Суддя Сітало А. К.
Справа № 644/2303/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря - Лазарєвої М.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кулішова
В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «Плюс» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Приват-Плюс» про визнання договору
недійсним, зобов'язання негайного
повернення сплачених щомісячних
внесків, стягнення штрафу та моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова з вищевказаним позовом у якому
після уточнення позовних вимог просив
визнати договір № 007721 від 06.05.2011 р.
укладений між ним та ДП «Плюс» ТОВ
«Компанія» Приват-Плюс» недійсним,
зобов'язати відповідача негайно
повернути сплачені ним щомісячні
внески у сумі 2719 грн. 98 коп., витрати на
банківське обслуговування у сумі 59 грн.
07 коп., поштове обслуговування у сумі 41
грн. 76 коп.; стягнути з відповідача на
користь держави штраф у сумі 2820 грн. 81
коп.; стягнути з відповідача на його
користь моральну шкоду у сумі 1000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 06.05.2011 р. між ним та
відповідачем був укладений договір №
007721 щодо надання відповідачем послуг,
спрямованих на придбання
будматеріалів на користь позивача на
умовах Програми діяльності
«Приват-Плюс», яка є додатком №1 до
цього договору.

При проведенні консультацій щодо
укладення вищевказаного договору,
відповідальною особою відповідача
продавцем-консультантом ОСОБА_3 було
надано примірник реклами Програми
"Приват Плюс", в якому були зазначені
умови виконання договору.

19.12.2011 р. за заявою позивача від 13.11.2011 p.,
направленою на адресу відповідача
поштою, цей договір було розірвано.

Підставами, для дострокового
розірвання договору, було невиконання
відповідачем рекламних пропозицій
щодо забезпечення інформацією
споживача при виконанні договору і
умов договору щодо надання інформації
партнеру про хід виконання договору.

Інформація про результати виконання
договору, яку згідно умов положення
п.5.16 додатку № 1 до договору повинен був
надавати партнеру відповідач,
обмежувалася лише надсиланням на його
адресу бланку для участі у наступному
асигнаційному акті з повідомленням про
дату проведення цього акту та
повідомленням суми щомісячних внесків,
яку позивачу потрібно сплатити для
участі в цьому акті.

Свою підприємницьку діяльність
відповідач здійснює відповідно до
Закону України "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг".

Тому, відповідно до вимог ст. 12
вказаного Закону та ст. 5 договору
позивач на адресу відповідача 12.11.2011 р.
та 15.11.2011 р. надіслав заяви з вимогами
надати інформацією про кількість
учасників групи № 25 Товариства
Партнерів, до якої його було
зараховано, загальну суму коштів
щомісячних внесків учасників даної
групи, кількість учасників даної групи,
які придбали товари і на яку суму, а
також надати копії протоколів
проведених асигнаційних актів, в яких
позивач приймав участь.

18.11.2011 р. відповідач отримав заяви, але
у порушення вимог законодавства
відповіді на ці заяви не надав.

Таким чином, позивач вважає, що
відповідачем при виконанні умов
договору № 007721 від 06.05.2011 р. не
виконувалися умови забезпечення
інформацією споживача, запропоновані у
рекламних пропозиціях, і відповідно
абзацу 2, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про
захист прав споживачів" ним були
порушені гарантійні зобов'язання,
надані у рекламі, а також, відповідно п.
5 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про захист
прав споживачів", права споживача щодо
отримання інформації.

Відповідно до умов положення п. 10.2
Додатку №1 до Договору, в якому
визначено порядок повернення коштів
учаснику групи Товариства Партнерів,
що достроково розірвав договір, при
достроковому розірванні договору
адміністратор (відповідач)
зобов'язувався повернути партнеру
(позивачу) на його банківський рахунок
раніше сплачену суму щомісячних
внесків протягом 30 банківських днів
від дня ліквідації Товариства
Партнерів, яка згідно ст. 13 додатку № 1
до договору проводиться за рішенням
адміністратора у випадку закінчення
Графіку платежів останнього партнера
Товариства Партнерів.

Крім того, згідно п.8.6 Додатку №1 до
Договору, щоб повернути щомісячні
платежі партнеру, що достроково
розірвав договір, Адміністратор
повинен прийняти ще одне, окреме
рішення.

Але, оскільки, в умовах Договору №007721
від 06.05.2011 р. між ДП "Плюс" та позивачем
не встановлено ніяких обмежень щодо
включення нових учасників до групи № 25
Товариства Партнерів і не встановлено
строку закінчення Графіку платежів
останнього партнера товариства
партнерів даної групи, а в умовах
положення п.10.2 додатку №1 до Договору
не передбачено обов'язкового
зобов'язання відповідача повернути
Партнеру вищевказані кошти у терміни,
встановлені законодавством, то
встановити строк ліквідації групи № 25
Товариства Партнерів не можливо, і
відповідно, встановити строк
повернення вищевказаних коштів
Партнеру, що достроково розірвав
договір також не можливо.

З вищевказаного вбачається, що умови
положення п. 10.2 додатку №1 до

договору №007721 від 06.05.2011 р. складено з
порушенням вимог законодавства, так як
ці умови надають можливість
Адміністратору не повертати
вищевказані кошти учаснику групи
Товариства Партнерів, що достроково
розірвав договір.

Отже, відповідно п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів",
умови положення п.10.2 Додатку №1 до
Договору є несправедливими.

Згідно з умовами положення п. 6.22
Розпорядження №1676 «Про затвердження
ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах», при достроковому
розірванні договору про
адміністрування з учасником групи,
який не отримав товар, ліцензіат
повинен повернути учаснику групи суму
періодичних платежів у строк, який не
може перевищувати двох років з дати
отримання ліцензіатом заяви учасника
групи про розірвання договору, тобто в
даному випадку згідно вимог
законодавства відповідач повинен був
повернути кошти, витрачені на сплату
періодичних платежів у сумі 2 719,98 грн.
не пізніше 19.12.2013 р.

21.11.2013 р. позивач звернувся до
відповідача із заявою, в якій вимагав у
термін, встановлений законодавством,
повернути витрачені кошти на сплату
щомісячних внесків.

На теперішній час відповідачем,
вищевказані кошти позивачу не
повернені.

У судовому засіданні позивач підтримав
уточнені позовні вимоги та доводи
наведені в їх обґрунтування, просив
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
вважав їх безпідставними, у свої
запереченнях посилався на те, що 02
жовтня 2013 року судовою колегією палати
у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області ухвалено рішення
за апеляційними скаргами Дочірнього
підприємства «Плюс» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Приват-Плюс» і Дочірнього
Підприємства «Союз» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Приват-Плюс» на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 18 травня 2013 року за позовом
ОСОБА_1 до Дочірнього Підприємства
«Плюс» Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Приват-Плюс» і

Дочірнього Підприємства «Союз»
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Приват-Плюс» про визнання договорів
недійсними, стягнення сплачених сум та
відшкодування моральної шкоди. Цим
рішенням, апеляційні скарги
відповідачів задоволено, рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 18 травня 2013 року за
№2029/1979/2012 скасовано, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «Плюс» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Приват Плюс» та Дочірнього
підприємства «Союз» - відмовлено.

Дане рішення апеляційного суду
Харківської області було оскаржене в
касаційному порядку, ОСОБА_1 до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ. Ухвалою ВССУ від 23 жовтня 2013 року
у відкритті касаційного провадження
відмовлено.

Судами апеляційної і касаційної
інстанції було комплексно вивчено весь
Договір і встановлено, що Договір не
суперечить законодавству, а посилання
позивача з приводу несправедливих умов
Договору є безпідставним, стягнення
коштів та відшкодування моральної
шкоди також заявлялось і вирішено
відмовити в їх задоволенні.

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

06 травня 2011 року між ДП «Плюс» ТОВ
«Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1 було
укладено Договір №007721. Предметом
даного договору є надання партнеру
послуг, спрямованих на придбання
товарів, на умовах програми діяльності
«Приват- Плюс», яка є додатком №1 до
договору. Взяті на себе зобов'язання
згідно зазначеного договору ДП «Плюс»
ТОВ «Компанія «Приват- Плюс»
виконувало належним чином. ОСОБА_1, як
партнеру на виконання ст. 2 програми
діяльності «Приват-Плюс» (додаток №1 до
договору) присвоєно персональний код,
по кожному договору надіслана пам'ятка,
де зазначений персональний код та
міститься інша корисна інформація для
партнера. Також відповідно до ст. 5
Програми діяльності Приват - Плюс, ДП
«Плюс» ТОВ «Компанія «Приват - Плюс» в
кінці кожного календарного місяця
проводить Асигнаційні акти, надсилало
Партнеру реквізити для сплати
щомісячних платежів та повідомлення
про дату проведення Асигнаційних
актів, тобто виконувало зобов'язання у
повній відповідності до умов
укладеного Договору.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 Цивільного
процесуального кодексу України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Постанова Верховного суду України від
11 вересня 2013 року по цивільній справі
№6-40цс13 встановила правову позицію у
справах з посиланням на Закон України
«Про захист прав споживачів» та з
приводу адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах.

Предметом договору №007721 від 06 травня
2011 року, укладеного сторонами, в рамках
функціонування «Програми діяльності
Приват-Плюс» (системи придбання
товарів у групах), є надання партнеру
програми адміністративних послуг, у
тому числі фінансового характеру, з
метою придбання ним товарів зазначених
в договорі.

Відповідно до ст. 7 Договору ДП «Плюс»
ТОВ «Компанія «Приват-Плюс»
гарантувало одержання права на
отримання товару за умови виконання
партнером усіх зобов'язань за
договором.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ДП
«Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс»
брало на себе зобов'язання здійснити
оплату товару та забезпечити його
передачу партнеру відповідно до
програми діяльності Приват-Плюс.

Передбачені Договором умови
дозволяють учаснику сплачувати ціну
товару невеликими щомісячними
внесками, які названі в Договорі
«Щомісячний Чистий платіж».

Відповідно до ст. 1 Програми
діяльності Приват-Плюс «Визначення
термінів» Щомісячний чистий платіж»
- частина щомісячного Загального
платежу, розмір якого визначається
шляхом ділення вартості Товару на
Загальну кількість платежів Партнера,
та зазначається у Додатку № 2 до
Договору».

Таким чином, в Договорі чітко було
передбачено, що споживач оплачує
кожного місяця частину ціни товару.
Після одержання товару споживач
зобов'язаний і надалі сплачувати кошти
за товар до повної його оплати - 100 % від
ціни товару.

Отже, договором передбачена щомісячна
сплата платежів за товар, який
передається споживачеві в рамках
укладеного договору, а не за можливість
одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди,
має повне право вимагати від ДП «Плюс»
ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» виконання
свого зобов'язання, а саме: оплатити
продавцю вартість товару та передати
товар споживачу, незалежно від того, чи
сплачують кошти інші споживачі.

ОСОБА_1 жодним чином не міг
розраховувати на настання необхідних
для нього наслідків, так як Договір про
придбання товарів був розірваний саме
з його ініціативи.

Відповідно до п. 10.2 додатку № 1 до
договору, партнер, який ще не отримав
товар, має право у будь-який момент
після встановленого п. 10.1 ст. 10 цієї
програми терміну, розірвати договір
без пояснення причин, надіславши
поштою заяву на адресу адміністратора.
Партнеру повертається на його
банківський рахунок раніше сплачена
сума, що складається із його щомісячних
чистих платежів, зазначених у додатку
№ 2 до договору, протягом 30 банківських
днів від дня ліквідації Товариства
Партнерів, до якого було включено
партнера.

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року N
3462-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (Закон N 3462-VI)
(введено в дію з 8 січня 2012 року) внесено
зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» та доповнено
п. 11-1, відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону
Нацкомфінпослуг (як уповноважений
державний орган), затвердила
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах (розпорядження від 9
жовтня 2012 року N 1676 «Про затвердження
Ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах» (Розпорядження N 1676))
(далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови (Розпорядження N 1676)
закріпили визначення, сутність,
правовий статус учасників (і вимоги до
них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов
(Розпорядження N 1676) слід зробити
висновок про те, що діяльність таких
груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
(Розпорядження N 1676) адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групі - це фінансова послуга,
що надається ліцензіатом і передбачає
залучення грошових коштів учасників
групи, об'єднання цих коштів з метою
придбання та розподілу товарів між
учасниками групи.

Посилання позивача та те, що п.10.2
Додатку №1 до Договору є
несправедливим та суперечить ЗУ «Про
захист прав споживачів» є
безпідставним, у зв'язку з наступним:

- Договір №007721 від 06 травня 2011 року
підписаний (укладений) до введення в
дію Закону України «Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг» та Ліцензійних
умов;

- умови Договору узгоджувалися
контрагентами при підписанні Договору;

- жодне із положень Договору,
належним чином не визнано
несправедливими;

- позивач жодного разу не звертався
до відповідача з пропозицією чи
вимогою внесення змін чи доповнень до
умов договору (які на його думку були
несправедливими), хоча таке право
сторін прямо передбачено ст. 10
Договору;

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Таким чином, висновок позивача про
несправедливі положення договору та
додатків до нього є помилковим і не
узгоджується з положеннями Закону
України «Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Обґрунтування позовних вимог та
підтвердження їх належними та
допустимими доказами з приводу штрафу
та моральної шкоди - взагалі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60,88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст.ст. 6, 203,233, 627, Цивільного
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства «Плюс»
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія»
Приват-Плюс» про визнання договору
недійсним, зобов'язання негайного
повернення сплачених щомісячних
внесків, стягнення штрафу та моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня винесення рішення,
апеляційної скарги.

Суддя:
Сітало А.К.