У х в а л а

11 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів:
Гончара В.П.,
Євтушенко О.І.,

Ситнік О.М., Ступак
О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, товариства з
обмеженою відповідальністю «Алекс»,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення
заборгованості, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, товариства з
обмеженою відповідальністю «Алекс»
про визнання гарантійного листа
недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що 13
січня 2006 року він передав ОСОБА_3 400 000
дол. США, які вона зобов'язалася
повернути до 01 січня 2010 року. На
забезпечення виконання ОСОБА_3
зобов'язань за договором позики
товариство з обмеженою
відповідальністю «Алекс» (далі - ТОВ
«Алекс») надало ОСОБА_4 гарантійний
лист, за яким зобов'язувалось сплатити
за позичальника позику у разі її
несвоєчасного повернення. Відповідачі
взяті не на себе зобов'язання в
добровільному порядку не виконали.
Враховуючи викладене та уточнивши
позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути
на його користь з ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в
розмірі 3 197 000 грн та 3 % річних у розмірі
230 972 грн 30 коп.; з ТОВ «Алекс»
заборгованість за договором позики в
розмірі 3 197 000 грн.

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з зустрічним позовом та просила
визнати недійсним гарантійний лист ТОВ
«Алекс» від 13 січня 2006 року,
виданий ОСОБА_4, яким товариство
зобов'язалося сплатити за неї борг за
договором позики, посилаючись на те, що
вона є засновником цього товариства,
яке за своїм Статутом не є фінансовою
організацією і не може надавати таких
гарантій. Крім того, ОСОБА_6
відповідно до Статутом товариства не
уповноважений надавати такі гарантії.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 10 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
29 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на його користь ОСОБА_4 заборгованість
за договором позики в розмірі 3 197 000 грн
та 3 % річних у розмірі 230 972 грн 30 коп.
Зустрічний позов задоволено. Визнано
недійсним гарантійний лист ТОВ «Алекс»
від 13 січня 2006 року, виданий на
забезпечення зобов'язань за договором
позики, укладеним між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та ухвалою апеляційного
суду, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 березня 2014
року касаційну скаргу ОСОБА_3
відхилено, рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 10 квітня
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Одеси від 29 жовтня 2013 року залишено
без змін.

30 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

На підтвердження підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права, а
саме: ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, заявник
послалась та додала копії ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 липня 2011 року та від 22 січня
2014 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ 13 липня 2011 року, на
яку здійснюється посилання як на
приклад неоднакового застосування
норм матеріального права, судом
касаційної інстанції скасовано судові
рішення та справу передано на новий
судовий розгляд.

Як роз'яснено Верховним Судом України в
постанові від 23 квітня 2014 року в справі
№ 6-30цс14, справа має переглядатись за
всіма доводами заяв, посиланнями на всі
судові рішення щодо неоднакового
застосування норм матеріального права,
які додано до заяви про перегляд,
незалежно від того, висловлена правова
позиція щодо неправильності
застосування норми матеріального
права в судовому рішенні, ухваленому по
суті, чи в ухвалі про передачу справи
касаційним судом на новий розгляд.

Із змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 13 липня 2011 року вбачається, що при
постановленні вказаної ухвали суд
касаційної інстанції не висловлював
правову позицію щодо застосування норм
матеріального права, судові рішення
скасовано з підстав порушення норм
процесуального права.

Крім того, як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 6 постанови від 30 вересня 2011
року № 11 «Про практику застосування
статей 353 - 360 Цивільного процесуального
кодексу України», заява про перегляд
судових рішень у цивільних справах із
підстав, передбаченої пунктом 1 частини
першої статті 355 ЦПК, може бути подана
за сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах. Під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Крім того, зі змісту заяви та долучених
до заяви судових рішень, зокрема, копій
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 січня 2014 року,
не вбачається неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права,
оскільки вищевказані рішення суду
касаційної інстанції ухвалені у
справах, де предмет спору, зміст
позовних вимог не є тотожними та
ухвалені у справах за різних
встановлених судами фактичних
обставин, тому у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, товариства з обмеженою
відповідальністю «Алекс», третя особа -
ОСОБА_5, про стягнення заборгованості,
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, товариства з обмеженою
відповідальністю «Алекс» про визнання
гарантійного листа недійсним, за
заявою ОСОБА_3 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: В.П. Гончар

О.І. Євтушенко

О.М. Ситнік

О.В. Ступак