АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6417/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Томаш В. І. Доповідач - Глущенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

1 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна
О.М., Пищиди М.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційними
скаргами

фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

та ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 02 червня 2014 року по справі
за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Орджонікідзевський міський центр
зайнятості населення, про розірвання
трудового договору та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа -
Орджонікідзевський міський центр
зайнятості населення, про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, незаконного відсторонення від
роботи та розірвання трудового
договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року позивач, який є
фізичною особою-підприємцем (далі ФОП),
тобто ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом про розірвання трудового
договору / т. 1 а. с. 2-3 /.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач - ФОП ОСОБА_2 посилався на
те, що 14.12.2012 року він уклав
безстроковий трудовий договір № 8
з ОСОБА_3 про її працевлаштування на
посаду продавця магазину продуктових
товарів.

Відповідно до умов цього трудового
договору відповідачка повинна була
працювати відповідно до затвердженого
графіку по два тижні на місяць.

Крім цього, він 14.12.2012 року уклав з
відповідачкою договір про повну
матеріальну відповідальність у зв'язку
з тим, що вона працевлаштовувалася на
роботу, яка пов'язана з безпосереднім
обслуговуванням грошових та
матеріальних цінностей.

Зазначений трудовий договір було
зареєстровано Орджонікідзевським
міським центром зайнятості населення
Дніпропетровської області у той же
день - 14.12.2012 року.

Відповідно до укладеного трудового
договору відповідачка 17.12.2012 року
приступила до роботи в якості продавця
магазину продуктових товарів відділу
№ 2 (бакалія) і відпрацювала два тижні
по 05.01.2013 року. При передачі зміни
відповідачкою було проведено
інвентаризацію і виявлено недостачу
на суму 4003,01 грн., що підтверджується
актом інвентаризації від 06.01.2013 року і
письмовими поясненнями відповідачки, в
яких вона визнає вказану недостачу та
зобов'язується сплатити її до 04.02.2013
року.

Через два тижні відповідачка знову
приступила до роботи і відповідно до
затвердженого графіку роботи
відпрацювала два тижні, тобто з 21.01.2013
року по 03.02.2013 року. При передачі
відповідачкою зміни була проведена
інвентаризація, за результатом якої у
відповідачки знову була виявлена
недостача в розмірі 4648,49 грн., що
підтверджується актом інвентаризації
товаро - матеріальних цінностей від
04.02.2013 року. Інвентаризація проводилась
за участю відповідача, але від підпису
акту вона відмовилась. Заподіяна
матеріальна шкода станом на 04.02.2013 року
залишилася невідшкодованою.

Згідно графіку, відповідачка
приступила до роботи 18.02.2013 року і
пропрацювала два тижні до 03.03.2013 року.
Під час передачі зміни і проведення
інвентаризації знову було виявлено у
відповідачки недостачу на суму 1710,73
грн., що також підтверджується
відповідним актом інвентаризації.

Через два тижні, тобто 18.03.2013 року,
відповідно до графіку роботи,
відповідачка повинна була заступити
на зміну, але вона без поважних причин
не вийшла на роботу ні 18.03.2013 року, ні в
послідуючий час, про причини невиходу
на роботу не повідомила.

З 18.03.2013 року відповідачка не виходить
на роботу, не надавши жодного
документу, який би підтверджував
поважність причини такого невиходу.
Згідно табелю обліку робочого часу за
березень 2013 року, останній день роботи
відповідачки - 03.03.2013 року.

Тільки 21.03.2013 року позивач поштою
отримав заяву відповідачки від 18.03.2013
року з проханням звільнити її з роботи
за власним бажанням. Сама відповідачка
і після цього на роботу не з'являлася,
про причини своєї відсутності на
роботі не повідомила.

Отримавши поштою заяву відповідачки
про звільнення з роботи позивач
звернувся до центру зайнятості
населення з метою її звільнення, але у
зв'язку з тим, що відповідачка сама до
центру не з'явилася, йому було
відмовлено у розірванні трудового
договору і роз'яснено, що для цього обом
сторонам потрібно з'явитися до центру.

Після цього позивач повідомив
відповідачку письмово про
необхідність її явки до центру
зайнятості для розірвання трудового
договору і призначив це на 05.04.2013 року.

В зазначений день відповідачка
з'явилася до центру зайнятості
населення, але відмовилась розірвати
трудовий договір по п.4 ст.40 КЗпП
України, тобто за прогули без поважних
причин.

У зв'язку з такими обставинами позивач
змушений звернутися до суду з цим
позовом про розірвання трудового
договору, де просить суд розірвати
спірний трудовий договір з 18.03.2013 року
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та
зобов'язати центр зайнятості населення
зняти з реєстрації цей договір,
стягнувши з відповідачки на його
користь понесені судові витрати по
справі (судовий збір та витрати на
правову допомогу) / т. 1 а. с.2-3 /.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні
вимоги ФОП ОСОБА_2 не визнала і 07.05.2013
року звернулася до суду із зустрічним
позовом, який в подальшому нею було
уточнено / т. 1 а. с. 32-34, 222-225 /.

В обґрунтування своїх зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 посилається на
те що, дійсно 14.12.2012 року між нею та ФОП
ОСОБА_2 був укладений трудовий договір
№ 8, що зареєстрований у
Орджонікідзевському міському центрі
зайнятості населення.

Згідно цього договору вона була
працевлаштована продавцем у відділ № 2
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1,
власником якого є ФОП ОСОБА_2

На цей період вона мала лише середню
загальну освіту, будь-якої освіти з
товарознавства та великого досвіду
роботи в торгівлі до 14.12.2012 року немала.

Згідно трудового договору ФОП ОСОБА_2
повинен був платити їй офіційно
щомісяця заробітну плату в розмірі 1134
грн., а за усною домовленістю - не менше
1500 грн..

Після укладення договору, 17.12.2012 року,
як вказує ОСОБА_3, вона заступила на
зміну і працювала в магазині без
вихідних до 05.01.2013 року з 8 до 21 години , з
перервою в одну годину на обід.

ФОП ОСОБА_2 09.01.2013 року повідомив, що в
неї недостача в сумі 4003.01 грн., хоча
насправді ніякої недостачі не було. Від
повторної документальної перевірки
ОСОБА_2 відмовився та став наполягати
на поверненні коштів, а також змусив її
написати під його диктовку пояснення
про нібито існуючу недостачу.

У видачі авансу чи заробітної плати за
відпрацьований час ФОП ОСОБА_2
відмовив.

З 21.01.2013 року по 03.02.2013 року, згідно
графіку, ОСОБА_3 відпрацювала дві
неділі, а 14.02.2013 року ФОП ОСОБА_2
повідомив, що у неї знову недостача в
сумі 2888,52 грн., хоча на її думку ніякої
недостачі не могло бути. Від повторної
документальної перевірки він
відмовився та став наполягати на
поверненні йому коштів, а також
примусив її написати під його диктовку
пояснення про неіснуючу нестачу в сумі
4648 грн. 49 коп. У видачі авансу чи
заробітної плати і за цей період роботи
їй було відмовлено.

Потім, 18.02.2013 року ОСОБА_3 вийшла на
роботу і пропрацювала до 03.03.2013 року, а
04.03.2013 року, коли вона прибула до
магазину разом зі своєю мамою, ФОП
ОСОБА_2 безпідставно заявив, що в неї 700
грн. недостачі, однак відмовився від
проведення повторної перевірки.

ФОП ОСОБА_2 став вимагати від неї
повернення йому коштів і заявив, що від
роботи він її відсторонює і не
допустить поки вона йому не поверне всю
суму недостачі.

Так як, ФОП ОСОБА_2 в подальшому не
допускав її - ОСОБА_3 до роботи, то його
незаконні дії вона оскаржила до
прокуратури м. Орджонікідзе.

Оскільки, ФОП ОСОБА_2 грубо порушував
законодавство про працю, а також умови
трудового договору, безпідставно
відсторонив її від роботи та не
допускав до роботи, не виплачував
заробітну плату, то 18.03.2013 року вона -
ОСОБА_3 поштою направила останньому
заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням.

Однак, ФОП ОСОБА_2 заробітну плату за
відпрацьований час ОСОБА_3 так і не
виплатив, з роботи не звільнив,
трудовий договір не розірвав, а тому
весь цей час, на думку останньої, вона
знаходилась у вимушеному прогулі з
його вини.

В подальшому ФОП ОСОБА_2 запросив
її - ОСОБА_3 05.04.2013 року до центру
зайнятості, де запропонував
звільнитись за крадіжку його майна та
прогули, однак вона не погодилась, так
як ніякої крадіжки та прогулів не
скоїла. В центрі зайнятості вона
просила звільнити її за власним
бажання з 18.03.2013 року, однак ФОП ОСОБА_2
не погодився.

З вини ФОП ОСОБА_2, як вважає ОСОБА_3,
вона з 18.03.2013 року не працює, не може
ніде працевлаштуватись, так як до
сьогоднішнього дня значиться
працевлаштованою у нього. Не може з
цього приводу і стати до центру
зайнятості на облік, як безробітна.

За таких обставин, ОСОБА_3 просила
суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь:
невиплачену заробітну плату за період
з 14.12.2012 року по 17.03.2013 року в сумі 3402
грн., а також стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 18.03.2013 року та по день
розірвання трудового договору;
розірвати трудовий договір на підставі
ч.3 ст. 38 КЗпП України та зняти з
реєстрації в центрі зайнятості;
стягнути з грошову компенсацію за
невикористану відпустку за грудень 2012
рік, за 2013 рік та 4 місяці 2014 року;
стягнути компенсацію за
відпрацьований святковий день 01.01.2013
року та судові витрати по справі у
розмірі 1762,56 грн., сплачені нею за
проведену судом експертизу / т. 1 а.
с.32-34,222-225 /.

ФОП ОСОБА_2 зустрічний позов не
визнав.

Рішенням Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 02.06.2014 року позовні вимоги
ФОП ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд розірвав з 18.03.2013 року на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір № 8 від 14.12.2012 року
укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
який зареєстрований в
Орджонікідзевському міському центрі
зайнятості населення 14.12.2012 року та
зобов'язав Орджонікідзевський
міський центр зайнятості населення
зняти з реєстрації цей трудовий
договір.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 114,70
грн.

Суд стягну з ФОП ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну
плату за період з 14.12.2012 року по 17.03.2012
року у розмірі 3402 грн. та судові витрати
в розмірі 1762,56 грн.

В іншій частині позовних вимог
ФОП ОСОБА_2 та зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовлено / т. 2 а. с. 4-10 /.

Ухвалою Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 09.07.2014 року виправлено
описки допущені у вступній, описовій та
резолютивній частинах рішення
Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області від 02.06.2014
року, якою вказано правильну назву
ОСОБА_2, як фізична особа-підприємець /
т. 2 а. с. 36 /.

З рішенням суду від 02.06.2014 року, в
частині відмови у стягненні судових
витрат за надану правову допомогу та в
частині задоволення зустрічного
позову про стягнення заборгованості по
заробітній платі та судових витрат, -
не погодився позивач ФОП ОСОБА_2 і
звернувся до суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення в цій
частині скасувати та ухвалити нове про
задоволення його вимог та відмову у
зустрічному позові, посилаючись на те,
що рішення (в оскаржуваній ним частині)
ухвалене судом з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/ т. 2 а. с.56-60 /.

Також, з рішенням суду від 02.06.2014
року, в частині задоволення позовних
вимог ФОП ОСОБА_2 про розірвання
трудового договору на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України, стягненні судових витрат
в розмірі 114,70 грн. та в частині відмови
у зустрічних позовних вимогах про
відмову у розірванні трудового
договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП
України, стягненні грошової
компенсації за невикористану щорічну
відпустку, стягненні заробітної плати
за роботу в святковий день, - не
погодилася відповідачка ОСОБА_3 і
звернулася до суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення в цій
частині скасувати та ухвалити нове про
задоволення її зустрічних вимог та
відмову у позовних вимогах ФОП ОСОБА_2,
посилаючись на те, що рішення (в
оскаржуваній нею частині) ухвалене
судом з порушенням норм матеріального
та процесуального права / т. 2 а. с. 45-49 /.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів приходить до
висновку, що скарги необхідно
задовольнити частково, а рішення суду,
в частині відмови: ФОП ОСОБА_2 у
стягненні витрат на правову допомогу;
ОСОБА_3 у стягненні компенсації за
невикористану відпустку за період з
17.12.2012 року по 18.03.2013 року та у стягненні
компенсації за роботу в святковий день,
- скасувати, постановивши, в силу ст. 309
ЦПК України, нове рішення в цій частині
позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
фізичною особою підприємцем і 14.12.2012
року між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було
укладено безстроковий трудовий
договір № 8, згідно якого остання
була прийнята на роботу на посаду
продавця магазину продуктових товарів
з матеріальною відповідальністю і цей
договір зареєстровано 14.12.2012 року в
Орджонікідзевському міському центрі
зайнятості / т.1 а. с.5 /.

Згідно укладеного трудового договору
розмір заробітної плати відповідачки
був визначений в сумі 1134 грн. за місяць,
а графік роботи: дві неділі через дві
неділі, тобто дві неділі відповідачка
працює, а дві неділі - відпочиває.
Договором було встановлено щорічну
оплачувану відпустку тривалістю 24 дні
(з 01.12.2013 року по 24.12.2013 року).

Також, 14.12.2012 року між сторонами було
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність / т. 1 а. с. 8 /.

Відповідно до умов договору від 14.12.2012
року та заяви відповідачки про прийом
її на роботу / а. с. 4 /, остання 17.12.2012 року
приступила до роботи - продавця
магазину продуктових товарі відділу №
2 (бакалія) і відпрацювала два тижні до
05.01.2013 року, що підтвердили суду обидві
сторони. При передачі зміни у
відповідачки було проведено
інвентаризацію і, як зазначає позивач,
встановлено недостачу в розмірі 4003,01
грн., що підтверджується відповідним
актом від 06.01.2013 року та яку визнала
відповідачка, зобов'язавшись погасити
цю суму / т. 1 а. с. 9,10 /.

Через два тижні, тобто 21.01.2013 року,
відповідачка заступила на роботу і
пропрацювала дві неділі до 03.02.2013 року,
що підтвердили суду обидві сторони та
підтверджується табелем обліку
робочого часу / т. 1 а. с. 14-15 /. При
передачі зміни у відповідачки було
проведено інвентаризацію і знову, як
вказує ФОП ОСОБА_2, встановлено
недостачу в розмірі 2888,52 грн., що
підтверджується відповідним актом від
04.02.2013 року та яку визнала відповідачка,
зобов'язавшись погасити цю суму / т. 1 а.
с. 11,12 /.

Знову, до роботи, згідно графіку,
відповідачка приступила 18.02.2013 року і
пропрацювала до 03.03.2013 року, що
підтвердили суду обидві сторони та
підтверджується табелем обліку
робочого часу / т. 1 а. с. 14-15 /. При
передачі зміни у відповідачки було
проведено інвентаризацію і, як вказує
ФОП ОСОБА_2, встановлено недостачу в
розмірі 1710,73 грн., що підтверджується
відповідним актом від 04.03.2013 року та яку
визнала відповідачка, зобов'язавшись
погасити цю суму / т. 1 а. с. 13 /.

Відповідно до акту від 17.03.2013 року
ОСОБА_3, здавши 03.03.2013 року зміну
продавцю ОСОБА_4, не звірилась по
інвентаризації, не відзвітувалась за
зміну, самовільно залишила роботу і на
дзвінки не відповідає / т. 1 а. с. 16 /.

Згідно графіку роботи відповідачка
повинна була приступити до роботи
18.03.2013 року, однак на роботу вона не
вийшла, але 18.03.2013 року поштою направила
позивачу заяву про звільнення, де
просила звільнити її з роботи на
підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку зі
зміною місця реєстрації / т. 1 а. с. 170-171 /.

Факт невиходу відповідачки на роботу
18.03.2013 року та в послідуючий час
підтверджується табелем робочого часу
за березень 2013 року, поясненнями
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 /
т. 1 а. с. 14-15/ та поясненнями самої
відповідачки.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про те, що
трудовий договір від 14.12.2012 року, який
було укладено між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
підлягає розірванню на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України, оскільки згідно ч.1 ст. 38
КЗпП України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган за два тижні, тобто відповідачка
повинна була відпрацювати з 18.03.2012 року
дві неділі, оскільки доказів того, що
вона переїздить на нове місце
проживання позивачу не надала, не
надано таких доказів нею ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників (затверджена наказом
Мінпраці України, Мінюстом України та
Мінсоцзахисту населення України від
29.07.1993 року № 58 з послідуючими змінами
та доповненнями) - трудові книжки
працівників, які працюють на умовах
трудового договору у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
без створення юридичної особи з правом
найму, зберігаються безпосередньо у
працівників, а записи про прийняття на
роботу та звільнення з роботи роблять
ФОП відповідно до укладених з
працівниками письмових трудових
договорів, що зареєстровані в
установленому порядку в державній
службі занятості. Внесені фізичною
особою до трудових книжок записи
підтверджуються підписом посадової
особи органу державної служби
занятості, який зареєстрував трудовий
договір, і засвідчується його печаткою.

В своєму зустрічному позові
відповідачка підтвердила ту обставину,
що вона була запрошена позивачем 05.04.2013
року до центру зайнятості для внесення
запису про її звільнення до трудової
книжки, але вона відмовилась від
внесення такого запису, так як їй було
відмовлено у звільненні на підставі ст.
38 КЗпП України, а звільнятися з роботи
за прогули вона не захотіла, оскільки
таких не скоїла / т. 1 а. с.222-225 /.

Отже, рішення суду першої інстанції про
розірвання трудового договору з
відповідачкою на підставі п. 4 ст. 40 КЗПП
України та зобов'язання центру
зайнятості зняти цей трудовий договір
з реєстрації - є законним та
обґрунтованим, а тому підстав для
розірвання трудового договору по ч. 3
ст. 38 КЗпП України (як просила
відповідачка в своєму зустрічному
позові) - колегія суддів не знаходить.

Щодо рішення суду першої інстанції про
стягнення з позивача на користь
відповідачки заробітної плати за
період з 14.12.2012 року по 17.03.2013 року в
розмірі 3402 грн. (про що просила ОСОБА_3 в
своєму зустрічному позові), то воно є
таким, що відповідає встановленим
судом обставинам справи, оскільки факт
неотримання відповідачкою заробітної
плати за цей період підтверджується і
висновком № 249-14 судової
почеркознавчої експертизи від 27.03.2014
року / т. 1 а. с. 204-215 /, - згідно якої
підписи від імені ОСОБА_3 у відомостях
про отримання заробітної плати за
січень та лютий 2013 року виконані не
ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням
справжнього підпису ОСОБА_3 Доказів
виплати відповідачці заробітної плати
за грудень 2012 року позивач суду не
надав.

Обґрунтовано, у відповідності з
вимогами ст. ст. 79, 88 ЦПК України, суд
стягнув з позивача на користь
відповідачки понесені останньою
витрати на оплату почеркознавчої
експертизи, проведеної за ухвалою суду,
в розмірі 1762,56 грн. / т. 1 а. с. 216 /.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги позивача, щодо
незаконності рішення суду в частині
стягнення з нього на користь
відповідачки заробітної плати в сумі
3402 грн. та судових витрат в розмірі 1762,56
грн., - колегія суддів не вбачає.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем, у зв'язку зі зверненням у
квітні 2013 року до суду з позовом про
розірвання трудового договору, були
понесені судові витрати в розмірі 650
грн. за надання правової допомоги
адвокатом / т. 1 а. с. 17,18 /.

Відмовляючи позивачу у стягненні з
відповідачки цих 650 грн. суд першої
інстанції послався на ту обставину, що
при розрахунку витрат на правову
допомогу адвокат послався на постанову
Кабміну України від 27.04.2006 року № 590, яка
втратила чинність, однак суд першої
інстанції не прийняв до уваги, що
розрахунок витрат на правову допомогу
відповідає ст. 1 ЗУ «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», оскільки
розрахунок проведено адвокатом
виходячи з 40% встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді. В даному
випадку розрахунок адвокатом було
проведено за складання позову, на що
було витрачено 1,5 години.

Посилання в розрахунку витрат на
правову допомогу не на той нормативний
документ чи закон не є підставою для
відмови у стягненні таких витрат,
оскільки такі витрати фактично
понесені стороною і у відповідності зі
ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» та ст. ст. 79, 88 ЦПК України -
підлягають стягненню з відповідачки на
користь позивача.

Отже, рішення суду в частині відмови
позивачу у стягненні з відповідачки
судових витрат в розмірі 650 грн. не може
залишатись в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про стягнення цієї суми з відповідачки
на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, що
підтвердили суду обидві сторони,
відповідачка працювала 01.01.2013 року і
цей день, згідно ст. 73 КЗпП України, є
святковим, а отже, в силу ст. 107 КЗпП
України, він підлягає оплаті в
подвійному розмірі, що не прийняв до
уваги суд першої інстанції відмовивши
відповідачці в цих позовних вимогах, а
тому рішення від 02.06.2014 року в цій його
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового про їх задоволення.

Оскільки, рішеням суду від 02.06.2014 року з
позивача на користь відповідачки
стягнено заробітну плата за період з
14.12.2012 року по 18.03.2013 року в сумі 3402 грн.,
тобто відповідачці вже оплачено
роботу за 01.01.2013 року в одинарному
розмірі, тому з відповідача підлягає
стягненню на користь відповідачки ще
75,60 грн. з розрахунку: 1134 грн. : 180 годин =
6,3 грн. за годину; 6,3 грн. х 12 год. = 75,60
грн., - у відповідності з п. 8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати
(затверджений постановою Кабміну
України від 08.02.1995 року № 100 з
послідуючими змінами і доповненнями).
Сума оплати за роботу в святковий день
01.01.2013 року в розмірі 75,60 грн. визначена
судом без утримання прибуткового
податку та інших обов'язкових платежів.

Судом встановлено, що згідно трудового
договору від 14.12.2012 року, який було
укладено між сторонами, відповідачка
має право на щорічну відпустку 24
календарних дні, що відповідає і ст. 6 ЗУ
«Про відпустки».

Відповідачка працювала у позивача з
17.12.2012 року по 18.03.2013 року, отже вона, у
зв'язку зі звільненням з роботи, в силу
ст. 24 ЗУ «Про відпустки», має право на
грошову компенсацію за невикористану
відпустку, яка складає 6 днів за
відпрацьований відповідачкою період
виходячи зі слідуючого розрахунку: , де:
Д комп. - кількість днів відпустки, які
підлягають компенсації; Д щ.в -
тривалість щорічної відпустки; Д р.п. -
кількість календарних днів, які
припадають на робочий період; Д с. н. -
кількість святкових і неробочих днів,
які припадають на робочий період
(робочий рік), тобто.

Розмір компенсації за невикористану
відпустку за період з 17.12.2012 року по
18.03.2013 року складає 251,76 грн. (1134 грн. +
1209,60 грн. (1134 грн. + 75,60 грн.) + 1134 грн. + 256,68
грн. = 3734,28 грн. : 89 днів = 41,96 грн. х 6 днів =
251,76 грн.) виходячи із заробітної плати
позивачки за весь період її роботи у
позивача, тобто у відповідності з п. 7
Порядку обчислення середньої
заробітної плати (затверджений
постановою Кабміну України від 08.02.1995
року № 100 з послідуючими змінами і
доповненнями).

Отже, з позивача на користь
відповідачки підлягає стягненню
компенсація за невикористану
відпустку за період з 17.12.2012 року по
18.03.2013 року в розмірі 251,76 грн., яка
визначена судом без утримання
прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3
про стягнення з ФОП ОСОБА_2 компенсації
за невикористану відпустку за період з
18.03.2013 року по 01.01.2014 року та 4 місяці 2014
року, то вони задоволенню не
підлягають, оскільки трудовий договір
розірвано з відповідачкою 18.03.2013 року, а
тому рішення суду першої інстанції про
відмову в цій частині вимог є
правильним.

Інші доводи позивача та відповідачки,
викладені в їх апеляційних скаргах, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
вони зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтами
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,308,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 02
червня 2014 року, в частині відмови: ФОП
ОСОБА_2 у стягненні витрат на правову
допомогу; ОСОБА_3 у стягненні
компенсації за невикористану
відпустку за період з 17.12.2012 року по
18.03.2013 року та у стягненні компенсації
за роботу в святковий день, - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 понесені
судові витрати за надану правову
допомогу в розмірі 650 грн. (шістьсот
п'ятдесят гривень).

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію
за невикористану відпустку в розмірі
251,76 грн. та компенсацію за роботу у
святковий день в розмірі 75,60 грн., а
всього 327,36 грн. (триста двадцять сім
гривень 36 коп.)

В іншій оскаржуваній частині рішення
суду від 02.06.2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

СУДДІ: