Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №291/541/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Коломієць
О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового

засідання
Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Зарудинецької сільської ради, треті
особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання рішення виконкому незаконним,
скасування свідоцтва про право
власності та визнання права власності
на будинок в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ружинського районного суду
Житомирської області від 23.07.2014 року

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з названим позовом. Зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7.
Після смерті матері вона прийняла
спадщину відповідно до вимог ст.549 ЦК
УРСР та 24 березня 1983 року у нотаріуса
оформила на себе право на спадщину -
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.26). Згодом,
у квітні 2010 року, при оформленні
земельної ділянки біля вказаного
будинку у Зарудинецькій сільській
раді, дізналася, що рішенням виконкому
№18 від 01.06.2006 року за ОСОБА_3 визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_2. Із зазначеним рішенням вона
/позивачка/ не погоджується,
посилаючись на те, що спірний будинок
№23 у 1978 році був побудований її батьком
ОСОБА_8, після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_2,
головою та єдиним членом колгоспного
двору стала її мати. Оскільки після
смерті матері її брат ОСОБА_9 за
оформленням спадщини не звертався,
тому вона є єдиним спадкоємцем.

Відповідачка ОСОБА_3 не перебувала в
шлюбі з ОСОБА_9, вона не являється
забудовником спірного будинку або ж
особою, що має право на спадкування.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила:

- визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Зарудинецької сільської ради №18 від
01.06.2006 року „Про визнання права
власності на жилий будинок" в частині
визнання ОСОБА_3 власником жилого
будинку АДРЕСА_2;

- скасувати свідоцтво про право
власності на будинок АДРЕСА_2, видане
13.04.2010 року на ім'я ОСОБА_3;

- визнати за нею /позивачкою/ право
власності в порядку спадкування за
законом на житловий будинок АДРЕСА_2,
який належав ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

18.07.2014 року позивачка ОСОБА_2 подала
заяву про визнання причин пропущення
строку звернення до суду поважними та
його поновлення (а.с.196).

Рішенням Ружинського районного суду
Житомирської області позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено
строк позовної давності звернення до
суду. Визнано незаконним рішення
виконавчого комітету Зарудинецької
сільської ради №18 від 01.06.2006 року «Про
визнання права власності на жилий
будинок», яким визнано ОСОБА_3
власником житлового будинку АДРЕСА_2;
визнано незаконним свідоцтво про право
власності на спірний будинок на ім'я
ОСОБА_3 від 13.04.2010 року. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3 фактично просить рішення суду
першої інстанції в частині визнання
рішення виконкому Зарудинецької
сільської ради № 18 від 01.06.2006 року
незаконним та скасування свідоцтва про
право на власність скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні цих вимог, а в решті
залишити без змін. Посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині
визнання незаконними рішення
виконавчого комітету Зарудинецької
сільської ради №18 від 01.06.2006 року про
визнання права власності на жилий
будинок за ОСОБА_3 та свідоцтва про
право власності на спірний будинок, суд
1-ї інстанції виходив з того, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
виконком сільської ради перевищив свої
повноваження. Так, на думку суду,
відповідачка не надала доказів того, що
вона будувала спірний будинок,
отримала на нього право на підставі
правочину чи спадкування.

Проте, з такими висновками суду
погодитись неможливо, мотивуючи
наступним.

Висновки суду 1-ї інстанції, викладені у
рішенні, є взаємовиключними. Так,
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності в порядку спадкування на
житловий будинок АДРЕСА_2, місцевий суд
вважав, що позивачка не довела
належними доказами своє право на
спадкування цього нерухомого майна. В
той же час, судом з посиланням на ч.1
ст.393 ЦК України, зазначено, що
оспорювані рішення виконкому і
свідоцтво про власності визнаються
незаконними, як такі що не
відповідають законові і порушують
права власника майна. З контексту
викладення судового рішення можна
зробити висновок, що таким власником
суд вважає позивачку ОСОБА_2.

Судом встановлено, що батьки позивачки,
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, постійно проживали та
були прописані в будинку по АДРЕСА_1. У
1975 році батько ОСОБА_3 на закріпленій за
його колгоспним двором земельній
ділянці, де вже знаходився жилий
будинок, розпочав будівництво ще
одного жилого будинку і отримав
дозвільні документи на це будівництво
(а.с.14-20, 135-137).

Відповідно до відомостей, які
містяться у погосподарських книгах
Зарудинецької сільської ради, їх
господарство відносилось до типу
колгоспних дворів. Батьки позивачки
працювали у колгоспі «Комуніст».

Беззаперечно встановлено, що ОСОБА_8 до
своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 був
головою колгоспного двору, за яким
обліковувався житловий будинок 1918 року
забудови, розташований на земельній
ділянці площею 0,60 га в с.Зарудинці.
Після його смерті головою цього ж двору
стала його дружина ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_7 позивачка ОСОБА_2
прийняла спадщину у вигляді
вищеназваного житлового будинку, про
що їй 24.03.1983 року було видано свідоцтво
про право на спадщину за законом (а.с.26),
та внесені відповідні записи у
погосподарську книгу (а.с.306-308).
Будь-яких претензій щодо спадкування
спірного житлового будинку ОСОБА_2
протягом 30-ти років не заявляла. Під час
апеляційного розгляду справи
представники позивачки не змогли
пояснити чому ОСОБА_2 протягом такого
тривалого часу, вважаючи житловий
будинок АДРЕСА_2 спадковим, не
оформлювала свої спадкові права щодо
цієї нерухомості.

Відповідно до чинного на той час
законодавства, а саме ст.101 ЦК УРСР в
редакції 1963 року в особистій власності
громадянина міг бути один жилий
будинок або частина одного будинку.
Аналогічна норма закріплена у ч.2 ст.120
ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулює
власність колгоспного двору.

Будівлі у сільській місцевості не
підлягали державній реєстрації,
оскільки дія інструкції «Про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах та селищах міського типу
Української РСР» від 31.01.1966 року не
поширювалась на сільську місцевість,
тому їх облікування проводилось шляхом
внесення відповідних даних у
погосподарські книги сільських рад.

Оскільки спірний будинок 1978 року
забудови, розташований по АДРЕСА_2, у
погосподарських книгах ніколи не був
облікований ні за ОСОБА_8, ні за його
дружиною ОСОБА_7, тому він в контексті
положень розділу VII ЦК УРСР в редакції
1963 року не є об'єктом спадкування після
їх смерті.

Та обставина, що дозвіл на будівництво
спірного житлового будинку був наданий
батьку позивачки ОСОБА_3, не є сама по
собі достатнім і належним доказом
набуття ним, а в подальшому і ОСОБА_7,
права власності на цей будинок.

З огляду на наведене, суд 1-ї інстанції
правильно відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за
нею права власності в порядку
спадкування за законом на житловий
будинок АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення в цій
частині не оскаржується.

Що стосується висновків суду 1-ї
інстанції щодо незаконності
прийнятого виконкомом Зарудинецької
сільської ради №18 від 01.06.2006 року
рішення про визнання права власності
на спірний житловий будинок за ОСОБА_3
та виданого на підставі цього
свідоцтва про право власності на
будинок, то колегія суддів вважає
наступне.

Рішенням виконкому Зарудинецької
сільської ради №18 від 01.06.2006 року
визнано право власності на жилий
будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (а.с.22-25).

На підставі вказаного рішення видано
свідоцтво про право власності САС№831795
від 13.04.2010 року (а.с. 10а).

Згідно відомостей, які містяться
у погосподарських книгах
Зарудинецької сільської ради
(а.с.299-300,304-305,309-310,314-315) спірний будинок
став обліковуватись як окреме
господарство з 1977 року і його головою
значилась ОСОБА_3 - цивільна дружина
ОСОБА_9 /брата позивачки/. Суспільна
група господарства - колгоспний двір.

Відповідно до положень ст.ст.120-126
ЦК УРСР в редакції від 1963 року членом
колгоспного двору являлась особа, яка
фактично проживаючи в господарстві, що
мало статус колгоспного двору, брала
участь своєю працею та коштами у
веденні спільного господарства двору.

Як роз'яснено у пунктах 6 та 8
Постанови Верховного Суду України від
22.12.1995 року за №20 „Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності" спори щодо майна
колишнього колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватись за нормами, що регулювали
власність цього двору, а передбачені
Законом „Про власність" положення щодо
спільної власності громадян на майно,
надбане внаслідок їх спільної праці,
поширюється на придбання його як при
веденні особистого підсобного
господарства, в тому числі членами
колишнього колгоспного двору, так і в
інших випадках. Згідно з цими
положеннями право на майно може бути
визнано не лише за громадянами, які є
родичами, а й за іншими особами, коли
буде встановлено, що вони входили до
складу сім'ї і брали трудову участь у
його придбанні.

За тих обставин коли достовірно
встановлено, що відповідачка ОСОБА_3,
починаючи з моменту його утворення
була членом колгоспного двору, за яким
обліковувався спірний житловий
будинок АДРЕСА_2, протягом десятиліть
приймала участь особистою працею та
коштами у його створенні та поліпшенні,
доказом чого, зокрема, є збільшення
площі житлового будинку з 60 кв.м. до 92
кв.м., зведення господарських будівель
і споруд тощо, вона в порядку ст.ст.120-126
ЦК УРСР в редакції від 1963 року набула
право власності на дане майно. В
контексті вказаних норм закону
виконком сільської ради правомірно
визнав за нею право власності на
спірний будинок.

Некоректне ведення працівниками
сільської ради погосподарських книг,
зокрема, неповне внесення всіх даних,
передбачених певними розділами і
графами цих книг, не впливає на права і
обов'язки сторін, а також встановлення
дійсних обставин справи. Так, судом
беззаперечно встановлено, що будинки
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 хоча і були
розташовані на одній земельній
ділянці, проте обліковувались як два
окремих колгоспних двори, членами яких
одночасно ніяк не могли бути батьки
позивачки.

Неврахування інтересів ОСОБА_4, яка
також як член колгоспного двору станом
на 15.04.1991 року має право на частку у
цьому майні, жодним чином не впливає на
права та інтереси позивачки і може бути
предметом окремого судового розгляду у
разі пред'явлення ОСОБА_4 відповідного
позову.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України
установив, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, а в ч.2 цієї статті
визначив способи здійснення захисту
цивільних прав та інтересів судом.

Однак, ухвалюючи рішення, суд 1-ї
інстанції не встановив факт порушення
особистих прав позивачки, які
підлягають захисту в судовому порядку
в обраний нею спосіб.

З огляду на наведене, рішення суду 1-ї
інстанції підлягає скасуванню в
частині визнання незаконним рішення
виконкому та свідоцтва про право
власності на спірне майно з ухваленням
нового - про відмову у задоволенні
даних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Ружинського районного
суду Житомирської області від 23.07.2014
року скасувати в частині визнання
незаконним рішення виконавчого
комітету Зарудинецької сільської ради
№18 від 01.06.2006 року „Про визнання права
власності на жилий будинок" в частині
визнання ОСОБА_3 власником жилого
будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2 та
визнання незаконним свідоцтва про
право власності на будинок АДРЕСА_2 на
ім'я ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
даних позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: