Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4157/14Головуючий у 1-й
інстанції Редько Ж.Є. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області на рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 27 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області (надалі - ВВД
ФССНВВПЗУ у м. Димитрові Донецької
області) про відшкодування моральної
шкоди внаслідок травми, отриманої на
ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, який у
подальшому уточнив, та в якому просив
стягнути з відповідача на його користь
7 400,0 грн. в рахунок відшкодування
В обґрунтування свого позову позивач
зазначав, що з 02.01.1963 року по 02.08.1971 року,
з 05.10.1971 року по 30.10.1978 року, з 19.12.1978 року
по 02.07.1979 року та з 20.06.1994 року по 08.10.2006
року він знаходився у трудових
відносинах з державним підприємством
«Красноармійськвугілля» (надалі - ДП
«Красноармійськвугілля»), працюючи у
якості електрослюсаря підземного,
гірничого майстра підземного,
помічника механіка підземного,
заступника механіка підземного,
електрослюсарем поверхні.
16.12.1974 року з ним стався нещасний
випадок на виробництві: під час
пересування по гірничим виробкам, він
зачепився за шпалу та впав на рейку,
внаслідок чого отримав травму лівої
стопи: закритий перелом плюснової
кістки лівої стопи зі зміщенням, про що
був складений відповідний акт № 140 від
20.07.2000 року з ним також трапився
нещасний випадок: під час виконання
роботи по зняттю кожуха муфти МВ-9, він
оступився та отримав травматичну
ампутацію нігтьової фаланги третього
пальця правої кістки, про що був
складений відповідний акт № 31 від
За вказаними травмами він лікувався
09.12.2005 року міжрайонною
травматологічною МСЕК м.
Красноармійськ йому первинно було
встановлено 15% втрати професійної
працездатності безстроково.
Відновлення працездатності в нього не
Внаслідок ушкодження здоров'я йому
завдана моральна шкода, тому що,
перебуваючи на лікуванні, він не міг
вести повноцінний спосіб життя,
протягом тривалого часу відчував
фізичні біль та страждання,
психологічний дискомфорт і значне
порушення душевного спокою, яке він
відчуває до теперішнього часу. До травм
він був здоровою працездатною людиною,
після втрати 15% працездатності в нього
змінилися умови життя, що виразилося в
зниженні життєвої активності,
систематичному нездужанні і
послабленні організму, переживаннях з
приводу погіршення відносин з
оточуючими. Спостерігається критичне
ставлення до себе як до неповноцінного
в трудовому відношенні громадянина.
Дискомфорту надає болі в правій стопі,
обмеження рухів стопою, на якій
відсутня фаланга пальця.
Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 27 червня 2014 року
позов ОСОБА_2 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області про відшкодування
моральної шкоди внаслідок травми на
виробництві задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області на користь ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві, 4 500,0 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач ВВД
ФССНВВПЗУ у м. Димитрові Донецької
області у своїй апеляційній скарзі,
посилаючись на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
судом першої інстанції, просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог позивача відмовити у
повному обсязі.

Належним чином повідомлені про час та
місце апеляційного розгляду справи всі
особи, які беруть участь у справі
(а.с.57-58), у судове засідання 16.10.2014 року
не з'явились, клопотань про відкладення
розгляду цієї справи апеляційному суду
не подавали, про причини своєї неявки
та неявки своїх представників суд не
повідомили.

При вищевикладених обставинах, колегія
суддів апеляційного суду визнала
неповажною причини неявки всіх осіб,
які беруть участь у цій справі, та
ухвалила розглядати дану справу в
апеляційному порядку за відсутністю
останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія судів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов
позивача частково у цій справі, суд
першої інстанції керувався ст.ст. 3, 46
Конституції України, ст.153 КЗпП України,
Законом України "Про охорону праці ",
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності ", ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209,
212-215 ЦПК України та виходив із
обґрунтованості та доказаності вимог
позивача щодо стягнення моральної
шкоди у розмірі 4 500,0 грн., завданої
ушкодженням здоров'я на виробництві,
саме з відповідача ВВД ФССНВВПЗУ у м.
Димитрові Донецької області у цій
справі, оскільки у зв'язку з отриманими
на виробництві травмами позивачу 09.12.2005
року була вперше встановлена втрата
професійної працездатності, а
обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди застрахованим особам, які
потерпіли на виробництві, з часу
набрання чинності Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності ", а саме: з 01.04.2001 року, і
до внесення до нього змін на підставі
Закону України від 23.02.2007 року № 717-У,
був покладений на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що позивач
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.01.1963 року по
02.08.1971 року, з 05.10.1971 року по 30.10.1978 року, з
19.12.1978 року по 02.07.1979 року, з 20.06.1994 року
по 08.10.2006 року працював у
відокремленому підрозділі «Шахта
«Димитрова» державного підприємства
«Красноармійськвугілля» в якості
електрослюсаря підземного, гірничого
майстра, помічника механіка,
заступника механіка, з повним робочим
днем під землею, електрослюсарем
поверхні (а.с.3. 4-7).

16.12.1974 року позивач ОСОБА_2 при
виконанні трудових обов'язків отримав
виробничу травму, внаслідок якої йому
було встановлено діагноз: закритий
перелом плюсневої кістки лівої стопи
зі зміщенням. За даним фактом складено
акт про нещасний випадок на
виробництві за формою Н-1 від 17.12.1974 року
№ 140. В результаті отриманої травми
позивач з 17.12.1974 року по 23.03.1976 року (70
днів) перебував на лікарняному (а.с.8, 9).

20.07.2000 року при виконанні трудових
обов'язків з позивачем знову трапився
нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав травматичну ампутацію
нігтьової фаланги третього пальця
правої кістки. За даним нещасним
випадком було складено акт за формою Н-1
від 23.07.2000 року № 31. В результаті
отриманої травми позивач лікувався з
20.07.2000 року по 11.08.200 року (л.д.10-11).

Відповідно до п.15 акту за формою Н-1 № 140
від 17.12.1974 року причиною нещасного
випадку є: порушення правил
пересування по гірничим виробіткам;
відповідно до акту за формою Н-1 № 31 від
23.07.2000 року причиною нещасного випадку
стала необережність потерпілого (а.с.
8-9, 10-11).

Відповідно до виписки із протоколу від
22.12.2005 року комісія з охорони праці ДП
«Красноармійськвугілля» встановила 25 %
вини потерпілого у нещасному випадку,
що стався 20.07.2000 року.

За висновком міжрайонної
травматологічної МСЕК м.
Красноармійськ від 09.12.2005 року позивачу
вперше за наслідками виробничої травми
від 16.12.1974 року встановлено 10% втрати
професійної працездатності, за
наслідками травми від 20.07.2000 року - 5%
втрати професійної працездатності, а
за сукупністю - 15% втрати професійної
працездатності безстроково без
встановлення групи інвалідності та без
будь-яких протипоказань і рекомендацій
(а.с.13).

Відповідно до довідки Фонду від 30.05.2014
року ОСОБА_2 знаходиться на обліку
Фонду з 09.12.2005 року по теперішній час та
отримує щомісячні страхові виплати в
разі втрати професійної
працездатності 15 % в сумі 528,18 грн.,
відшкодування моральної шкоди не
проводилось.

Згідно довідки управління Пенсійного
фонду України в м. Димитрові Донецької
області від 19.05.2014 року ОСОБА_2
перебуває на обліку в УПФУ та отримує
пенсію за віком за списком № 1 при
повному пільговому стажі в розмірі 4330,10
грн. (а.с.12).

За приписами ч. 1 ст. 3 Конституції
України, життя і здоров'я людини
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 46 Конституції України
право громадян на соціальний захист
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням,
одним із видів якого є відповідно до ч. 1
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно за ч.1 ст.9 Закону України "Про
охорону праці " відшкодування шкоди,
завданої робітнику у наслідок
ушкодження його здоров,я, здійснюється
Фондом у відповідності до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності " від
23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що
набрав чинності з 01.04.2001 року.

Відповідно за ст.ст.13, 21, 28 Закону №
1105-ХIV при настанні страхового випадку,
а саме ушкодження здоров,я на
виробництві, потерпілий - застрахована
особа - має право на різні види
відшкодування шкоди у тому числі і на
відшкодування моральної шкоди за
наявності факту спричинення цієї шкоди
потерпілому.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди ", передбачено, що оскільки
питання відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами,
введеними у дію в різні строки, суду
необхідно в кожній справі з'ясовувати
характер правовідносин сторін і
встановлювати, якими правовими нормами
вони регулюються, чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин, коли набрав
чинності законодавчий акт, що визначає
умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках, та коли
були вчинені дії, якими заподіяно цю
шкоду.

Обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди застрахованим особам, які
потерпіли на виробництві, з часу
набрання чинності Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", а саме: з 01.04.2001 року, і
до внесення до нього змін на підставі
Закону України від 23.02.2007 року № 717-У,
був покладений на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

У зв'язку з отриманими на виробництві
травмами позивачу 09.12.2005 року була
вперше встановлена втрата професійної
працездатності, тому суд керується
законодавством, діючим у зазначений
період часу, бо це регламентовано ст.5
ЦК України, згідно якої акти цивільного
законодавства, до яких відноситься
Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності і,
якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Отже, на час виникнення спірних
правовідносин, який суд пов'язує з
датою встановлення МСЕК втрати
позивачем професійної працездатності,
діяв встановлений державою
спеціальний порядок щодо
відшкодування шкоди, завданої здоров'ю
потерпілого умовами виробництва, -
через відділення Фонду.

Тому, при вищевикладених обставинах,
суд першої інстанції правильно вважав,
що у позивача виникло право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку з встановленням йому стійкої
втрати працездатності внаслідок
отриманої ним травми, а висновок МСЭК
від 09.12.2005 року підтверджує наявність
факту спричинення шкоди його здоров'ю,
яка привела до фізичних і моральних
страждань позивача через болі в правій
стопі, обмеженості рухів, відсутності
фаланги пальця, змін звичного перебігу
його життя, зокрема, необхідності
тривалий час лікуватися, що вимагало
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Посилання відповідача на
обов'язковість, як доказу, висновку
МСЕК щодо встановлення факту
спричинення позивачеві моральної
шкоди правомірно визнано судом першої
інстанції безпідставним і не
відповідає вимогам законодавства,
оскільки положення ст. 34 Закону № 1105-ХIV
розповсюджуються на ті випадки, коли у
потерпілого не наступило стійкої
втрати професійної працездатності і
особа не має будь-яких документів, за
якими можна судити про наявність
фізичних або психічних страждань.

Порушення позивачем нормативних актів
про охорону праці враховується лише
при визначенні потерпілому розміру
одноразової допомоги (ст. 34 Закону №
1105-ХIV). Тобто ступень вини позивача в
нещасному випадку не може бути
врахований судом при визначенні
розміру відшкодування моральної шкоді,
оскільки це не ґрунтується на законі.

Але сума, в яку позивач оцінив
заподіяну моральну шкоду і яка за його
оцінкою становить 7 400,0 грн., на думку
суду першої інстанції, з якою
погоджується й колегія суддів
апеляційного суду, є завищеною і не
відповідає отриманим ним моральним
стражданням.

При визначенні суми відшкодування
заподіяної позивачеві моральної шкоди
суд першої інстанції правильно
враховував характер, обсяг, тривалість
зазнаваних позивачем страждань, його
стан здоров'я, розмір і безстроковий
характер втрати працездатності, а саме
те, що позивач у віці 66 роки втратив 15%
своєї працездатності на підприємстві,
істотність вимушеності змін у життєвих
стосунках потерпілого, те, що отримане
ним ушкодження здоров'я заважає йому
вести повноцінний спосіб життя,
вимагає від нього додаткових зусиль
для його організації.

Також суд першої інстанції правильно
врахував продовження позивачем після
отриманих травм працювати на тих же
посадах, що і раніше, відсутність
негативних наслідків у вигляді
інвалідності, будь-яких протипоказань
і рекомендацій у потребі лікування.

Та, виходячи з засад розумності та
справедливості, суд першої інстанції
правильно вважав за можливе визначити
позивачеві розмір відшкодування
моральної шкоди саме у розмірі 4 500,0 грн.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується і таким розміром
моральної шкоди позивача, визначеним
судом першої інстанції при
вищевикладених обставинах, вважає його
обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача
є такими, що не спростовують обставин,
встановлених судом першої інстанції у
цій справі, та висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
відповідача, висловлену в його
запереченнях на позов, яку він вважає
такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу з додержанням вимог ст.ст. 10-11,
57-61 ЦПК України в межах заявлених
позивачем позовних вимог та на
підставі доказів сторін.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Підстави для звільнення відповідача
від доказування у цій справі також
відсутні.

Відповідач не зазначив та не надав суду
першої інстанції належних, допустимих,
переконливих доказів в обгрунтування
своїх заперечень проти позову.

Рішення суду не може грунтуватись на
припущеннях.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції, що оскаржується
у цій справі відповідачем, є законним
та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області відхилити.

Рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 27 червня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.