Ухвала

іменем україни

30 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства оборони України про
відшкодування шкоди, завданої смертю
годувальника, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Львівської області від 10 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Міністерства оборони
України про відшкодування шкоди,
завданої смертю годувальника. Позов
мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на
Скнилівському летовищі, внаслідок
падіння військового літака СУ-27,
загинула його мати - ОСОБА_4, на
утриманні якої на момент смерті він
перебував, як неповнолітній син.
Зазначав, що рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 26 грудня 2006
року на його користь було присуджено
відшкодування шкоди, заподіяної смертю
годувальника - матері, у розмірі 1 000 грн
щомісячно, виходячи із розміру
мінімальної заробітної плати - 400 грн,
яка була встановлена судом станом на
дату прийняття зазначеного рішення.
Посилаючись на те, що з часу ухвалення
вищезазначеного рішення мінімальний
розмір заробітної плати законодавцем
неодноразово збільшувався, що не
враховувалось при обчисленні
відшкодування, просив стягнути з
відповідача належні виплати. Вважає, що
він має право на продовження виплати
відшкодування до закінчення навчання,
оскільки на час звернення до суду
навчався у Львівському вищому
професійному училищі дизайну та
будівництва на денному відділенні з 1
вересня 2010 року по 30 червня 2011 року.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 5 липня 2011 року
позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Міністерства оборони
України на користь ОСОБА_3 шкоду,
заподіяну смертю годувальника, за
період з 1 серпня 2010 року по 30
червня 2011 року у розмірі 25 537,50 грн; за
період з 1 квітня 2007 року по 31 липня 2010
року - у розмірі 20 537,50 грн, а всього
стягнуто 46 075 грн.

Справа переглядалася в апеляційному
порядку неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду
Львівської області від 10 грудня 2013
року апеляційну скаргу Міністерства
оборони України задоволено, рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач не
заявляв вимог про збільшення розміру
відшкодування, а лише просив суд
стягнути шкоду у зв'язку с втратою
годувальника, тому суд першої
інстанції помилково застосував до
спірних правовідносин ч.
2 ст. 1208 ЦК України. Крім того, судом
першої інстанції не встановлено
способу визначення розміру
відшкодування, отже підстави для
збільшення розміру відшкодування
відсутні.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на
Скнилівському летовищі, внаслідок
падіння військового літака СУ-27,
загинула мати позивача - ОСОБА_4

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 26 грудня 2006 року зобов'язано
Міністерство оборони України
здійснювати щомісячні платежі на
користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до
досягнення останнім
вісімнадцятирічного віку у розмірі 1000
грн на відшкодування шкоди, завданої
смертю матері ОСОБА_4, та стягнуто з
Міністерства оборони України на
користь ОСОБА_3 25 417 грн шкоди, завданої
смертю матері ОСОБА_4, за період з 1
січня 2004 року по день ухвалення
рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за
заявою потерпілого у разі збільшення
розміру мінімальної заробітної плати
розмір відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, підлягає відповідному
збільшенню на підставі рішення суду.

Таким чином законом передбачено право
потерпілого на перерахунок раніше
визначеного розміру відшкодування
йому шкоди, завданої ушкодженням
здоров'я або смертю.

В контексті зазначеної норми під
поняттям "мінімальна заробітна плата"
слід розуміти законодавчо
встановлений розмір заробітної плати
за просту, некваліфіковану роботу,
нижче якого не може проводитися оплата
за виконану працівником місячну,
погодинну норму праці, обсяг робіт
(ст. 1 Закону України "Про оплату
праці"), а наявність підвищення
вартості життя визначається на
підставі встановленого законодавцем
прожиткового мінімуму відповідно до
динаміки його зростання.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 7 грудня 2006 року, відповідно
до якого ОСОБА_3 має право на одержання
щомісячного відшкодування шкоди,
завданої смертю матері, у розмірі 1/5 від
п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати, є преюдиційним.

Проте, у зв'язку із зміною розміру
мінімальної заробітної плати, фактично
виплачуване ОСОБА_3 відшкодування є
меншим за розмір відшкодування, на яке
він має право згідно з судовим рішенням
від 7 грудня 2006 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, дослідивши докази у справі та
давши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
рішенням суду від 7 грудня 2006
року відповідача зобов'язано
здійснювати щомісячні платежі на
користь ОСОБА_3 на відшкодування шкоди,
завданої смертю годувальника в розмірі
400 грн, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати на день винесення
рішення, проте за період з 1 квітня 2007
року до 31 липня 2010 року розмір
мінімальної заробітної плати
збільшувався, однак не враховувався
при обчисленні розміру відшкодування,
тому стягненню підлягає різниця між
сумою, яка мала бути виплачена позивачу
та сумою, яка фактично виплачувалася.

Задовольняючи позов в частині
стягнення шкоди за період з 1 серпня 2010
року по 30 червня 2011 року, суд першої
інстанції правильно застосував до
спірних правовідносин положення п. 1 ч. 1
ст. 1200 ЦК України, оскільки позивач
надав докази, що в цей період він
навчався на денному відділенні 1
курсу Львівського вищого професійного
училища дизайну та будівництва.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені обставини справи та
вимоги закону уваги не звернув,
висновки суду першої інстанції не
спростував та ухвалив рішення, яке не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до помилкового
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено згідно із
законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 та 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 10 грудня 2013 року скасувати,
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 5 липня 2011 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко М.І.
Наумчук О.В. СтупакСудді:В.І. Амелін