Справа № 461/2989/14
Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5743/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М. і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю позивача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Галицького районного суду міста Львова
від 17 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства /ПАТ/ "Дочірній
банк Сбербанк Росії" про зобов"язання
до вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 17 червня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов"язано ПАТ "Дочірній Банк Сбербанк
Росії" повернути ОСОБА_3 вклад в сумі
10924,17 дол США за Договором від 27.12.2013
року №263/179/552328 про відкриття
депозитного рахунку / вклад
"Стабільний" / в рамках договору щодо
банківського обслуговування. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку в частині відмови в
задоволенні позову оскаржив позивач -
ОСОБА_3. Вважає, що рішення суду в
частині відмови в задоволенні його
позовних вимог не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, а відтак підлягає
зміні в цій частині з ухвалення нового
рішення про задоволення позову. Також
вважає, що судом при ухваленні рішення
було порушено норми процесуального
права, а саме: ч.3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60, ч.ч. 1, 4
ст. 212, ч.3 ст.213, п.1, ч.1 ст. 214, абз.3 п.3 ч.1
ст.215 ЦПК України, неправильно
застосовано норми матеріального права,
а саме: ч.2 ст.214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України,
ст.ст. 625, 631, 1058, 1060 ЦК України, не
враховано висновки Верховного Суду
України, викладені у Постанові від
29.05.213 року по справі №6-39цс13 та
Постанові від 25.12.2013 року по справі
№6-140цс13

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов"язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з"ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає із наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
27.12.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Дочірній
банк Сбербанк Росії" укладено договір
№263/179/552328 про відкриття депозитного
рахунку (вклад стабільний) в рамках
договору щодо банківського
обслуговування, згідно з умовами якого
ОСОБА_3 з його поточного
(мультивалютного) рахунку НОМЕР_1 у
доларах США відкритого в банку, було
перераховано на депозитний рахунок
НОМЕР_2 суму вкладу у розмірі 10 024,17
доларів США з терміном повернення
27.09.2014 року за відсотковою ставкою 6,00%
річних.

28 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
банку з заявою про дострокове
повернення 07.03.2014 року банком вкладу
"Стабільний" в сумі 10124,93 долари США який
розміщений на депозитному рахунку
НОМЕР_2 згідно з договором №263/179/552328 від
27 грудня 2014 року.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з тих підстав,
що банком не представлено письмових
доказів щодо повернення депозитного
вкладу 07.03.2014 року ОСОБА_3 відповідно до
його заяви.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні решти
позовних вимог щодо нарахування
відсотків за користування вкладом за
період з 07.03.2014 року по дату фактичного
повернення вкладу, суд виходив з тих
підстав, що договір від 27.12.2013 року
№263/179/552328 про відкриття депозитного
рахунку (вклад "Стабільний") в рамках
договору щодо банківського
обслуговування згідно поданої ОСОБА_3
28.02.2014 року заяви є достроково
розірваним 07.03.2014 року.

Як вбачається з виписки по особовому
рахунку за 07.03.2014 року представленої
банком Апеляційному суду Львівської
області, банком перераховано кошти
позивача на його поточний рахунок.
Згідно з виписки банку по особистому
рахунку ОСОБА_3 за 08.07.2014 року на рахунку
позивача НОМЕР_1 знаходяться кошти в
розмірі 10024,17 доларів США, що в
еквіваленті до гривні становить 117406,01
грн.

Частиною 1 ст.1058 ЦК України передбачено,
що за договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов"язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або в іншій формі на умовах та в
прядку, встановлених договором.

Частиною 2 ст.1060 ЦК України передбачено,
що за договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов"язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, зроблених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Пунктом 1 договору про відкриття
Депозитного Рахунку в рамках Договору
щодо банківського обслуговування від
27.12.2013 року передбачено, що невід"ємною
частиною цього договору є Умови
банківського обслуговування фізичних
осіб в АТ "Сбербанк Росії",
затвердженими Наказом Голови
Правління Банку №37 від 16.01.2012 року (із
змінами та доповненнями)

Згідно 3.3.3.6. вказаних Умов передбачено,
що дострокове повернення Вкладу за
ініціативою Клієнта прирівнюється до
дострокового розірвання Договору.
Вимога Клієнта щодо повернення Вкладу
вважається доведеною Банку належним
чином за умови, якщо Банк отримав від
Клієнта або уповноваженої ним особи
заяву щодо дострокового повернення
Вкладу встановленої Банком форми у
двох примірниках не пізніше ніж за 2
(два) банківських дні до дати отримання
коштів, зазначеної в такій заяві.

З врахуванням даної умови, а також
того, що 27.02.2014 року ОСОБА_3 звернувся до
банку із заявою встановленого зразка
про повернення вкладу, достроково
розірвав Договір, і це є підставою для
повернення вкладу на першу вимогу
вкладника.

Відповідно до п.3.3.3.5. Повернення
Вкладу здійснюється Банком у
безготівковій формі шляхом
перерахуванням суми Вкладу та
нарахованих за користування Вкладом
процентів на Поточний Рахунок в день
настання терміну повернення Вкладу або
в день дострокового повернення Вкладу
за ініціативою Клієнта. Днем
повернення Вкладу вважається день
списання коштів з Депозитного Рахунку.

Згідно виписки по особовому
рахунку ОСОБА_3 за 07.03.2014 року
представленої банком Апеляційному
суду Львівської області, вбачається, що
банком перераховано кошти позивача на
його поточний рахунок, однак в суді
першої інстанції така виписка не була
представлена, а тому суд підставно
прийшов до висновку про необхідність
зобов"язати банк повернути ОСОБА_3
вклад в сумі 10024,17 доларів США.

Покликання апелянта, як на одну із
підстав незаконності рішення, а саме:
не застосування вимог ст.625 ЦК України
не заслуговує на увагу, поскільки така
передбачає відповідальність за
порушення грошового зобов"язання, а
саме - прострочення виконання
грошового зобов"язання, однак як
вбачається з вищенаведеного банк
жодним чином не прострочив виконання
грошового зобов"язання, оскільки на
першу вимогу позивача в строки та в
порядку, визначених укладеним між ними
договором, повернув вклад позивачу.

Відповідно до ч.3 ст.1068 ЦК України
Банк зобов"язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.

Однак, на момент звернення ОСОБА_3
до банку про видачу коштів з поточного
рахунку діяла Постанова Правління
Національного Банку України від 06
лютого 2014 року № 49 "Про заходи щодо
діяльності банків та проведення
валютних операцій". Відповідно до пп.9
п.4 вказаної Постанови, уповноважені
банки (до яких згідно з переліком,
вміщеним в додатку №1 до вказаної
постанови, належить і відповідач)
зобов"язані обмежеити видачу
(отримання) готівкових коштів в
іноземній валюті з поточних та
депозитних рахунків клієнтів через
каси та банкомати банків у межах до 15000
грн. на добу на одного клієнта в
еквіваленті за офіційним курсом
Національного банку України та не
допускати обмежень щодо переказу
коштів в іноземній валюті, що належить
клієнтам, відповідно до
нормативно-правових актів
Національного банку України. З
врахуванням даної Постанови, яка є
обов"язковою до виконання ПАТ "Дочірній
Банк Сбербанк Росії"- відповідач по
справі не вправі був здійснювати
видачу коштів з рахунку ОСОБА_3 в
повному розмірі. Дане обмеження не є
підставою для нарахування відсотків за
обмеження у користуванні ним коштами
на його рахунку, оскільки таке
обмеження відбулося на законних
підставах та не з вини банку.

Що ж до покликання апелянта на ч.1
ст. 360-7 ЦПК України, якою передбачено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов"язковими для всіх суб"єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов"язані привести свою судову
практику у відповідності із рішенням
Верховного Суду України.

Колегією суддів встановлено, що
наведені в апеляційній скарзі приклади
Постанов Верховного суду України не
відповідають ознакам подібності
правовідносин і вказані обставини в
справах відрізняються від
правовідносин які виникли між ОСОБА_3
та ПАТ "Дочірній банк Сбербанк Росії",
оскільки у наведених прикладах:

або кошти не перераховувалися на
поточні рахунки вкладників у строки
визначені договорами;

або банк своїми неправомірними діями
унеможливлював використання коштів з
поточних рахунків.

В даній справі відповідач перерахував
кошти на поточний рахунок Позивача у
строк, встановлений договором і
позивач має змогу з моменту
перерахування коштів на його поточний
рахунок вільно використовувати кошти в
безготівковому режимі або отримати
кошти готівкою з урахуванням обмежень,
встановлених Національним банком
України.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
поскільки судом вірно встановлені
фактичні обставини справи, судом
першої інстанції правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного,
жодний з доводів апеляційної скарги
висновків суду не спростовує, а відтак
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
відхилити, а рішення Галицького
районного суду міста Львова від 17
червня 2014 року слід залишити без змін

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду
міста Львова від 17 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.М. Курій

Н.П. Крайник