Справа № 466/1455/11
Головуючий у 1 інстанції: Єзерський
Провадження № 22-ц/783/4735/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Крайник Н.П.

суддів - Курій Н.М., Мельничук О.Я.

з участю секретаря - Данилик І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про
визнання права власності , -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права
власності. З посиланням на ст. ст. 203, 220,
316, 319, 328, 334, 391, 392, 526, 655 ЦК України
просила визнати договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення площею 629 м.кв. по АДРЕСА_2 у
м. Львові від 18.05.2006 року, посвідчений
приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6
недійсним, визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У червні 2011 року третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги ОСОБА_7
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання
права власності. Просив визнати за ним
право власності на нежитлові
приміщення в будівлі під літ. А-3, площею
629 м.кв. по АДРЕСА_2 у м. Львові.

Ухвалою Шевченківського суду м. Львова
від 6 червня 2011 року зазначені позови
об'єднані в одне провадження.

Заявами від 10.11.2011 року, 26.12.2011 року,
11.06.2012 року, 23.01.2013 року, 30.05.2013 року,
26.12.2013 року ОСОБА_8 позовні вимоги
збільшував та уточнював. В кінцевому
просив визнати недійсним в частині
набувача договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення площею 629,00 кв.м.
по АДРЕСА_1 у м. Львові від 18.05.2006 року,
посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО
ОСОБА_6, вказавши набувачем його,
ОСОБА_7, визнати недійсними договори
купівлі-продажу квартир 1, 2, 4, 5, 7, 10, 11
від 06.03.2007 р. та від 12.03.2007 року, визнати
недійсними договори іпотеки та
застави, визнати за ОСОБА_7 право
власності на квартири, гаражі та
підвальні приміщення по АДРЕСА_2 у м.
Львові.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 20 червня 2013 року
позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 травня 2014 року у
задоволенні позову третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_7 до
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3,
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк» в
особі Волинського відділення
Львівської обласної філії АКБ
«Укрсоцбанк», Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» 3-і особи без самостійних
вимог ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнати недійсним в
частині набувача договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартир,
визнання недійсними договорів іпотеки,
визнання права власності та
витребування майна - відмовлено за
безпідставністю.

Рішення оскаржив ОСОБА_7 Вважає його
незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом під час розгляду справи
не були досліджені та належним чином
оцінені всі обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Зазначає, що рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова, яким визнано за ОСОБА_4 право
власності на спірне приміщення,
скасовано ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 11.02.2008 року, а
заяву ОСОБА_4 про встановлення факту
володіння залишено без розгляду. Таким
чином ОСОБА_4 не набув право власності
на нежитлові приміщення, а отже
договори купівлі-продажу підлягають
визнанню недійсними. Крім цього,
оскільки між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не було
визначено частки у власності щодо
набутого майна, тому до визначення
таких, вони вправі були розпоряджатись
майном лише за спільною згодою, однак
останній всупереч досягнутим
домовленостям відчужив та обтяжив
спільне майно без згоди позивача,
зокрема відчужив ОСОБА_9 квартири 1, 2, 10,
11 у АДРЕСА_1 у м. Львові, які той у свою
чергу, обтяжив придбані квартири,
передавши їх в іпотеку. Також апелянт
стверджує, що станом на час укладення
оспорюваних договорів, житловий
будинок по АДРЕСА_2 у м. Львові не був
введений в експлуатацію, а отже в силу
вимог ст. 331 ЦК України, спірні квартири
не могли належати ОСОБА_4 на праві
власності та не могли бути предметом
оспорюваних договорів, а тому всі
наступні договори щодо відчуження
спірних квартир слід визнати
недійсними. Враховуючи наведені
мотиви, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким його вимоги
задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.ст.58, 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно Договору купівлі-продажу від
18.05.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за № 1136,
ОСОБА_4 набуто право власності на
нежитлове приміщення під літ. «А-3»
загальною площею 629 кв.м., які
відчужено на його користь ОСОБА_13

На підставі Договорів купівлі-продажу
від 12.03.2007 року, в реєстрі за № 235; від
06.03.2007 року в реєстрі за № 183; від 06.03.2007
року в реєстрі за № 189, посвідчених
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
ОСОБА_4 відчужено вказане нежитлове
приміщення на користь ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_14

Звертаючись до суду із позовом про
визнання зазначених договорові
купівлі-продажу недійсними ОСОБА_7
вказував на те, що в порушення умов
Договору про співпрацю від 31.03.2006 року
ОСОБА_4 відчужено спірні приміщення по
АДРЕСА_2 у м. Львові, які в подальшому
передані в іпотеку банкам.

Проте як вбачається із змісту
вказаного договору Договору (п.3
Додатку № 1) сторони домовились, що
оформлення права власності на
зазначені нежитлові приміщення в
будівлі під літ. А-3 площею 629 кв.м., які
розташовані за адресою: м. Львів,
АДРЕСА_1 буде здійснюватись на ОСОБА_4
Умови зазначеного договору сторонами
погоджено і такий недійсним не
визнавався.

Відповідно до п.6 Додатку №1 до
Договору, сторона, яка повністю
оплатила вартість придбаного майна та
вартість проведення реконструкції
вправі вимагати визнання за нею права
власності на таке майно з подальшою
компенсацією другій стороні понесених
нею затрат.

Окрім того, п. 6.1 Договору лише
визначено, що набуте майно є спільною
частковою власністю сторін, проте
автоматично таке право власності ані в
силу закону, ані відповідно до умов
Договору не виникає.

П. 7.4 Договору передбачена можливість
визнання за іншою стороною права
власності на спільно набуте майно лише
у випадку документального
підтвердження зроблених внесків.

Судом першої інстанції вірно звернуто
увагу на те, що відповідно до вимог ч.1
ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Таким чином надаючи правову оцінку
доказам, суд дійшов вірного висновку
про те, що право власності на спірне
нерухоме майно ОСОБА_7 не набуто,
оскільки Договором про співпрацю
автоматичне набуття ним права
власності на частину спірного
приміщення не передбачено в силу
відповідних положень ЦК України, якими
регламентовано підстави та порядок
набуття права власності. Окрім того,
ОСОБА_7 не надано жодного доказу про
виконання умов Договору про співпрацю,
які б надавали йому можливість та
підстави набути право власності на
спірне приміщення.

Згідно із частиною першою ст. 182 ЦК
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_7 не
був власником спірного майна, його
право не оспорюється, суд дійшов
вірного висновку, що право власності у
нього і не виникало.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст.203, 204 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК україни
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено,
що якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом п. 10 Постанови Пленуму ВСУ
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
року реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша ст. 216
ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки
стороні недійсного правочину.

Норма частини першої ст. 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів
щодо відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного
позову, зокрема від добросовісного
набувача - з підстав, передбачених
частиною першою ст. 388 ЦК України.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статями 215, 216 ЦК. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
цього Кодексу, які дають право
витребувати майно від добросовісного
набувача.

Згідно роз'яснень, наданих в абз. 5 п. 5
Постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009 року відповідно до статей 215, 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними
суд виходив з того, що такі
відповідають вимогам закону, а відтак
встановлені законом підстави для
визнання їх недійсними відсутні.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, оскільки доказів, які б стали
підставою для визнання вказаних
позивачем договорів купівлі-продажу
недійсними ОСОБА_7, який не був стороною
договору у жодному із них та у якого не
виникло цивільного права на спірні
приміщення по АДРЕСА_2 у м. Львові, який
є предметом даного спору , не надано і
таких не здобуто при розгляді справи
апеляційним судом, а тому немає підстав
вважати, що оспорюваними правочинами
його права та законні інтереси
порушені.

Як встановлено матеріалами справи,
ОСОБА_4 набув право власності на спірне
нерухоме майно на підставі рішення
суду від 30.06.2006 року, яке у
встановленому законом порядку
зареєстрував. Згодом, а саме 11.02.2008 року
рішення суду першої інстанції було
скасоване судом апеляційної інстанції.
Оспорювані договори купівлі-продажу
укладені 06.03.2007 року та 12.03.2007 року,
тобто в період коли рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 30.06.2006 року, яким за ОСОБА_4
визнано право власності на квартири по
АДРЕСА_2 у м. Львові, набрало законної
сили та було чинним.

Встановивши 11.02.2008 року те, що ОСОБА_4 не
маючи права на відчуження спірного
приміщення, площею 629 м.кв. по АДРЕСА_2 у
м. Львові, за відплатним договором
передав у власність дане майно третім
особам, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що обраний ОСОБА_7
спосіб захисту свого цивільного права
є неправильним та не може бути
застосований до даних правовідносин.

Окрім того, з аналогічних підстав,
позивач просив визнати недійсними
іпотечні договори та договір застави,
які також були укладені в період
чинності рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 30.06.2007 року.

Відповідно до ст. 583 ЦК України
заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

Як вбачається з матеріалів справи,
власником спірних приміщень на момент
укладення іпотечних договорів та
договору застави у квітні 2007 року були
ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_11 та ОСОБА_10, які в
свою чергу набули право власності на
майно за відплатними договорами
купівлі-продажу, укладеними у
відповідності до вимог законодавства.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, 308, п.1 ч.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
Крайник Н.П.

Судді:
Курій Н.М.

Мельничук О.Я.