АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка
А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 02 вересня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про вселення,
встановлення порядку користування
житловим приміщенням та зобов'язання
не чинити перешкод у користуванні
житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому
просила визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що останній не
проживає в квартирі понад один рік без
поважних причин, що передбачено ст. 405
ЦК України.

Під час розгляду справи у травні 2013
року ОСОБА_3 звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_5, в якому, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, просив: вселити його у
квартиру АДРЕСА_1, виділивши йому
окрему кімнату, площею 17,5 кв.м. та
надавши право користування місцями
загального призначення (коридорами,
кухнею, ванною кімнатою); зобов'язати
ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у
користуванні вказаною квартирою.
Вказував, що в нього не має іншого
житла, а не проживав він у квартирі з
поважних причин, оскільки позивачем
було змінено замки у квартирі.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 02.09.2014 позов ОСОБА_5
задоволено - визнано ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 про вселення,
встановлення порядку користування
житловим приміщенням та зобов'язання
не чинити перешкод у користуванні
житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позивача, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права, просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні
первісного позову та повністю
задовольнити зустрічний позов. Вказує,
що суд не дав належної правової оцінки
тим обставинам, що відповідач був
зареєстрований у квартирі як член
сім'ї, квартира була придбана у період
шлюбу і є єдиним житлом відповідача і
останній не проживав в квартирі з
поважних причин, оскільки позивачкою
були змінені замки у квартирі, а отже
відповідач не міг до неї потрапити.

В судовому засіданні відповідач та
його представник підтримали
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач, як колишній член
сім'ї, втратив право користування
квартирою, оскільки не проживає в
спірній квартирі понад один рік без
поважних причин.

Вказаний висновок суду є законними та
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що з 17.07.2004 сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі (Т.
1, а.с. 59), який було розірвано рішенням
суду 21.03.2013 та яке набрало законної сили
29.05.2013 (Т. 1, а.с. 89-92). Від шлюбу сторони
мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до договору дарування від
23.02.2009, ОСОБА_5 на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1 (Т.
1, а.с. 5).

ОСОБА_3, як член сім'ї власника, був
зареєстрований в спірній квартирі
09.10.2009, що підтверджується довідкою
форми № 3 ТОВ «Фірма «КОМПАС» (Т. 1, а.с. 6).

Судом першої інстанції, з урахуванням
наявних у справі доказів в їх
сукупності, обґрунтовано встановлено,
що з часу реєстрації у квартирі
відповідач в ній не проживав.

Більш того, в рішенні суду про
розірвання шлюбу, яке набрало законної
сили, судом було встановлено, що
сторони проживають окремо з 2010 року, що
було також визнано сторонами в
судовому засіданні, а відтак, в силу ст.
61 ЦПК України, дана обставина не
підлягає доказуванню в даному спорі.

Також судом встановлено, що у 2010 році
сімейні стосунки сторін значно
погіршились, в зв'язку з чим ОСОБА_5
разом з дочкою ОСОБА_6 переїхала для
постійного проживання у власну
квартиру АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_3
залишився проживати в орендованій
квартирі за адресою: АДРЕСА_2, в якій
проживає і по сьогоднішній день, що не
заперечується останнім.

Є обґрунтованим й висновок суду про те,
що відповідачем не надано належних та
допустимих доказів його твердження про
те, що з часу окремого проживання з
позивачкою, тобто з 2010 року, вони
продовжували вести спільне
господарство, він за власні кошти робив
ремонт за місцем проживання позивачки
з донькою та купував в квартиру речі,
тобто ведення спільного господарства
припинено не було. Посилання
відповідача на те, що він разом з
дружиною та дитиною у 2012 їздили на
відпочинок, не може свідчити про
проживання подружжя однією сім'єю в
спірній квартирі.

Як вбачається із роз'яснень викладених
в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 02.04.1985 №
2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування Житлового
кодексу України», зі змінами, при
розгляді спорів про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати
порядок, встановлений при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи прописані
вони в цьому жилому приміщенні, чи було
це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість їх
проживання, чи не обумовлювалося
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п. 15
Постанови від 01.11.1996 № 9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя», наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Виконуючи означені вище вимоги закону,
судом правомірно встановлено, що
спірна квартира не була постійним
місцем проживання відповідача, сторони
не вили в ній спільного господарства та
між ними не укладалось будь-яких угод
щодо порядку користування житлом.

З урахуванням фактичних обставини
справи, наявних в ній доказів, в тому
числі врахувавши та надавши оцінку
показам допитаних в судовому зсіданні
свідків, суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про те, що
відповідач більше року без поважних
причин постійно не проживає у спірній
квартирі, його майно там не
знаходиться, будь-які домовленості між
сторонами з приводу користування
житловим приміщенням відсутні, витрат
по утриманню житла відповідач не несе,
що є підставами для визнання
відповідача таким, що втратив право
користування житлом.

Посилання апелянта на те, що квартира
придбана і оздоблена за його власні
кошти, не можуть братись до уваги,
оскільки не стосуються предмета
доказування в даній справі. Також не
заслуговують на увагу й твердження
відповідача про наявність перешкод у
проживанні в квартирі та, відповідно не
є належним доказом цього надана
відповідачем заява про звернення до
правоохоронних органів, оскільки з
такою заявою відповідач звернувся лише
під час розгляду даної справи судом
першої інстанції.

Таким чином, встановивши вищевказані
фактичні обставини справи,
проаналізувавши норми права, які
регулюють виниклі спірні
правовідносини сторін, оцінивши наявні
у справі докази в їх сукупності, суд
першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про задоволення
первісного позову та, як наслідок,
відсутність правових підстав для
задоволення вимог зустрічного позову
про вселення, встановлення порядку
користування та усунення перешкод у
користуванні квартирою.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги щодо не надання
судом належної правової оцінки тим
обставинам, що відповідач був
зареєстрований у квартирі як член
сім'ї, квартира була придбана у період
шлюбу і є єдиним житлом відповідача і
останній не проживав в квартирі з
поважних причин, є безпідставними і
необґрунтованими.

При цьому слід зазначити, що наведені в
апеляційній скарзі доводи були
предметом дослідження судом першої
інстанції, який надав їм належну
правову оцінку і ухвалив рішення у
відповідності з вимогами закону.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 02 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді