АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
інстанції: Марцинкевич В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

15 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання правочину недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 30 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач
звернулась до суду зі вказаним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 5
вересня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було
укладено договір позики № 13-1096/КАМ-Ю.
Сторони договору погодили, що
позичальник напише розписку і лише
після цього позикодавець передасть
позичальнику грошові кошти. Нею була
написана розписка на копії бланку
видаткового касового ордеру, проте
грошові кошти згідно договору позики
вона не отримувала, розписка про
отримання коштів не відповідає вимогам
закону. Посилаючись на наведене,
просила визнати договір позики №
131096/КАМЮ від 5 вересня 2013 року
недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 30 липня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення її позову.

На обгрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказує, що висновки
суду, викладені в оскаржуваному
рішенні, не відповідають дійсним
обставинам справи, оскільки суд не
врахував факти, які підтверджують, що
вона як позичальник грошових коштів за
договором позики від відповідачки -
позикодавця не одержувала. Розписка,
написана нею 5 вересня 2013 року на копії
бланку видаткового касового ордеру та
не містить жодного слова про отримання
грошових коштів та жодним чином не
посвідчує передання позивачу
відповідачем грошових коштів за
договором позики. Позикодавець не
надала її а ні її примірника договору
позики,а ні грошових коштів.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції позивачка не з'явилася.

Про час і місце розгляду справи
повідомлена належним чином,про причини
неявки не повідомила. З урахуванням
положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України її неявка
не перешкоджає розглядові справи.

Представник позивача заперечував
проти задоволення апеляційної скарги,
вважав, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 5 вересня 2013 року
між позивачем і відповідачем було
укладено договір позики № 13-1096/КАМ-Ю,
відповідно до умов якого позикодавець
передає у власність позичальнику
грошові кошти у розмірі 2 109 943,73 грн., а
позичальник зобов'язується повернути
їх позикодавцю в строк до 31 грудня 2013
року.

Відповідно до п. 2.3. договору позики,
факт одержання грошей підтверджується
відповідними банківськими
документами, квитанціями, платіжними
дорученнями та/або розпискою,
власноручно написаною позичальником в
момент передачі йому суми позики.

Згідно з видатковим касовим ордером
від 5 вересня 2013 (а.с. 8) ОСОБА_1 на
підставі договору позики № 13-1096/КАМ-Ю
від 5 вересня 2013 року отримала 2 109 943,73
грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять раз
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Верховний Суд України в постанові
№6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив,
що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні
висновки.

З матеріалів справи убачається, що між
сторонами укладено договір позики в
письмовій формі. Даний договір містить
підписи обох сторін договору.

Відповідно до вимог п. 2.3. договору
позики на підтвердження передачі
грошових коштів було оформлено
видатковий касовий ордер від 5 вересня
2013 року, який підписаний позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що визначені законом
підстави для визнання договору позики
недійсним відсутні, оскільки матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
його недійсність. Спір розглянуто
відповідно до ст.11 ЦПК в межах
заявлених вимог.

Під час дослідження доказів та
встановлення зазначених фактів судом
першої інстанції не були порушені
норми процесуального права, рішення
суду відповідає вимогам матеріального
права та встановленим обставинам
справи, є законним та обґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає,що суд першої інстанції ухвали
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 30 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий

Судді: