АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого: Невідомої Т.О.
суддів:
Побірченко Т.І., Пікуль А.А.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 04 грудня 2013 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
до ОСОБА_10, треті особи: Головне
управління юстиції у м. Києві, Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна, про визнання
№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/1643/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Зарицька Ю.Л. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в с т а н о в и л а :
Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 04 грудня 2013 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 до ОСОБА_10, треті особи: Головне
управління юстиції у м. Києві, Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна, про визнання
заповіту недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ., ОСОБА_8,
ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким визнати недійсним
заповіт ОСОБА_13 від 17 травня 1996 року №
5с-15, посвідчений державним нотаріусом
Одинадцятої Київської державної
нотаріальної контори. Зазначає, що
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 ., ОСОБА_8, ОСОБА_9 є спадкоємцями
ОСОБА_14 за законом та успадкували
частину будинку АДРЕСА_1, але не
отримали свідоцтва про право на
спадщину, оспорюваний заповіт порушує
їх право власності. А тому, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що заповіт ОСОБА_13 від 17 травня
1996 року № 5с-15, посвідчений державним
нотаріусом Одинадцятої Київської
державної нотаріальної контори, не
порушує прав скаржників. Також, звертає
увагу суду на те, що оспорюваний
заповіт не відповідає вимогам п. 82
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженій наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 року №
18/5, та не містить відомостей про дату та
місце народження заповідача. Крім того,
вважає, що судом було безпідставно
відмовлено в задоволенні клопотання
позивачів про об'єднання в одне
провадження даної справи разом із
справою № 2-81-11, яка знаходиться в
провадженні Подільського районного
суду м. Києва, за позовом ОСОБА_10 до
Подільської районної у м. Києві ради,
треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
про встановлення факту прийняття
спадщини і визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом; за
позовом трьох осіб, які заявляють
самостійні вимоги, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Подільської районної
у м. Києві ради, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна; за позовом
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги, ОСОБА_5 до Подільської районної
у м. Києві ради, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_2
ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа: Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна; за позовом третіх
осіб, які заявляють самостійні вимоги,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Подільської
районної у м. Києві ради, ОСОБА_10,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
третя особа: Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ., ОСОБА_8, ОСОБА_9
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити з наведених в ній
підстав.

Відповідач ОСОБА_10, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 особисто в
судове засідання не з'явилися, про час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, позивачі
забезпечили явку свого уповноваженого
представника, а тому, колегія суддів
відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України вважала за можливе слухати
справу у відсутності сторін та
представників третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 13 грудня 1947 року
ОСОБА_14 було складено заповіт,
відповідно до якого вона заповіла усе
своє майно, де б воно не знаходилося і з
чого воно б не складалося, своїм дітям
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та онукові
ОСОБА_13. Вказаний заповіт було
посвідчено заст. ст. нотаріуса 1-ої
Київської державної нотаріальної
контори (т.1, а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 померла, після її
смерті відкрилася спадщина на житловий
будинок АДРЕСА_2.

17 травня 1996 року державним нотаріусом
11-ої Київської державної нотаріальної
контори було посвідчено заповіт
ОСОБА_13, згідно з яким він заповів
належний йому на праві власності
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_2 ОСОБА_10. У зв'язку з хворобою
ОСОБА_13 заповіт було посвідчено у
приміщенні лікарні (т.1, а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 помер (т.1, а.с.16).

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 порушили перед
судом питання про визнання недійсним
заповіту ОСОБА_13 від 17 травня 1996 року,
посвідченого державним нотаріусом 11-ої
Київської державної нотаріальної
контори, мотивуючи свої вимоги тим, що
на момент складання заповіту ОСОБА_13 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг ними керувати.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, допитавши свідків ОСОБА_19 та
ОСОБА_20, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК Української
РСР в редакції 1963 року, який був чинним
на час складання оспорюваного
заповіту, угода, укладена громадянином,
хоч і дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними, може бути
визнана судом недійсною за позовом
цього громадянина.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» правила ст. 55 ЦК
Української РСР поширюються на ті
випадки, коли немає законних підстав
для визнання громадянина недієздатним,
однак є дані про те, що в момент
укладення угоди він перебував у такому
стані, коли не міг розуміти значення
своїх дій або керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
та ін.). Для визначення наявності такого
стану на момент укладення угоди суд
призначає судово-психіатричну
експертизу.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 22 березня 2012 року на підставі
клопотання представника позивачів по
справі було призначено посмертну
комісійну судово-психіатричну
експертизу.

Згідно даних висновку акту посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи Київського міського центру
судово-психіатричної експертизи № 716
від 27 липня 2012 року, ОСОБА_13 на момент
підписання заповіту від 17 травня 1996
року виявляв ознаки психічного
розладу: стан вираженої (глибокої)
астенії, соматогенно обумовленої
(ракова хвороба, інтоксикація,
кахексія) на фоні зловживання
алкоголем, який істотно впливав на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, обмежуючи
цю здатність (т.1, а.с.208-210).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що у акті посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи
експертами не було надано
категоричного висновку про те, що на
час складання оспорюваного заповіту
ОСОБА_13 не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними. При цьому, покази
свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не дають
правових підстав для визнання заповіту
недійсним та його скасування.

Підставою для визнання угоди недійсною
відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
угоди розуміти значення своїх дій або
керувати ними, а тому, в основу рішення
про недійсність такої угоди не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях.

Крім того, заявляючи вимоги про
визнання недійсним заповіту ОСОБА_13
від 17 травня 1996 року, позивачем не було
доведено того, що заповідач не мав
бажання скласти заповіт саме на
ОСОБА_10, вказаний заповіт не відповідав
волі заповідача.

Відтак, колегія суддів не бере до уваги
посилання апелянта на те, що
оспорюваний заповіт не відповідає
вимогам п. 82 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженій наказом
Міністерства юстиції України від 14
червня 1994 року № 18/5, оскільки не
містить відомостей про дату та місце
народження заповідача, оскільки такі
посилання не спростовують висновків
суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9.

При цьому, суд першої інстанції
правильно зазначив, що ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 не є спадкоємцями ОСОБА_13, а
тому, складання ним заповіту не зачіпає
їх прав або інтересів.

Так, відповідно до ст. 527 ЦК Української
РСР спадкоємцями можуть бути особи, що
були живими на момент смерті
спадкодавця, а також діти померлого,
зачаті при його житті і народженні
після його смерті.

Статтею 529 ЦК Української РСР
визначено, що при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого. До числа
спадкоємців першої черги належить
також дитина померлого, яка народилася
після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є
спадкоємцями за законом, якщо на час
відкриття спадщини немає в живих того з
їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони
успадковують порівну в тій частці, яка
належала б при спадкоємстві за законом
їх померлому родителю.

Статтею 530 ЦК Української РСР
визначено, що при відсутності
спадкоємців першої черги або при
неприйнятті ними спадщини, а також в
разі, коли всі спадкоємці першої черги
не закликаються до спадкування,
успадковують у рівних частках: братии і
сестри померлого, а також дід та бабка
померлого як з боку батька, так і з боку
матері (друга черга).

У позовній заяві представник ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 зазначив, що 13 грудня 1947
року ОСОБА_14 склала заповіт, відповідно
до якого вона заповіла усе своє майно
своїм дітям ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та
онукові ОСОБА_13. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_14
померла. ОСОБА_16 був рідним сином та
спадкоємцем після смерті ОСОБА_14, 25
березня 1950 року уклав шлюб з ОСОБА_21 (1922
р.н.), від якого вони мали дітей ОСОБА_22
(ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6).
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_16 помер, а
ІНФОРМАЦІЯ_8 померла його дружина -
ОСОБА_21. 20 вересня 1975 року ОСОБА_22
одружився з ОСОБА_23 (ІНФОРМАЦІЯ_9),
внаслідок чого остання змінила дівоче
прізвище на ОСОБА_22. Від шлюбу подружжя
мають дітей ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_10) та
ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_11). ОСОБА_2 28 грудня
1974 року одружилася з ОСОБА_24, внаслідок
чого вона змінила дівоче прізвище на
ОСОБА_24, від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_12 у
подружжя народилася дочка - ОСОБА_5.
ІНФОРМАЦІЯ_13 померла ОСОБА_25,
ІНФОРМАЦІЯ_14 помер її чоловік ОСОБА_24,
ІНФОРМАЦІЯ_15 помер ОСОБА_22, а після
їхньої смерті у спадкоємців ОСОБА_5,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 виникла потреба
оформити право власності на спадкове
майно після смерті ОСОБА_14. ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є дітьми та
спадкоємцями після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_27, який був
сином ОСОБА_18 (помер у 1973), який на
підставі заповіту ОСОБА_14 успадкував
частину будинку. ОСОБА_17 померла 1988
року. Вказані обставини також
підтверджуються і наданими апелянтом
довідками Першої Київської державної
нотаріальної контори від 18 червня 2012
року № 4969/07-14, від 13 березня 2012 року №
1636/02-14, від 19 березня 2012 року № 1868/02-14від
26 лютого 2013 року № 1491/02-14, 13 липня 2009
року № 4119/2-15, 18 червня 2012 року (т.2,
а.с.76-81).

Разом з тим, позивачами не було надано
доказів на підтвердження того, що вони
входять до кола спадкоємців за законом
першої або другої черги, визначеного
ст. ст. 529, 530 ЦК Української РСР, саме
після ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції було безпідставно
відмовлено в задоволенні клопотання
позивачів про об'єднання в одне
провадження даної справи разом із
справою № 2-81-11, яка знаходиться в
провадженні Подільського районного
суду м. Києва, також не спростовують
правильності висновків суду першої
інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
Т.І.
Побірченко

А.А. Пікуль