Справа № 461/966/13
Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М
Провадження № 22-ц/783/168/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Крайник Н.П.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю: ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

представника ОСББ «СНІП» - Ліщинської
Л.М.,

представника Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
- Мартин О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 23 липня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю
третіх осіб: Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «СНІП» про
відшкодування завданої шкоди та
спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2,
треті особи: Галицька районна
адміністрація Львівської міської ради,
ОСББ «СНІП», в якому просив стягнути з
відповідача шкоду, заподіяну в
результаті пошкодження квартири №9 у
будинку АДРЕСА_1, внаслідок самочинної
заміни перекриття з дерев'яного на
бетонне над квартирою №1 у зазначеному
будинку в розмірі 10730,00 грн.; зобов'язати
відповідача демонтувати самочинно
встановлене залізобетонне перекриття
над квартирою №1 на АДРЕСА_1;
зобов'язати відповідача привести
пошкоджені внаслідок самочинної
заміни перекриття конструктивні
елементи будинку у первісний стан, який
існував до моменту проведення
самочинної заміни перекриття.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
посилався на те, що будинок АДРЕСА_1
збудований у 1891 році і відповідно до
висновків Управління історичного
середовища відноситься до цінної
історичної забудови. На даний час до
складу будинку входять квартири: №1,№7
та №9. Квартира №9, власниками якої є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, знаходиться на
першому поверсі зазначеного будинку, а
квартира №1, власником якої є ОСОБА_2 у
півпідвальному приміщенні. У 1998 році
відповідач самовільно почав
здійснювати заміну дерев'яного
перекриття на залізобетонне над
прибудовою до квартири №1. Через рік
після початку виконання ОСОБА_2
будівельних робіт, розпорядженням
Галицької районної адміністрації №1149
від 02 грудня 1999 року було затверджено
висновок міжвідомчої комісії
Галицького району про технічну
можливість заміни дерев'яного
перекриття на залізобетонне над
квартирою №1 у вказаному будинку
без влаштування гаража згідно з
поданими проектними пропозиціями.
Цим розпорядженням відповідача було
зобов'язано розробити через
спеціалізовану ліцензовану проектну
організацію проектно-кошторисну
документацію на виконання вказаних
робіт, погодити її у встановленому
законодавством порядку; звернутись в
інспекцію державного
архітектурно-будівельного контрою для
отримання дозволу на виконання робіт;
після завершення будівельних робіт
звернутись у інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю
для здачі об'єкту в експлуатацію. Під
час проведення самовільної заміни
перекриття відбулось втручання в
несучу конструкцію стіни і фундамент
будинку, здійснювались динамічні
навантаження (удари, поштовхи, струси),
внаслідок чого було пошкоджено
приміщення жилої кімнати під літ.9-14
квартири №9, а відтак, порушено права
позивача як власника квартири №9, права
позивача як співвласника
конструктивних елементів будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням Галицького районного суду м
Львова від 23 липня 2013 року
вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд зобов'язав ОСОБА_2 демонтувати
самочинно встановлене залізобетонне
перекриття над квартирою №1 на АДРЕСА_1.

Суд зобов'язав ОСОБА_2 привести
пошкоджені внаслідок самочинної
заміни перекриття, конструктивні
елементи будинку АДРЕСА_1 у первісний
стан, який існував до моменту
проведення самочинної заміни
перекриття.

Суд вирішив питання розподілу судових
витрат.

В решті позовних вимог суд відмовив

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що позивачем не
надано докази, які підтверджують
обставини появи тріщин в його квартирі
№9 в буд.АДРЕСА_1.

Апелянт зазначає, що заміна перекриття
не була самовільною, а здійснювалась на
підставі розпорядження №1149 Галицької
районної адміністрації від 02 грудня 1999
року «Про заміну дерев'яного
перекриття на залізобетонне над кв.№1 в
буд.АДРЕСА_1».

Апелянт стверджує, що суд відмовив у
задоволенні його клопотання про
долучення до матеріалів справи
доказів, які свідчать про те, що
справжньою причиною утворення тріщин у
квартирі позивача були самовільно
проведені позивачем роботи на
фундаменті, а також самовільне
зведення позивачем прибудови до своєї
квартири.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити та постановити ухвалу, якою
зобов'язати Галицьку районну
адміністрацію м. Львова внести зміни в
своє розпорядження №1149 від 02 грудня 1999
року в зв'язку з недотриманням вимог
рішення виконкому Львівської міської
ради від 01 березня 1996 року№96,
зазначених в листі начальника
інспекції ДАБК ЛМР №1610/330 від 14 червня
2000 року.

В судовому засіданні апелянт доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
скерувати справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Позивач ОСОБА_3, представник ОСББ
«СНІП» - Ліщинська Л.М. та представник
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради - Мартин О.В.
доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно частково
задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Оцінка зібраних по справі
доказів має здійснюватися за
правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК
України з врахуванням положень ст. 57-66
ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60
ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.
11 ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини другої ст.
303 ЦПК України, апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи та
вирішити спір у межах заявлених
позовних вимог та зібраних у справі
доказів.

Означених вимог суд першої інстанції
не дотримав, не встановив дійсних
обставин справи.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач є відповідно власниками
квартир №9 та №1 у будинку АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції вважав доведеним
факт проведення відповідачем ОСОБА_2
самовільного будівництва без
одержання всіх необхідних,
передбачених законодавством України,
дозвільних документів, а відтак, дійшов
висновку, що у зв'язку з порушенням
відповідачем ОСОБА_2 меж здійснення
цивільних прав відповідно до ч.2 п.4 ст.16
ЦК України, останній повинен відновити
це становище, яке існувало до
порушення шляхом демонтажу
самовільно влаштованого бетонного
перекриття над квартирою №1 на АДРЕСА_1
та привести пошкоджені внаслідок
самочинної заміни перекриття
конструктивні елементи будинку
АДРЕСА_1 у первісний стан, який існував
до моменту проведення самочинної
заміни перекриття.

При цьому, суд першої інстанції до
спірних правовідносин застосував ст. 376
ЦК України.

Проте, погодитись із такими висновками
суду не можна.

Відповідно до ст.152 ЖК України,
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

Матеріалами справи встановлено, що
розпорядженням Галицької
райадміністрації від 11 квітня 1998 року
№342 ОСОБА_2 - власнику квартири №1 в
будинку АДРЕСА_1 дозволено
експлуатацію самовільно здійсненої
прибудови до своєї квартири, тобто
розширення квартири за рахунок
прибудови.

Розпорядженням Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
№1149 від 02 грудня 1999 року «Про заміну
дерев'яного перекриття даху на
залізобетонне над квартирою №1 в
будинку АДРЕСА_1», було затверджено
висновок міжвідомчої комісії
Галицького району про технічну
можливість заміни дерев'яного
перекриття на залізобетонне над
квартирою №1 в будинку АДРЕСА_1 без
влаштування гаража згідно з поданими
проектними пропозиціями та зобов'язано
ОСОБА_2 розробити через спеціалізовану
ліцензовану проектну організацію
проектно-кошторисну документацію на
виконання робіт, зазначених в п.1 цього
розпорядження, погодити її у
встановленому чинним законодавством
порядку (СЕС району, СДПЧ-2. ГУАМ).
Звернутись в інспекцію
держархбудконтролю для отримання
дозволу на виконання робіт. Після
виконання вищевказаних пунктів цього
розпорядження, виконати за власні
кошти роботи згідно з погодженим
проектом. Після завершення будівництва
звернутись в інспекцію
держархбудконтролю для здачі об'єкту в
експлуатацію та в ЛОК БТІ та ЕО, ЖЕК 106,
для внесення змін в інвентаризаційну
справу на будинок АДРЕСА_1 /а.с.10/.

В матеріалах справи наявний «Прооект
заміни дерев'яного перекриття на
залізобетонне над кв.1 в житловому
будинку АДРЕСА_1», розроблений
Львівським філіалом НДІ
«Проектреконструкція» від 12.04.2000 року
(а.с.101-107, 121-123), а відтак, висновок суду
по те, що влаштування перекриття
відповідачем є самочинним
будівництвом та є підставою для
застосування наслідків, передбачених
ст. 376 ЦК України не відповідає
матеріалам справи та вимогам
законодавства.

Пунктом 13 постанови №6 Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що вирішуючи
позови про знесення самовільно
збудованих (прибудованих,
надбудованих) балконів, мансард, горищ
тощо у багатоповерхових
багатоквартирних будинках, суди
повинні враховувати, що положення
статті 376 ЦК до цих правовідносин не
застосовуються.

Відповідно до з ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.

З висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної експертом на підставі
ухвали апеляційного суду встановлено,
що демонтаж встановленого ОСОБА_2
залізобетонного перекриття та
влаштування дерев'яного перекриття над
прибудовою до квартири №1 в будинку
АДРЕСА_1 буде супроводжуватись
значними ризиками нанесення шкоди
конструктивним елементам житлового
будинку АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів доходить висновку, що позовні
вимоги щодо демонтажу залізобетонного
перекриття та монтажу дерев'яного
перекриття належить відхилити,
оскільки такий демонтаж (монтаж) може
призвести до непередбачуваних та
негативних наслідків, як для сторін у
справі так, і інших власників квартир
та мешканців означеного будинку.

За таких обставин,колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 23 липня 2013 року в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_3
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в позовних
вимогах ОСОБА_3

В решті рішення Галицького районного
суду м. Львова від 23 липня 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.