Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/3869/14-ц
Доповідач Забродський М. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Забродського
М.І.

суддів: Заполовського В.Й.,
Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання:
Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування дійсним, визнання права
власності на майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 27 травня 2014 року,-

в с т а н о в
и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом та просив
визнати дійсним договір дарування
грошових коштів від 16 грудня 2005 року на
суму 176 750 грн., укладений між ним та
ОСОБА_3 і визнати за ним право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначав, що
згідно укладеного договору дарування
йому були подаровані кошти в сумі 176 750
грн., що було еквівалентом 35 000 доларів
США які він витратив для придбання
квартири АДРЕСА_1.

Договір дарування нотаріально
посвідчений не був, проте позивач
вважає, що він є укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального
посвідчення договору дарування, а
відтак вона порушує його право
власності на зазначену квартиру.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 27 травня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення позову.

Посилається на те, що рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Зокрема, районний суд не прийняв до
уваги те що укладений між ним та ОСОБА_3
договір продажу квартири АДРЕСА_2, в
якому зазначено право позивача
отримати кошти від проданої квартири
від власниці.

Крім того, суд першої інстанції не
дав належну правову оцінку показам
свідка ОСОБА_4, яка підтвердила, що
кошти від реалізації зазначеної
квартири при ній передавалися
покупцями її квартири продавцям
квартири АДРЕСА_1, що підтверджує
придбання зазначеної квартири за кошти
обдарованого. Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга є
необґрунтованою. Відповідно до ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Як
вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції
позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3
16 грудня 2005 року в простій письмовій
формі уклали між собою договір
дарування грошових коштів у розмірі
176 750,00 грн. для придбання квартири
АДРЕСА_3. Посилаючись на ч.2 ст. 220 ЦК
України позивач просив визнати цей
договір дарування дійсним.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 13 постанови №9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що з
підстав недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог
закону про нотаріальне посвідчення
правочину договір може бути визнано
дійсним лише з підстав, встановлених
статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо
визнання договорів дійсними, в тому
числі заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Таким чином, однією з обов'язкових
умов для визнання судом договору
дійсним є те, що такий договір підлягає
нотаріальному посвідченню, а також
доведеність факту ухилення однієї зі
сторін від нотаріального посвідчення
такого договору.

Відповідно до ч. 5 ст.719 ЦК України
договір дарування валютних цінностей
на суму, яка перевищує
пятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається в письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Виходячи з наведеного суд першої
інстанцій правильно вважав, що
укладений договір дарування грошей між
позивачем і відповідачем підлягав
нотаріальному посвідченню.

Другою обов'язковою умовою для
визнання договору дарування є
доведеність у суді факту ухилення
ОСОБА_3 або ОСОБА_2 від нотаріального
посвідчення такого договору.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази ухилення хоча б однієї сторони
від нотаріального посвідчення
договору дарування від 16 грудня 2005
року.

За таких обставин суд першої
інстанції правильно вважав, що
підстави для визнання договору
дарування грошових коштів дійсним
відсутні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не довів
факту придбання квартири АДРЕСА_3 за
власні кошти з підстав зазначених у
його позові, тому суд першої інстанції
правильно вважав, що відсутні підстави
і для визнання цієї квартири його
особистою власністю.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи висновків суду не спростовують
і на правильність його рішення не
впливають Відтак підстави для його
скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 209, 303,304,307,308,313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 27 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних, і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: