У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі :

Головуючого судді :
Гордійчук С.О.

суддів : Буцяка З.І.,
Боймиструка С.В.

секретар судового засідання
: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Радивилівського районного суду
Рівненської області від 12 серпня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів
та звільнення від сплати
заборгованості за аліментами.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного
суду Рівненської області від 12 серпня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів
та звільнення від сплати
заборгованості за аліментами
відмовлено.

В поданій на рішення
апеляційній скарзі позивач вказує на
його незаконність, оскільки воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не враховано, що в матеріалах
справи є достатні докази про його
скрутне матеріальне становище, а також
про зміну сімейного стану ( утворення
іншої сім'ї та народження дитини), що є
підставою для задоволення його позову.
Крім того, не враховано, що він отримує
мінімальну заробітну плату із якої
відраховується 50%, що є меншою сумою ніж
30% прожиткового мінімуму сукупно на
двох дітей. Тому протягом всього часу
стягнення аліментів щомісяця
збільшується заборгованість, що стане
непосильним тягарем для його сім'ї.

Просить рішення скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному об'ємі.

В запереченні на апеляційну
скаргу відповідач вказує, що рішення
суду законне та обґрунтоване, просить
залишити його без зміни. А скаргу без
задоволення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що підстав
для зменшення розміру аліментів в силу
ст..192 СК України та звільнення від
сплати заборгованості за аліментами
немає.

На підтвердження такого висновку
в рішенні наведенні відповідні мотиви
та докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27
Конвенції ООН про права дитини від 20
листопада 1989 року, яка ратифікована
постановою Верховної Ради України №
789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула
чинності для України 27 вересня 1991 року,
держава визнає право кожної дитини на
рівень життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України
розмір аліментів визначається у
частці від заробітку (доходу) матері,
батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або
одержувача може визначити розмір
аліментів у твердій грошовій сумі, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення (ч. 1
ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру
аліментів у частках до заробітку
(доходу) або у твердій сумі
визначаються з урахуванням як положень
ст. 182 СК України, так і положень ст. ст.
183, 184 СК України.

Частина 1 ст. 192 СК України передбачає,
що розмір аліментів, визначений за
рішенням суду або за домовленістю між
батьками, може бути згодом зменшено або
збільшено за рішенням суду за позовом
платника або одержувача аліментів у
разі зміни матеріального або сімейного
стану, погіршення або поліпшення
здоров'я когось із них та в інших
випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006
р. «Про застосування судами окремих
норм Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів п. 17
абз. 4. встановлено, що розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК
України.

При цьому необхідно мати на увазі,
що зміна законодавства в частині
визначення мінімального розміру на
одну дитину не є підставою для
перегляду постановлених раніше
судових рішень по їх стягнення.

Що ж до максимального розміру
аліментів, які стягуються з боржника,
то відповідно до ст. 70 Закону України
«Про виконавче провадження» він не
повинен перевищувати 50 % заробітної
плати цієї особи.

Це обмеження не поширюється на
відрахування із заробітної плати в
разі стягнення аліментів на
неповнолітніх дітей. У таких випадках
розмір відрахувань із заробітної плати
не може перевищувати сімдесяти
відсотків.

Отже, норми законодавства щодо
обмеження відрахувань із заробітної
плати боржника стосуються порядку та
строків виконання ним аліментних
зобов'язань і не можуть бути підставою
для зменшення розміру їх нарахування,
який встановлюється виключно судовим
рішенням, або за домовленістю між
батьками.

Виходячи із змісту вказаних
правових норм, для зменшення судом
розміру аліментів платнику необхідно
довести погіршення свого
матеріального стану, в зв'язку із
зміною сімейного стану або стану
здоров'я.

Самі по собі доводи позивача про
те, що він створив нову сім'ю і має на
утриманні малолітню дитину не
підтверджує погіршення матеріального
стану платника аліментів.

Суду не надано належних та
достатніх доказів в підтвердження
доводів позивача про те, що він
неспроможний виплачувати аліменти на
двох дітей в розмірі зазначеному в
рішенні суду.

Доводи позивача про неможливість
сплати заборгованості по аліментах в
зв'язку з його одруженням вдруге,
народженням дитини, не має істотного
значення в розумінні ч. 2 ст. 197 СК
України для звільнення від сплати
заборгованості, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог про
звільнення від сплати наявної
заборгованості.

Інші доводи викладені у апеляційних
скаргах, не спростовують правильності
висновків суду.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Радивилівського
районного суду Рівненської області
від 12 серпня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:

Судді: