Номер провадження: 22-ц/785/7278/14
Головуючий у першій інстанції Пучкова
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючої
судді Процик М.В.,

суддів Доценко Л.І., Заїкіна А.П.,

при секретарі Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Перший Український
Міжнародний Банк», третя особа: ОСОБА_4,
про визнання кредитного договору
удаваним та недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 25 червня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до Публічного
акціонерного товариства (далі ПАТ)
«Перший Український Міжнародний Банк».
Уточнивши свої позовні вимоги в
процесі розгляду справи, позивач
просив про визнання кредитного
договору № 5228580 від 25.02.2007 року удаваним
правочином, та про визнання його
недійсним. Позивач посилався на те, що
банк не надав йому повну, необхідну,
достовірну інформацію щодо умов
кредитного договору, щодо сукупної
вартості кредиту з урахуванням
процентної ставки, вартості всіх
супутніх послуг, інших фінансових
зобов'язань. Крім того, вказував, що
банк не мав ліцензії на видачу грошових
коштів у іноземній валюті, що умови
кредитного договору дискримінаційні,
та що він взагалі особисто не отримував
грошові кошти на придбання
транспортного засобу, оскільки вони
були перераховані автосалону, і були
перераховані в національній валюті.

Представник відповідача позов не
визнав, посилаючись на обізнаність
позивача щодо умов кредитування, на
наявність у банка права надавати
кредит в іноземній валюті, на свободу
договору.

Третя особа: у судове засідання не
з'явилась, просила розглядати справу
без її участі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 25 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Перший Український Міжнародний Банк»
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду від 25 червня 2014
року скасувати і ухвалити нове рішення
про задоволення його позову у повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін, з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з

додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд 1-ої інстанції
виходив з того, що сторони є вільними в
укладенні договору, що кредитний
договір укладено сторонами після
узгодження усіх його умов, що у разі
порушення договору настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, що умови кредитного договору
позивач виконував, і підстав вважати
договір удаваним, вважати, що позивач
кредитні кошти не отримував, немає.

З таким висновком суду
погоджується і колегія суддів.

За ст. ст. 3 ч.1п.3,626ч.1,3,627 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є свобода договору,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору. Відповідно до ст. 6 цього
кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

За вимогами ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених цим кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не можу
ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що 22
лютого 2007 року між ЗАТ (тепер ПАТ)
«Перший Український Міжнародний Банк»
та ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір, за умовами якого банк
зобов'язався надати позичальнику (за
його проханням) на придбання
транспортного засобу марки «Volkswagen»
кредитні кошти в іноземній валюті у
сумі 24078 доларів США, строком до 22.02.2012р.,
а позичальник зобов'язався повернути
отримані кредитні кошти і сплатити
банку проценти за ставкою 11,5% річних.
(а.с.10-17) До договору було додано графік
погашення кредиту. (а.с.18-20) Згідно з
п.2.3.5. сторони домовились, що у зв'язку з
тим, що кредит надається в іноземній
валюті, а оплата (за автомобіль) має
бути здійснена в українських гривнях
позичальник доручає банку попередньо
здійснити продаж кредитних коштів з
позичкового рахунку за курсом на дату
списання коштів з подальшим
перерахуванням гривневого еквіваленту
на картковий рахунок позичальника;
сторони домовились, що вказані умови не
змінюють валюту кредиту та валюту
виконання позичальником своїх
зобов'язань. Перед укладенням
кредитного договору 08.02.2007р.
позичальником була підписана
анкета-заява на видачу кредиту для
придбання транспортного засобу, в якій
детально описані усі умови
кредитування, проценти, комісії,
штрафи..; своїм підписом позивач
підтвердив, що ознайомлений з
вказаними умовами, з наявними формами
кредитування, з умовами отримання та
користування кредитом, тарифами банку
і проінформований про переваги та
недоліки запропонованих форм
кредитування. (а.с.52-54) Відтак, посилання
позивача в апеляційній скарзі на
нечесну підприємницьку практику та на
порушення банком Закону України «Про
захист прав споживачів» щодо ненадання
інформації про кредитні умови та про
інші форми кредитування є
неспроможними.

За роз'ясненням Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»(п.20) правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину; на
відміну від помилки ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману..

Встановлено, що свої зобов'язання по
договору банк належно виконав, і це
сторонами не оспорюється. Позичальник,
відповідно до змісту рішення
Київського районного суду м. Одеси від
14.03.2014р., свої зобов'язання також
виконував, але виконав лише частково,
оскільки залишилась непогашеною
заборгованість по кредиту у сумі 5472,81
дол. США, по відсоткам у сумі 3135 дол. США,
та по пені у сумі 1839,41 дол. США, у зв'язку
з чим з боржника і
поручителя(солідарно) на користь банку
було стягнуто судом заборгованість у
сумі 10447,22 дол. США. (а.с.36-37) Відтак,
вбачається, що позивач свої
зобов'язання за договором частково
виконував, тим самим умови договору
визнавав і не оспорював, його
необізнаності щодо вартості кредиту не
вбачається. Водночас слід зауважити, що
договір та його умови до лютого 2014 року
позивачем жодним чином не
оспорювались. Подальші, після 22.02.2007р.,
валютні коливання, зміна курсу долара
США до української гривні, що сторони
передбачити не могли, не можуть
свідчити про наявність умислу в діях
відповідача ввести позичальника в
оману при підписанні кредитного
договору. Підстав для застосування
ст.230 ч.1 ЦК України, на що посилається в
апеляційній скарзі позивач, колегія
суддів не вбачає.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що умови кредитного
договору є дискримінаційними і
несправедливими, оскільки не
передбачають відповідальності банку
за порушення умов кредитного договору
до уваги не беруться, оскільки порушень
умов кредитного договору зі сторони
банку не було. Та у разі наявності
порушення, у будь-якому разі, сторона
договору може бути притягнута до
цивільної відповідальності в порядку
передбаченому законом, про що
зазначено в ст.611ч.1 ЦК України.

Доводи позивача щодо неправомірності
надання банком кредиту в іноземній
валюті також є неспроможними
враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках передбачених
законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов`язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом. Статтею 1054 ЦК
України передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Згідно зі
ст. 2 Закону України «Про банки та
банківську діяльність» кошти - це гроші
у національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Статті 47,49 цього Закону
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу.

З вищевказаного кредитного
договору вбачається, що сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, у тому числі
щодо валюти кредиту. На момент
укладання з позивачем кредитного
договору ЗАТ (тепер ПАТ) «Перший
Український Міжнародний Банк» мав
банківську ліцензію № 8, видану
Нацбанком України 02.10.2006р., дозвіл № 8-1
та додаток до дозволу № 8-1 від 02.10.2006р.,
згідно яких банк мав право здійснювати
операції з іноземною валютою. (а.с.105-110)
Заборони надання кредиту в іноземній
валюті, на що посилається апелянт, вони
не містять.

За змістом ст. 235 ч.1 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

За роз'ясненням Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (п.25) за
удаваним правочином (ст.235) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.

Виходячи зі змісту заяви-анкети
позивача, зі змісту кредитного
договору, з урахуванням способу
подальшого виконання умов кредитного
договору самим позичальником, колегія
суддів прийшла до висновку, що відсутні
докази, які б свідчили про удаваність
кредитного договору. Відсутні також
підстави вважати, що банк і позивач
умисно оформили один правочин, а між
ними встановились інші правовідносини,
та що кредит було надано позивачу в
національній валюті, у розмірі 121594 грн..
Доводи позивача в апеляційній скарзі
щодо удаваності кредитного договору є
неспроможними.

За таких обставин, суд ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального права
та без таких порушень норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи. А тому
законні підстави для задоволення
апеляційної скарги і скасування з
формальних міркувань правильного
рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст.
303,307ч.1п.1,308,313-314,315-317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 25 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:
М.В. Процик

Судді:
Л.І. Доценко

А.П. Заїкін