АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц791/1834/2014р.
інстанції Скрипнік Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2014 року вересня місяця 24 дня колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого:Прокопчук
Л.П.Суддів:Лісової Г.Є., Полікарпової
О.М.При секретарі:Мироненко І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Херсоні цивільну справу
за апеляційними скаргами повного
товариства «Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія»,
ОСОБА_5 на рішення Комсомольського
районного суду м.Херсона від 03 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до
повного товариства «Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія», третя
особа - територіальна державна
інспекція з питань праці у Херсонській
області про стягнення заборгованості
по заробітній платі та компенсації,
визнання наказу про звільнення
незаконним та зміну запису у трудовій
книжці, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 07.05.2012 року працювала у відповідача
на посаді касира.

У зв'язку з порушенням товариством
трудового законодавства, а саме
невиплатою заробітної плати, вона
подала заяву про звільнення відповідно
до ст.38 КЗпП та просила звільнити її з
21.06.2013 року.

Однак 01.07.2013 року наказом №13 відповідач
звільнив її за прогули згідно п.4 ст.40
КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним.

Відповідач не сплачував заробітну
плату з березня 2013 року, сума
заборгованості по якій складає 4588 грн.,
крім того компенсація за невикористану
відпустку становить 1014,15 грн.

Незаконними діями відповідач заподіяв
їй і моральну шкоду, яку ОСОБА_5 оцінила
у 5000 грн.

Позивачка просила зобов'язати повне
товариство внести зміни у трудову
книжку, змінивши запис про звільнення
на ст.38 КЗпП, дату звільнення на 24.06.2013
року, а також стягнути заборгованість
по заробітній платі та моральну шкоду,
поновити строк звернення до суду.

Рішенням Комсомольського районного
суду м.Херсона від 03 квітня 2014 року
ОСОБА_5 поновлено строк звернення до
суду.

Стягнуто з повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь ОСОБА_5 заборгованість по
заробітній платі за період з березня 2013
року по 05 червня 2013 року в розмірі 2 615,83
грн., компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 845,33 грн., моральну
шкоду у сумі 500 грн., витрати на правову
допомогу у сумі 2000грн. і 2000 грн.

Стягнуто з повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь держави судові витрати у сумі
458,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в
частині відмовлених позовних вимог,
ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, на невідповідність висновків
суду обставинам справи просила його
скасувати і ухвалити нове, яким її
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Вважаючи рішення суду незаконним в
частині задоволених позовних вимог
ОСОБА_5, повне товариство
«Ломбард-Лідер» у своїй апеляційній
скарзі просить його скасувати і
відмовити у задоволенні позову
повністю, вказуючи на допущені судом
першої інстанції порушення норм
законодавства України, а також
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник ОСОБА_5 свою
апеляційну скаргу підтримала з підстав
викладених у ній та не визнала доводів
скарги ПТ «Ломбард-Лідер».

Представники повного товариства
просили відхилити апеляційну скаргу
ОСОБА_5, підтримали апеляційну скаргу
товариства з підстав, що зазначені у
ній.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що наказом №7-к від
07.05.2012 року ОСОБА_5 була прийнята на
посаду касира повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія», а
наказом №13-к від 01.07.2013 року її було
звільнено з займаної посади на
підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з прогулом.

Також встановлено, що 06.06.2013 року
позивачка подала заяву про звільнення
за власним бажанням у зв'язку з
порушенням відповідачем трудового
законодавства і просила звільнити її з
21.06.2013 року.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП працівник
має право у визначений ним строк
розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового
законодавства.

Визначаючи строк розірвання трудового
договору - 21.06.2013 року позивачка після
подання 06.06.2013 року заяви про
звільнення на роботу у цей період не
виходила без поважних причин, тому
адміністрацією підприємства ці дні
підставно визнано прогулами.

Твердження ОСОБА_5 про те, що вона в цей
період знаходилася у відпустці є
безпідставними, оскільки не
підтверджені належними доказами.

Крім того, порядок надання щорічних
планових відпусток визначено як у
Кодексі законів про працю, так і в
Законі України «Про відпустки».

Оскільки на підприємстві відсутній
затверджений і підписаний сторонами
графік відпусток, то відсутність
наказу керівника підприємства про
надання працівнику відпустки свідчить
про порушення останнім трудового
законодавства та вчинення ним прогулу
без поважних причин.

За встановленого колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
обґрунтовано відмовлено позивачці у
задоволенні вимог про визнання її
звільненою з 21.06.2013 року за власним
бажанням на підставі ст.38 КЗпП та у
зобов'язанні відповідача внести зміни
у трудову книжку про підстави та дату
звільнення т.я в цій частині доводи
апеляційної скарги ОСОБА_5 висновків
суду не спростовують.

Задовольняючи позов про стягнення
заборгованості по заробітній платі
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що на підставі ст.128 КЗпП України
підприємством підставно стягувалися
грошові кошти за шкоду, заподіяну
позивачкою повному товариству.

Проте з таким висновком колегія не може
повністю погодитися, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.136 КЗпП покриття шкоди
працівниками в розмірі, що не перевищує
середнього місячного заробітку,
проводиться за розпорядженням
власника або уповноваженого ним
органу, а керівниками підприємств,
установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або
уповноваженого ним органу або
вищестоящого в порядку підлеглості
органу має бути зроблено не пізніше
двох тижнів з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди і звернено до
виконання не раніше семи днів з дня
повідомлення про це працівникові. Якщо
працівник не згоден з відрахуванням
або його розміром, трудовий спір за
його заявою розглядається в порядку,
передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди
проводиться шляхом подання власником
або уповноваженим ним органом позову
до районного, районного у місті,
міського чи міськрайонного суду.

Матеріалами справи підтверджено, що
середньомісячний заробіток позивачки
становить 1150 грн. (а.с.150), матеріальна
шкода, заподіяна підприємству за
визначенням останнього становить 8270
грн., тому накази №8 від 10 квітня 2013
року, №12 від 15 травня 2013 року та
розпорядження до наказу №8 від 10
квітня 2013 року про стягнення збитків з
ОСОБА_5 та про щомісячне утримання у
розмірі не вище її середньомісячного
заробітку (а.с.119,122,125) є такими, що
прийняті з порушенням норм трудового
законодавства.

Крім того, рішенням Комсомольського
районного суду м.Херсона від 09 січня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 07 лютого 2014 року повному товариству
відмовлено у стягненні з ОСОБА_5
збитків у сумі 8270 грн. через
недоведеність заподіяння їх останньою
(а.с.156).

Невиплата позивачці заробітної плати у
період з березня 2013 р. по день
звільнення підтверджується
відомостями на виплату грошей (а.с.146-149).

Тому на користь ОСОБА_5 слід стягнути
заборгованість по заробітній платі
відповідно до розрахунку, наданого
відповідачем (а.с.150), яка загалом
складає 3641,67 грн. без утримання
податків та інших обов'язкових
платежів, відтак рішення підлягає
зміні.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» №13 від 24.12.1999 року
роз'яснено, що задовольняючи вимоги про
оплату праці, суд має навести в рішенні
розрахунки, з яких він виходив при
визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справлення і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення.

Стягуючи на користь ОСОБА_5 грошові
кошти за невикористану відпустку за 26
календарних днів у сумі 845,33 грн. з
урахуванням податків та інших
обов'язкових платежів, суд не зазначив
про це в рішенні, тому в цій частині
воно підлягає доповненню.

Згідно ст.2371 КЗпП України передбачено
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

На думку колегії позивачка належним
чином у своїй позовній заяві
обґрунтувала заподіяння їй
відповідачем моральної шкоди у зв'язку
з невиплатою заробітної плати, а суд з
урахуванням характеру, тривалості та
обсягу заподіяних страждань,
істотності вимушених змін у її житті,
визначив розмір моральної шкоди
відповідно до вимог розумності і
справедливості.

В цій частині рішення суду є законним і
підстав для його скасування і
задоволення апеляційної скарги
підприємства колегія суддів не вбачає.

Рішенням суду також двічі стягнуто по 2
000 грн. (всього 4 000 грн.) на користь
позивачки понесених нею витрат на
правову допомогу, хоч відповідно до
поданої нею заяви (а.с.170) вона просила
стягнути на її користь 3000 грн., які
підтверджуються квитанцією про сплату,
та розрахунком цих витрат.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено частко, то на її користь
підлягає стягненню 1500 грн. судових
витрат, а рішення суду в частині
стягнення двічі по 2000 грн. судових
витрат підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, в
силу ст.ст.38, 136 КЗпП України колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 і повного
товариства «Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія»
задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м.Херсона від 03 квітня 2014 року в
частині стягнення з повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь ОСОБА_5 заборгованості по
заробітній платі у сумі 2615,83 грн.
змінити, збільшивши стягнену судом
суму до 3641,67 грн. без утримання податків
та інших обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині стягнення з
повного товариства «Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь ОСОБА_5 заборгованості за
невикористану відпустку у розмірі 845,33
грн. доповнити словами «з утриманням
податків та інших обов'язкових
платежів».

Це ж рішення суду в частині стягнення
двічі з повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь ОСОБА_5 по 2000 грн. витрати на
правову допомогу скасувати і ухвалити
нове.

Стягнути з повного товариства
«Ломбард-Лідер» ТПВ
«Постачтехкомплект» і Компанія» на
користь ОСОБА_5 витрати на правову
допомогу у розмірі 1500 грн.

В решті це ж рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і з цього ж часу може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя:
Л.П.Прокопчук