АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А.,
Саліхова В.В.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 01 квітня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи: Десята Київська державна
нотаріальна контора, Головне
управління юстиції в м. Києві,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві, про поділ
майна подружжя, встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності на частки квартири та
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом,
договору купівлі-продажу квартири і
договору дарування квартири,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/6857/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Виниченко Л.М. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в с т а
н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: Десята Київська
державна нотаріальна контора, Головне
управління юстиції в м. Києві,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві, про поділ
майна подружжя, встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності на частки квартири та
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом,
договору купівлі-продажу квартири і
договору дарування квартири.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.
Зазначає, що пайовий внесок за квартиру
АДРЕСА_1 було повністью сплачено у
період шлюбу з ОСОБА_6, що
підтверджується довідкою ЖБК
«Харчовик-5» № 6 від 14 січня 1993 року, а
тому, вказана квартира є їх спільною
сумісною власністю. Відтак, після
смерті ОСОБА_6 спадщина відкрилася лише
на Ѕ її частину. При цьому, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність у нього спільного
бюджету із дружиною, посилаючись на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 лютого 1993 року в справі за
позовом ОСОБА_6 про розірвання шлюбу,
оскільки він не приймав участі в
розгляді зазначеної справи і
заперечував проти фактів, встановлених
вказаним рішенням, пояснив суду дійсні
обставини розірвання шлюбу,
підтверджені показами свідків. Звертає
увагу на те, що всі документи на
квартиру знаходяться в розпорядженні
ОСОБА_2, а в ЖБК «Харчовик-5» банківські
виписки про виплату пайового внеску не
збереглися. Також, вважає, що судом було
неправильно застосовано положення ст.
ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР
та роз'яснення, які містяться в
Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи». Зазначає, що після
розірвання шлюбу і до моменту смерті
ОСОБА_6 він продовжував проживати в
АДРЕСА_1, проте, у зв'язку з хворобою
батька, він інколи виїжджав в с. Велика
Димерка, але ніколи там постійно не
проживав. Тому, відповідно до ч. 3 ст. 1268
ЦК України його слід вважати таким, що
прийняв спадщину. При цьому, суд надав
неналежну оцінку показам свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та
дійшов безпідставного висновку про
відмову в задоволенні позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_11 апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити з наведених в ній підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_12 проти задоволення апеляційної
скарги заперечували, вважали, що спір
вирішений судом правильно.

Відповідач ОСОБА_3, а також
представники третіх осіб Десятої
Київської державної нотаріальної
контори, Головного управління юстиції
в м. Києві, Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
в судове засідання не з'явилися, про час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, а тому,
колегія суддів відповідно до вимог ч. 2
ст. 305 ЦПК України вважала за можливе
слухати справу їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, з 05 березня 1983 року
до 23 березня 1993 року позивач ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому
шлюбі (т.1, а.с.22).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилися
син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_14, яка в
подальшому у зв'язку з реєстрацією
шлюбу змінила своє прізвище на
«ОСОБА_6» (т.1, а.с.137,140).

З грудня 1979 року ОСОБА_6 була членом
Житлово-будівельного кооперативу
«Харчовик-5» (т.1, а.с.15).

24 липня 1981 року на ім'я ОСОБА_6
виконавчим комітетом Київської
міської ради народних депутатів було
видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 на
сім'ю, яка складається з однієї особи
(т.1, а.с.215).

Відповідно довідки
Житлово-будівельного кооперативу
«Харчовик-5» від 14 січня 1993 року № 6,
ОСОБА_6, яка являється власником
квартири АДРЕСА_1, внесла пайовий
внесок за квартиру в повному обсязі в
серпні 1992 року, сума паєнагромадження
складає 4 236 крб. 76 коп (т.1, а.с.15).

03 червня 2004 року Головним управлінням
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради ОСОБА_6
видано свідоцтво про право власності
на спірну квартиру, яке було
зареєстроване в Київському міському
БТІ 25 червня 2004 року за реєстровим № 165
(т.1, а.с.144, 145).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т.1, а.с.13,14).

Після смерті ОСОБА_6 на підставі заяв її
матері ОСОБА_13 та дочки ОСОБА_2 12 квітня
2007 року державним нотаріусом Десятої
Київської державної нотаріальної
контори кожному з них були видані
свідоцтва про право на спадщину за
законом на 1/3 частину спадкового майна,
яке складається з квартири АДРЕСА_1, які
зареєстровані у реєстрі за № 2н-1195 та №
2н-1194 (т.1, а.с.147). 20 березня 2013 року
державним нотаріусом Десятої
Київської державної нотаріальної
контори було видано свідоцтво про
право на спадщину за законом на 1/3
частину спадкового майна на ім'я
відповідача ОСОБА_3, зареєстроване в
реєстрі за № 5-392 (т 1, а.с.164).

19 січня 2008 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 було посвідчено договір
дарування між ОСОБА_13 та ОСОБА_2,
відповідно до якого ОСОБА_13 передала
безоплатно у власність, а ОСОБА_2
прийняла у дар 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 (т.1, а.с.102).

27 березня 2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_16 було посвідчено договір
купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
зареєстрований в реєстрі за № 423,
відповідно до якого ОСОБА_2 придбала у
ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (т.1,
а.с. 105-106).

15 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Десятої Київської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та
свідоцтва про право власності на Ѕ
частку в спільному майні подружжя,
посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1
була спільною сумісною власністю,
оскільки пайовий внесок за квартиру
було виплачено в повному обсязі під час
шлюбу, відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК
України він має права на спадкування за
законом та бажає отримати свідоцтво
про право власності на частку в
спільному майні подружжя (т.1, а.с.167).

Листом завідувача Десятої Київської
державної нотаріальної контори від 15
липня 2013 року № 3035/02-14 ОСОБА_1 було
відмовлено у видачі йому свідоцтва про
право на спадщину за законом та
свідоцтва про право на частку в
спільному майні подружжя, оскільки він
не є спадкоємцем за законом з
урахуванням того, що ним було розірвано
шлюб з померлою 23 березня 1993 року (т.1,
а.с.175).

ОСОБА_1 порушив перед судом питання про
визнання за ним в порядку спільного
майна подружжя на Ѕ частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
визначення частки померлої ОСОБА_6 в
праві спільної сумісної власності на
квартиру; встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу понад п'ять років із
ОСОБА_6 - з травня 1993 року до часу
відкриття спадщини ОСОБА_6 -
ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання частково
недійсними свідоцтв про право на
спадщину за законом, виданих 12 квітня
2007 року на ім'я ОСОБА_13, відповідачки
ОСОБА_2 та 20 березня 2013 року на ім'я
відповідача ОСОБА_3, зареєстрованих за
реєстровими номерами 2н-1195, 2н-1194 та 5-392;
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу від 27 березня 2013 року,
зареєстрованого приватним нотаріусом
ОСОБА_16 за № 423; визнання частково
недійсним договору дарування,
укладеного 19 січня 2008 року,
зареєстрованого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 за № 239; визначення
частки померлої ОСОБА_13 у спадковому
майні померлої ОСОБА_6 в розмірі 1/8
частини квартири АДРЕСА_1 та визнання
за ним і відповідачами права власності
на спадкове майно померлої ОСОБА_6 в
розмірі по 1/8 частини кожному.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що з 05 березня 1983 року
по 23 березня 1993 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Від
шлюбу народились діти ОСОБА_14 та ОСОБА_3
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 вони
продовжували проживати однією сім'єю
за адресою АДРЕСА_1 та вести спільне
господарство до моменту смерті дружини
- ІНФОРМАЦІЯ_1. За період шлюбу вони
придбали за спільні кошти однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, за яку повністю
пайовий внесок був внесений в серпні 1992
року, тобто в період шлюбу, у зв'язку з
чим дана квартира являється їхньою з
дружиною спільною сумісною власністю.
Його дружина померла внаслідок тяжкої
хвороби, останні роки життя вона
потребувала особливого догляду та
піклування. За ОСОБА_6 піклувався лише
він, надавав їй моральну допомогу,
матеріально забезпечував, допомагав у
прибиранні квартири, приготуванні їжі,
інших побутових справах, проживав
разом з дружиною до дня її смерті. А
відтак, згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України, він
має право на спадкування разом зі
спадкоємцями тієї черги, які приймають
спадщину, оскільки протягом тривалого
часу він опікувався, матеріально
забезпечував та надавав допомогу
ОСОБА_6, яка через тяжку хворобу була у
тяжкому стані. Після смерті ОСОБА_6 він
самостійно поніс витрати на поховання,
які йому ніхто не відшкодував. У зв'язку
з цим, вважає, що нотаріусом було
неправильно розподілено спадщину та
безпідставно видано свідоцтва про
право на спадщину за законом на ім'я
ОСОБА_13, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, видані
відповідачам та ОСОБА_13 свідоцтва про
право на спадщину порушують його право
спільної сумісної власності на частку
у спірній квартирі.

З'ясувавши обставини, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
допитавши свідків, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 22 КпШС
України, який діяв на час набуття права
власності на квартиру АДРЕСА_1, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження є власністю кожного з них.

Згідно з ст. 28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
власність» право власності на квартиру
в будинку ЖБК виникає внаслідок
повного внесення пайового внеску.
Право власності на квартиру виникає у
всіх учасників спільної власності на
пай відповідно до розміру їхніх часток
у загальній сумі пайового внеску.

Відповідно до роз'яснень, які викладені
в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» від 18
вересня 1987 року № 9 «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи», пай,
внесений подружжям у ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах. Внесений одним з
подружжя до вступу в шлюб пай є його
особистим майном. Якщо
паєнагромадження згодом збільшилися
за рахунок коштів, одержаних одним з
подружжя у дар або в порядку
спадкування чи за рахунок дошлюбного
майна, то ці кошти також є особистою
власністю того з подружжя, який їх
одержав. При поділі квартири на цю суму
може бути збільшена його частка в
паєнагромадженні.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції ОСОБА_1 пояснив, що
документальних підтверджень щодо
сплати паєнагромадження до реєстрації
шлюбу та в подальшому суду надати він
не може через відсутність таких
документів.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_6
була членом ЖБК «Харчовик-5» з грудня 1979
року, сплатила перший пайовий внесок за
кооперативну квартиру, а також з часу
отримання житла в подальшому
сплачувала пай до укладення шлюбу - до 05
березня 1983 року.

Свідок ОСОБА_8, допитана судом першої
інстанції, показала, що ОСОБА_6 їй
розповідала про те, що фактично за два
роки до розірвання шлюбу з позивачем
сімейні стосунки між ними припинились,
вони спільно не проживали, так як у
ОСОБА_1 була інша жінка.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 лютого 1993 року за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу
було встановлено, що сім'я ОСОБА_6 до
ОСОБА_1 розпалась через подружню
невірність ОСОБА_1, біля двох років
сторони не ведуть спільного
господарства та не підтримують шлюбних
відносин (т.1, а.с.217, 218).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов законного і обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ
частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 в порядку поділу спільної
сумісної власності подружжя, з
урахуванням того, що позивачем не було
надано жодних належних та допустимих
доказів на підтвердження сплати та
розміру сплачених пайових внесків за
спірну квартиру в період його
перебування у шлюбі з ОСОБА_6

Посилання апелянта на те, що квартира є
їх спільною сумісною власністю з
ОСОБА_6, а тому за ним має бути визнано
право власності на Ѕ частку вказаної
квартири, є безпідставними.

Також, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що всі
документи на квартиру знаходяться в
розпорядженні ОСОБА_2, а в ЖБК
«Харчовик-5» банківські виписки про
виплату пайового внеску не збереглися,
оскільки обов'язок довести заявлені
позовні вимоги законодавцем покладено
на позивача .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1258 ЦК
України спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово.

Частиною 2 ст. 1258 ЦК України визначено,
що кожна наступна черга спадкоємців за
законом одержує право на спадкування у
разі відсутності спадкоємців
попередньої черги, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини або відмови від її прийняття,
крім випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Згідно з ст. 1264 ЦК України у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 1259 ЦК України визначено,
що фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Відтак, підставами для задоволення
позову про зміну черговості
спадкування є сукупність наступних
юридичних фактів: 1) здійснення опіки
над спадкодавцем, тобто надання йому
нематеріальних послуг (спілкування,
поради та консультації, поздоровлення
зі святами); 2) матеріальне забезпечення
спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої
допомоги спадкодавцеві, тобто такої
допомоги, яка має матеріалізоване
вираження, - прибирання приміщення,
приготування їжі, ремонт квартири; 4)
тривалий час здійснення дій,
визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний
стан спадкодавця, тобто такий стан, під
час якого особа неспроможна самостійно
забезпечувати свої потреби, викликаний
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом.

Також, для задоволення такого позову
необхідно встановити належність особи
позивача до кола спадкоємців за
законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 03
серпня 2005 року ОСОБА_1 ЖБК «Харчовик-5»
була видана довідка про те, що ОСОБА_1
зареєстрований та проживає за адресою
АДРЕСА_1 та разом з ним проживала та по
день смерті була зареєстрована колишня
дружина ОСОБА_6 (т.1, а.с.16).

Разом з тим, відповідно довідки,
виданої Великодимерською селищною
радою Броварського району Київської
області від 11 липня 2003 року № 1153, ОСОБА_1
у період часу з 01 січня 2003 року станом
на дату видачі довідки проживав у
АДРЕСА_2 у будинку свого батька (т.1,
а.с.219). Відповідно до довідки ЖБК
«Харчовик-5» від 28 липня 2004 року за № 85,
виданої ОСОБА_6, позивач ОСОБА_1 з 01
січня 2003 року не проживав за адресою
АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.220). З довідки ЖБК
«Харчовик-5» від 21 липня 2004 року № 128
вбачається, що станом на 21 липня 2004 року
сім'я спадкодавці ОСОБА_6 складалася
лише з її дітей - ОСОБА_2, ОСОБА_3, та
матері ОСОБА_13 (т.1, а.с.221).

Відтак, посилання ОСОБА_1 та те, що він
постійно проживав однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 з травня 1993
року по день її смерті, а саме
ІНФОРМАЦІЯ_1, є безпідставними та не
відповідають матеріалам справи.

Вказані обставини також
підтверджуються поясненнями самих
сторін і показами допитаних судом
першої інстанції свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яким суд
першої інстанції надав належну оцінку.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачем не було доведено факту
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини, того, що він
протягом тривалого часу опікувався,
матеріально забезпечував, надавав іншу
допомогу спадкодавцеві, який через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
був у безпорадному стані.

Відтак, у суду були відсутні підстави
для задоволення позовних вимог ОСОБА_1
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
понад п'ять років із ОСОБА_6 - з травня 1993
року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1; а
також визнання частково недійсними
свідоцтв про право на спадщину за
законом, виданих на ім'я ОСОБА_13, ОСОБА_2
та ОСОБА_3, зареєстрованих за
реєстровими номерами 2н-1195, 2н-1194 та 5-392;
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу від 27 березня 2013 року
та договору дарування від 19 січня 2008
року; визначення частки померлої
ОСОБА_13 у спадковому майні померлої
ОСОБА_6 та визнання за ним і
відповідачами права власності на
спадкове майно померлої ОСОБА_6 в
розмірі по 1/8 частини, як похідних від
вимог про визнання за ним права
власності на Ѕ частину однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу
спільної сумісної власності подружжя
та встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
понад п'ять років із ОСОБА_6

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на порушення судом першої
інстанції положень ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України та Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 18
вересня 1987 року «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи».

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Крім того, колегія суддів враховує і ту
обставину, що у разі доведеності
заявлених позовних вимог ОСОБА_1 мав
порушувати в судовому порядку питання
стягнення грошової компенсації за
належну йому частку в спірній квартирі
відповідно до вимог ст.1280 ЦК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов