2011року), а пізніше -
розпорядження. Дублерів для заміни
членів ЛКК передбачено не було. На час
хвороби або відрядження члена ЛКК
голова ЛКК мала право задіювати до
роботи ЛКК будь-якого фахівця
необхідного фаху, тобто здійснити
заміну. Якщо лікар - член ЛКК йшов у
відпустку на заяві зазначалося хто
його буде заміняти. Відповідно до
відомчих наказів перевірка діяльності
ЛКК здійснювалася відповідно
керівництвом, але за умови, якщо
надходили скарги від працівників
органів внутрішніх справ, членів їх
сімей, інвалідів тощо. Перевіркою
діяльності ЛКК мало право займатися
обласне управління Міністерства
соціального захисту України з питання
видачі та гарантованості листків
непрацездатності. Вони завідомо (за
тиждень) повідомляли про необхідність
такої перевірки, за результатами якої
вносили припис або повідомляли
керівника про виявлені порушення.
Начальник сектору ОСОБА_5 в роботу ЛКК
не міг просто так втручатись. У його
практиці такого не було. Він не
пам'ятає, щоб такі перевірки були
передбачені нормативними документами.
Особисто він таких позачергових,
раптових перевірок не здійснював, тому
що свою діяльність ЛКК здійснювала
відповідно до Положення та графіків
(засідань ЛКК). Нічим не передбачено
пряме втручання в роботу ЛКК, але
керівник міг прийти й просто побути
присутнім.

До роботи ЛКК і до ОСОБА_1 у нього
претензій не було. Вчасно були видані
графіки диспансеризації, профогляди
проводились. Члени ЛКК - це не посада,
такі обов'язки вводилися додатково до
функціональних обов'язків. Скарг на
роботу ЛКК та пропозицій по покращенню
її роботи від начальника сектору
ОСОБА_5 не надходило.

Чи мав право начальник сектора
ОСОБА_5 видавати розпорядження про
проведення перевірки свідок не знає,
однак йому здається, що нічим таке не
передбачено.

Суд, заслухавши доводи сторін,
показання свідка ОСОБА_8, оцінивши
письмові докази у справі, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на які сторони посилалися,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, вважає, що позов підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивачка
працювала у відповідача - в Управлінні
МВС України в Рівненській області
заступником начальника лікарні (з
поліклінікою) з 11 квітня 2000 року, а
наказами Управління МВС України в
Рівненській області від 25 січня 2012 року
за №80 та за №15о/с звільнена з роботи за
п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Як зазначено в наказі Управління
МВС України в Рівненській області від 25
січня 2012 року за №80, однією із підстав
для звільнення позивачки з роботи
слугували матеріали перевірки роботи
ЛКК, яка відбулася 23 грудня 2011 року.

Дослідженням наданих сторонами
доказів встановлено, що перевірка
роботи ЛКК проводилася відповідно до
розпорядження завідувача сектору
медичного забезпечення від 23 грудня
2011року за №73 Про перевірку роботи ЛКК
поліклініки лікарні (з поліклінікою)
при УМВС за 11 місяців 2011року.

З матеріалів перевірки, зокрема, з
Акту перевірки роботи ЛКК поліклініки
лікарні (з поліклінікою) при УМВС
України в Рівненській області від 26
грудня 2013року вбачається, що на
виконання вищезазначеного
розпорядження проводилася раптова
перевірка роботи ЛКК, однак всього
лише за 23 грудня 2011року.

У зв'язку з наведеним суд прийшов
до висновку, що 23 грудня 2011року
відповідачем була проведена раптова
перевірка роботи ЛКК, яка при цьому
проводилася під час засідання ЛКК, в
той час як перевірці мала підлягати
робота ЛКК за 11 місяців роботи 2011року.

Відповідно до ст.19 Конституції
України органи державної влади (до яких
відносяться відповідачі) та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України.

Разом з тим, відповідачі не надали
суду доказів правомірності дій під час
видання розпорядження 23.12.2011 за №73 та
проведення раптової перевірки роботи
ЛКК, що фактично призвело до втручання
комісії по перевірці в роботу членів
комісії ЛКК 23.12.2011, мало місце незаконне
вилучення медичних документів без
оформлення акту їх вилучення.

В той же час, відповідачі жодним
чином не спростували зазначені
порушення, як і не надали суду належних
доказів можливості проведення такої
раптової перевірки, не могли назвати
підстав, що послужили для її
проведення, не змогли пояснити суду
чому перевірці не підлягала робота ЛКК
за 11 місяців 2011року, як це передбачено
розпорядженням щодо проведення цієї
перевірки, й про роботу ЛКК упродовж 11
місяців роботи 2011 року нічого не
зазначено в акті перевірки.

Окрім того, відповідачі не надали
суду доказів, що члени комісії мали
право здійснювати цю перевірку,
наявність у них категорії з
організації охорони здоров'я чи
досвіду роботи членом ЛКК.

Суд бере до уваги свідчення
свідка ОСОБА_8, за якими відповідно до
відомчих наказів здійснювалася
перевірка діяльності ЛКК, але це за
умови, якщо надходили скарги від
працівників органів внутрішніх справ,
членів їх сімей, інвалідів. Під час його
трудової діяльності на посаді
керівника СМЗ до голови ЛКК ОСОБА_1 у
свідка претензій не було.

Суд критично відноситься до
твердження відповідача про те, що
перевірка організована та проведена в
межах компетенції керівником СМЗ УМВС
та відповідно до наданих повноважень,
передбачених Положенням про сектор
медичного забезпечення УМВС в
Рівненській області (надалі Положення),
затвердженого наказом УМВС від 06.03.2009
№106, та посадовою інструкцією
завідувача СМЗ ОСОБА_5 від 04.01.2012.

Дослідженням зазначених
локальних нормативних актів судом
встановлено, що розділом 4 Положення
передбачено, що начальник СМЗ
організовує роботу СМЗ і несе
персональну відповідальність за
виконання покладених на СМЗ завдань і
функцій; вдосконалює форми і методи
роботи, її ефективність - контролює
роботу керівників відомчих закладів
охорони здоров'я (п.4.2); дає вказівки,
вносить пропозиції керівникам
підрозділів, установ, підприємств УМВС,
контролює їх виконання (п.4.10); видає
розпорядження, інструктивні,
інформаційні та методичні документи з
питань діяльності СМЗ, в межах своєї
компетенції (п.4.17).

Відповідно до посадової
інструкції завідувача СМЗ УМВС України
в Рівненській області від 04.01.2012
основною метою діяльності начальника
СМЗ є: організація
лікувально-профілактичної,
діагностичної, консультативної та
експертної допомоги прикріпленому
контингенту СМЗ УМВС; забезпечення
адміністративної, господарської,
фінансової діяльності
лікувально-профілактичного закладу. На
виконання цих завдань завідувач СМЗ
ОСОБА_5 мав право видавати
розпорядження (п.3.6) та приймати рішення
щодо діяльності закладу в межах своєї
компетенції (п.3.13).

Аналіз локальних нормативних
актів дає підстави суду вважати, що
начальник СМЗ УМВС України в
Рівненській області ОСОБА_5 мав право
видати розпорядження про здійснення
перевірки роботи ЛКК упродовж 11
місяців 2011року за наявності для цього
підстав, про які має бути зазначено у
розпорядженні. При цьому така
перевірка може бути плановою або у
разі необхідності позаплановою, але не
раптовою.

Однак з'ясуванням обставин справи
встановлено, що фактично під час
перевірки 23.12.2011 за особистої участі
ОСОБА_5, більш того, під його
головуванням, мало місце незаконне та
безпосереднє втручання в роботу
комісії ЛКК, незаконне вилучення
медичних документів. Водночас
перевірці та правовій оцінці не
підлягали матеріали роботи ЛКК
упродовж 11 місяців 2011року, а тому суд
розцінює такі дії відповідача
незаконними та упередженими по
відношенню до позивача.

Як встановлено судом і цей факт не
заперечувався представником
відповідача, лікарі - члени ЛКК не
звільнені від виконання своїх
функціональних обов'язків, й за
членство ЛКК їм не передбачена
додаткова оплата, а тому за
необхідності вони відлучаються до
пацієнтів.

Суд прийшов до висновку, що
комісія ЛКК 23.12.2011 не змогла оформити
належним чином протокол засідання ЛКК
й зафіксувати висновки ЛКК в
амбулаторних картках та журналі ЛКК,
через неправомірне вилучення
амбулаторних карток хворих.

Крім того, відповідно до пункту
5.3.3. Положення про експертизу
тимчасової непрацездатності запис
висновку ЛКК не є обов'язковим під час
огляду хворого.

Суд бере до уваги пояснення
позивача про те, що залучення до роботи
ЛКК лікарів поліклініки в разі
необхідності (тимчасової відсутності
лікарів - членів ЛКК) було погоджено з
помічником начальника УМВС з медичного
забезпечення ОСОБА_8, оскільки цей факт
підтверджено у судовому засіданні
свідком ОСОБА_8, котрий посвідчив суду,
що дозволялася заміна членів ЛКК
лікарями відповідного фаху.

Крім того, Положенням про
експертизу тимчасової
непрацездатності, затвердженого
наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, не
заборонено залучення інших фахівців до
роботи ЛКК.

Поряд з обумовленим, суд враховує
ті обставини, що зауваження
перевіряючих по амбулаторних картках
хворих є не суттєві, а під час перевірки
комісією не було встановлено, що
пацієнт ОСОБА_16 неправомірно перебуває
на лікарняному листку, як і не
встановлено такого по відношенню до
інших пацієнтів.

Суд прийшов до висновку, що
відповідачем - Управлінням МВС України
в Рівненській області грубо порушено
порядок притягнення до дисциплінарної
відповідальності позивача.

Так, відповідно до вимог ст.149 КЗпП
України власник або уповноважений
орган повинен був зажадати від ОСОБА_1
письмові пояснення.

Дослідженням наданих
відповідачем доказів судом
встановлено, що доповідна записка
завідувача СМЗ УМВС України в
Рівненській області ОСОБА_5 від 20 січня
2012року за №6/36 надійшла до Управління
МВС України в Рівненській області 25
січня 2012 року й підтвердженням цьому є
відмітка за 25.01.2012 про реєстрацію цієї
доповідної записки за вхідним номером
255. При цьому, резолюція начальника УМВС
України в Рівненській області
полковника міліції Лазутко В.І.
проставлена 25.01.2012, а з її змісту
вбачається, що він погоджується із
пропозицією завідувача сектора СМЗ
ОСОБА_5 про застосування до позивача
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення з роботи, й цього ж дня
видано накази про її звільнення з
роботи та фактично звільнено з роботи.

Суд відхиляє та не бере до уваги
твердження представника відповідача
про те, що письмові пояснення ОСОБА_1
надала у листі від 12.01.2012 за №6/20,
оскільки має місце посилання на
колективне звернення усіх членів
комісії ЛКК, адресованих начальнику
СМЗ ОСОБА_5, що суперечить вимогам ст.149
КЗпП України. Водночас відповідач не
надав суду письмового звернення
начальника УМВС Лазутко В.І. про
необхідність надання позивачкою
письмових пояснень з конкретних питань
та пояснив суду, що воно відсутнє.

Судом взято до уваги, що раптова
перевірка роботи ЛКК проводилася за
розпорядженням та під головуванням
завідувача СМЗ ОСОБА_5 23 грудня 2012 року
й саме цього дня йому було відомо про
виявлені порушення, однак доповідна
записка ОСОБА_5 начальнику УМВС України
в Рівненській області надходить лише 25
січня 2012 року, тобто після спливу
одного місяця з дня виявлення
проступку.

Суд критично ставиться до
твердження відповідача про те, що
наказом УМВС від 25.01.2012 №15о/с позивача
звільнено з роботи за п.3 ст.40 КЗпП
України, а підставою для видачі цього
наказу став наказ УМВС від 25.01.2012 №80
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності».

Проаналізувавши надані
відповідачем накази про звільнення
позивачки з роботи, судом встановлено,
що у преамбулі наказу від 25 січня 2012
року №80 зазначено про перевірку роботи
ЛКК 16 грудня 2011 року, в той час коли
перевірка відбулася 23.12.2011, а в акті
перевірки зазначаються порушення,
котрі допущені начальником лікарні (з
поліклінікою), в той час коли
звільненню підлягала заступник
начальника лікарні.

Відповідно до ч.3 ст. 149 КЗпП
України при обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок і попередню роботу
працівника.

Судом встановлено, що
відповідачем - УМВС України в
Рівненській області порушено ці вимоги
та не враховано відсутність заподіяної
шкоди та попередню роботу позивачки,
котра має вищу категорію з організації
і управління охороною здоров'я й до дня
звільнення їй проводиться доплата до
заробітної плати за високі досягнення
у праці в розмірі 50 відсотків.

Крім того, звільнення за п.3 ст.40 КЗпП
України допускається лише за
наявності вини працівника, яку
відповідачі у судовому засіданні не
довели.

Статтею 5-1 КЗпП України
передбачено, що держава гарантує
працездатним громадянам, які постійно
проживають на території України,
правовий захист від незаконного
звільнення.

Право громадян на працю
забезпечується державою, а трудовий
договір може бути розірваний лише з
підстав, передбачених трудовим
законодавством.

Суд вважає, що у справах, в яких
оспорюється незаконне звільнення, саме
роботодавець повинен довести, що
звільнення відбулося без порушення
законодавства про працю.

Разом з тим, всупереч зазначеним
вимогам, відповідач не довів суду
правомірність своїх дій при здійсненні
звільнення позивачки.

Таким чином, на підставі
досліджених судом документів, суд
дійшов висновку, що у відповідачів не
було підстав для звільнення ОСОБА_1 з
роботи та порушено порядок притягнення
до дисциплінарної відповідальності, що
має наслідком поновлення працівника на
роботі.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у
справах про звільнення працівник може
звернутися до суду у місячний строк, з
дня коли він дізнався про порушення
свого права.

Статтею 234 КЗпП України визначено,
що в разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний (міський ) суд може
поновити ці строки.

Суд вважає необхідним поновити
ОСОБА_1 строк звернення до суду за
вирішенням цього трудового спору,
оскільки на думку суду ОСОБА_1 строк
звернення до суду пропущено з поважних
причин.

Суд бере до уваги, що позивачку
було звільнено з роботи 25 січня 2012 року,
а в лютому 2012 року, тобто в межах
місячного строку, вона звернулася до
суду із позовною заявою.

Ухвалою Рівненського міського суду від
17 квітня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у
клопотанні про зупинення провадження у
справі у зв'язку з хворобою - переломом
кісток руки. Ухвалою Рівненського
міського суду від 30 квітня 2013року
позовна заява залишена без розгляду
через повторну неявку у судове
засідання позивача.

Дослідженням наданих позивачем
документів встановлено, що копії ухвал
Рівненського міського суду від 17
квітня 2013 року та 30 квітня 2013 року вона
отримала 30 травня 2013 року й у
визначений законом строк, тобто 13
червня 2013року оскаржила до
апеляційного суду Рівненської області.
Ухвалами апеляційного суду
Рівненської області від 09 липня 2013 року
ухвали Рівненського міського суду від
17 квітня 2013 року та від 30 квітня 2013 року
залишено без змін.

Зі змісту резолютивної частини ухвали
апеляційного суду Рівненської
області від 09 липня 2013 року з розгляду
апеляційної скарги про залишення
позовної заяви без розгляду
вбачається, що суд не взяв до уваги
доводи позивачки про те, що вона та її
представник не з'явилися до суду із
поважних причин, оскільки закон не
пов'язує можливість постановлення
такої ухвали з наявністю поважних чи
неповажних причин неявки в судове
засідання.

Окрім того, дослідженням у судовому
засіданні додатку до наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 27 липня 1998року за №226 «Ортопедія та
травматологія» встановлено, що
відповідно до пункту 12 «Закриті
переломи ліктьової і променевої
кісток» середня тривалість лікування
передбачена: без фізичного
навантаження - від 1,5 до 4 місяців, а з
фізичним навантаженням - від 4-х до 5
місяців.

Судом встановлено, що повторно до суду
з позовною заявою про поновлення на
роботі ОСОБА_1 звернулася до суду 23
липня 2013року, а згідно довідки ЛКК від 11
квітня 2013року в неї виявлено перелом
лівої променевої кістки в типовому
місці зі зміщенням, тобто позивачка
звернулася до суду в межах
чотиримісячного терміну встановленого
для лікування та відновлення після
перелому лівої променевої кістки.

У зв'язку з наведеним, суд відхиляє
доводи представника відповідача щодо
пропуску позивачем без поважних причин
строку звернення до суду із заявою про
вирішення трудового спору, а також, що у
позивачки був представник, котрий міг
представляти її інтереси, оскільки
позивачка бажала особисто приймати
участь під час розгляду справи, а
відповідно до ч.2 ст.38 ЦПК України
особиста участь у справі позивача не
позбавляє її права мати в цій справі
представника. При цьому, під час
розгляду справи позивачка постійно
приймала участь у судовому засіданні
разом зі своїм представником.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при
прийнятті рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру заробітку,
який підлягає стягненню з відповідача,
суд керується пунктом 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995року
№100, згідно якого середньомісячна
заробітна плата за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні працівника обчислюється,
виходячи з виплат за останні два
календарних місяці роботи, що
передували звільненню з роботи.

Відповідно до пункту 8
вищезазначеного Порядку нарахування
виплат у цьому випадку провадиться
шляхом множення середньоденного
заробітку на число робочих днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів.

За даними довідки Сектора
медичного забезпечення управління МВС
України в Рівненській області від 12
липня 2012року за №6/279 та розрахункового
листка за 2011 рік у листопаді та грудня
місяці 2011 року, що передували
звільненню, ОСОБА_1 відпрацювала: у
листопаді 2011року 21 роб. дні, а в грудні
2011року - 22 робочих дні.

Відповідно до довідки у листопаді
2011року заробітна плата становила
3390,59грн. (за 21 роб. день), а в грудні 2011
року - 3741,37грн. (за 22 роб. дні), що за два
місяці становить 7131,96грн.

Одноденний заробіток становить:
165,86грн. (7131,96грн. : 43 роб. дні), а за період
з 26 січня 2012року по 01 серпня 2014року
включно визначено 631 робочих дні, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком.

Середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 26 січня
2012року по 01 серпня 2014року включно у
розмірі 104.657,66грн. (сто чотири тисячі
шістсот п'ятдесят сім грн.).

Таким чином, за період з 26 січня
2012 року по 01 серпня 2014 року ОСОБА_1
належить виплатити 104.657,66грн.

Суд прийшов до висновку, що
підлягає задоволенню вимога позивача
щодо відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди, суд,
враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України,
згідно з якою відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, виходить з того, що
відповідачами допущено порушення
законодавства про працю, які
виразилися в незаконному звільненні
позивачки, чим принижено її ділову
репутацію та встановлено наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювачів та
вини останніх в її заподіюванні,
оскільки внаслідок незаконних дій
відповідачів позивачка зазнала
моральних страждань, приниження,
відчаю, та змушена була докласти
додаткових зусиль для організації
свого життя.

При визначенні розміру моральної
шкоди суд, з урахуванням норм п.3 ст.23
Цивільного кодексу України та пункту 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №5 від 25 травня 2001року,
виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості, бере до
уваги характер та обсяг душевних та
психічних страждань, яких зазнала
позивачка, їх тривалий характер,
приходить до переконання, що на користь
ОСОБА_1 підлягає до стягнення із
відповідача - Управління МВС України в
Рівненській області 2000 гривень
моральної шкоди.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.
43 Конституції України, ст. ст. 21, п.3 ст.40,
147-150, 232, 233, 235, 2371 Кодексу законів про
працю України, та ст. ст. 10, 11, 60, 79, 208, 209,
212-215, 218, 223, 292, 294, 367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Поновити строки звернення до суду, як
такі, що пропущені з поважних причин.

Визнати незаконними дії
відповідача - Сектора медичного
забезпечення Управління МВС України в
Рівненській області щодо проведення
раптової перевірки засідання ЛКК 23
грудня 2011 року лікарні (з поліклінікою)
при УМВС України в Рівненській області.

Визнати незаконним наказ
Управління МВС України в Рівненській
області від 25 січня 2012 року за №80 «Про
застосування дисциплінарного
стягнення» та скасувати його.

Визнати незаконним наказ
Управління МВС України в Рівненській
області від 25 січня 2012 року за №15о/с та
скасувати його.

Поновити ОСОБА_1 на посаді
заступника начальника лікарні (з
поліклінікою) ) по поліклінічному
розділу роботи при УМВС України в
Рівненській області з 26 січня 2012 року.

Стягнути з відповідача -
Управління МВС України в Рівненській
області на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 26 січня 2012року по 01 серпня 2014
року включно у розмірі 104 657,66грн. (сто
чотири тисячі шістсот п'ятдесят сім )
гривень 66 копійок.

Стягнути з відповідача -
Управління МВС України в Рівненській
області моральну шкоду в розмірі 2000,00 (
дві тисячі) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити
за безпідставністю.

Стягнути з Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Рівненській області в дохід держави
1 290,18 (одну тисячу двісті дев?яносто)
гривень 18 копійок судового збору.

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
заступника начальника лікарні (з
поліклінікою) ) по поліклінічному
розділу роботи при УМВС України в
Рівненській області та виплати
заробітної плати за один місяць у
розмірі 3565,98 (три тисячі п?ятсот
шістдесят п?ять) грн.98 коп. (7131,96грн. :
2міс.).

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд шляхом
подання в десятиденний строк з дня
проголошення судового рішення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Рівненського міського суду
Н.М.
Діонісьєва