Справа № 454/91/11
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук
Провадження № 22-ц/783/2653/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Левика Я.А.

за участі секретаря - Азенко М.В.

з участю: позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 07 червня 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2008 року ОСОБА_2 звернілася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, в якому
просила визнати за нею право власності
на 1/3 ідеальних частини нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, 1/3 частини
земельної ділянки для обслуговування
вказаної будівлі, грошову вартість 2/3
частин обладнання для промислового
виробництва столярних виробів,
столярних електроприладів, сушильної
камери та автомобіля марки
«Фольксваген-Транспортер», побутову
техніку та меблі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачка з 19.02.1994р. перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
який було розірвано на підставі
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 11 лютого 2008
року. Від шлюбу у них народилося троє
дітей, які перебувають на утриманні
позивачки. За час спільного
подружнього життя сторонами було
придбана ? частина нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, ? частина
земельної ділянки для обслуговування
вказаної будівлі, автомобіль марки
«Фольксваген-транспортер», обладнання
для промислового виробництва
столярних виробів, побутова техніка,
меблі. Просила задовольнити її позов.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 07 червня 2011 року
позов задоволено частково:

- визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частину від ? частини
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та ?
частину земельної ділянки при даній
частині приміщення;

- визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину від ? частини
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та ?
частину земельної ділянки при даній
частині приміщення;

- визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
спільної сумісної власності подружжя в
? частині кожному на наступне майно:
станок шліфувальний, фуганок,
циркулярка, фрезерний станок,
торцювальний станок,
електрозварювальний апарат, сушильна
камера, електродрилька, котел КЦМ,
ручна електрофреза, вентилятори,
електрололобзик, згідно акту опису і
арешту майна державного виконавця
відділу ДВС Сокальського РУЮ від
25.08.2008р.

Рішення суду оскаржив
відповідач.

В апеляційній скарзі вказує, що
розподілене рішенням суду між
подружжям майно відповідач купив як
фізична особа-підприємець для
здійснення підприємницької
діяльності, тому це майно не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи позивача на
заперечення апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню: рішення суду
підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1
ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що майно, яке є предметом
розподілу, належить до спільної
сумісної власності подружжя.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Статте. 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України на час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, 4) яка правова норма підлягає
до застосуванню до цих правовідносин.

Проте вказаним вимогам рішення суду не
відповідає.

Колегією суддів встановлено, що
сторони у справі - бувше подружжя, шлюб
між якими розірвано на підставі
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 11 лютого 2007р. та
12 березня 2008р. проведена реєстрація
розірвання шлюбу, про що в Книзі
реєстрації розірвання шлюбів Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Сокальського районного управління
юстиції Львівської області зроблено
актовий запис № 46 (а.с.8).

Предметом позову у даній справі є ?
частина нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1, земельна ділянка для
обслуговування цього приміщення, різні
станки та інше обладнання, яке
використовується для промислового
виробництва столярних виробів.

Із змісту нормативних положень глав 7
та 8 СК України, власність у сім'ї існує
у двох правових режимах: спільна
сумісна власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65
СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України
той з подружжя, який є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи-підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського кодексу
України (далі - ГК України) та Закону
України «Про підприємство».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник
має право використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом. Законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності. Окремою
формою підприємницької діяльності є
підприємницька діяльність фізичних
осіб. Жодних спеціальних умов чи
обмежень використання фізичною особою,
яка перебуває у шлюбі, свого майна для
здійснення підприємницької діяльності
законом не встановлено. Як
зазначається у ч.2 ст. 52 ЦК України,
фізична особа - підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна. На підставі цього положення, а
також норм ст.ст. 57, 61 СК України слід
дійти висновку про те, що майно
фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший з подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

Така правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від 2
жовтня 2013р. у справі № 6-79 цс 13, яка є
обов'язковою відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач у справі ОСОБА_3 є приватним
підприємцем, що підтверджується
свідоцтвом серії НОМЕР_1 про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
від 03.03.2000р. номер запису про включення
відомостей про фізичну
особу-підприємця ОСОБА_3 до ЄДР
0000402.

Встановлено, що ОСОБА_3 з реєстрації як
фізична особа-підприємець не знятий, та
доказів офіційного припинення ним
підприємницької діяльності суду не
надано.

Колегією суддів встановлено, що згідно
протоколу № 16 прилюдних аукціонних
торгів на філії «Львівська торгова
палата» Товарної біржі «Українська
інвестиційна» від 28 квітня 2004р. ОСОБА_3
оголошений покупцем нежитлових
приміщень механічної майстерні
загальною площею 486,1 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за
ціною 17 959,58 грн. (а.с.96-97), на підставі
якого був укладений договір
купівлі-продажу від 28.04.2004р.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 28.05.2014р. позивач ОСОБА_2
визнала, що приміщення майстерні
куплено за кошти іншого приватного
підприємця ОСОБА_4, тому відповідно до
положень .1 ст. 61 ЦПК України ця
обставина не підлягає доказуванню.

Враховуючи, що приміщення майстерні
хоча і придбано ОСОБА_3 як фізичною
особою-підприємцем під час шлюбу, але
не за спільні кошти подружжя, а за кошти
одержані ним від іншої особи для
здійснення підприємницької
діяльності, тому це приміщення не
належить до спільної сумісної
власності подружжя і, відповідно, не
підлягає поділу за нормами Сімейного
кодексу України.

Колегією суддів встановлено, що згідно
нотаріально посвідченого договору про
поділ майна, що є у спільній частковій
власності від 03 грудня 2005р.
співвласники механічної майстерні по
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4 яким належало
74/100 частин майстерні з одної сторони,
та ОСОБА_5 якому належало 26/100 частин
майстерні з другої сторони, провели її
поділ в натурі і конкретні приміщення
площею 487,7 кв.м. виділені в натурі двом
приватним підприємцям ОСОБА_4 та ОСОБА_3
(а.с.94-95).

У відповідності до договору
купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 27 січня 2005р., укладеного між
територіальною громадою в особі
Сокальської міської ради та приватними
підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
підприємці купили за 13 665 грн. земельну
ділянку площею 0,1583 га для
обслуговування виробничого приміщення
по АДРЕСА_1 (а.с.98).

Право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
земельну ділянку підтверджується
Державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 520952 від 21
червня 2006р. (а.с.99).

Договір купівлі-продажу та Державний
акт є чинними і ніким не оспорювались.

Вказана земельна ділянка між
співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
натурі не ділилась і частка кожного та
конкретна площа кожного не виділена.

Доказів про те вказана земельна
ділянка була придбана за спільні кошти
подружжя Левшун позивачем суду не
надано.

Враховуючи наведене, а також те, що
вказана земельна ділянка хоча і була
придбана під час шлюбу сторін, проте
купувалась підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, колегія
суддів вважає, що правові підстави для
визнання за позивачкою права власності
на ? частку вказаної земельної ділянки,
як її частки у подружній власності,
відсутні.

Станки та інше технічне обладнання, що
знаходяться у майстерні, призначене
для виготовлення меблів в процесі
виробничої підприємницької діяльності
відповідача, доказів про те, що вони
були придбані за спільні кошти
подружжя ОСОБА_3 у період спільного
проживання в шлюбі, суду не надано.
Заперечуючи проти права позивачки на
це майно як подружнє відповідач до
апеляційної скарги долучив копію
кредитного договору № 014/08-5/11371-ск від 20
квітня 2006р., укладеного ним з банком
«Аваль» на суму 10 800 доларів США для
використання на споживчі цілі (а.с.100).
Відповідно правові підстави для
визнання за позивачкою права власності
на ? частину вказаного виробничого
обладнання за нормами Сімейного
кодексу відсутні.

Відповідно роз'яснень п. 29 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» відповідно
до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно
приватного підприємства чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший з
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивач підтвердила, що вона
не претендує на побутову техніку та
автомобіль «Фольксваген - Транспортер»
зазначені в позовній заяві та їх поділу
не вимагає, про що зазначила суду на
стадії розгляду справи в першій
інстанції.

Оскільки суд першої інстанції вище
наведені обставини справи, вимоги
закону та правові висновки Верховного
Суду України не врахував, судове
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.
314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 07 червня 2011 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ спільного сумісного майна
подружжя шляхом визнання за нею права
власності на 1/3 ідеальну частину
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, 1/3
ідеальну частину земельної ділянки для
обслуговування вказаної будівлі,
визнання права власності на 2/3
ідеальних частин обладнання для
промислового виробництва столярних
виробів: станок шліфувальний, фуганок,
циркулярка, фрезерний станок,
торцювальний станок,
електрозварювальний апарат, сушильна
камера, електродрилька, котел КЦМ,
ручна електрофреза, вентилятори,
електрололобзик та стягнення грошової
компенсації вартості 2/3 ідеальних
частин обладнання для промислового
виробництва столярних виробів -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуючий
Т.Г. Мусіна

Судді:
І.В. Бермес

Я.А. Левик