Справа № 363/218/14 Головуючий у І
інстанції Ойнаренко Л.Ф,Провадження №
22-ц/780/4938/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 16
червня 2014 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 10.01.2008 року між ним та ОСОБА_1
укладений кредитний договір б/н, за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 3000,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом. У зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_1 умов кредитного
договору утворилася заборгованість у
розмірі 14 552,61 грн., яка складається із
заборгованості по кредиту - 4 994,00 грн.;
заборгованості по несплаченим
процентам - 6851,06грн.; заборгованості по
несплаченій комісії -1747,90грн.; штрафу
(фіксована частина) 250,00 грн. ; штрафу (
процентна складова) - 679,65 грн., яку
позивач просив стягнути з відповідача
та покласти на останню судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 16 червня 2014
року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач в своїй апеляційній скарзі
просив його скасувати з підстав
неповного з'ясування обставин справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів. Не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише з
формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
суд першої інстанції виходив із того,
що між сторонами укладений договір про
надання кредиту, позивач звернувся до
суду із даним позовом зі спливом
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі.

Вказані висновки відповідають
обставинам справи і узгоджуються із
вимогами закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
10.01.2008 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та
ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н,
за умовами якого остання отримала
кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом.

Відповідно до ч.1ст. 634 ЦК України -
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

Згідно із ч.1ст.651 ЦК України зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Складовими частинами кредитного
договору є « Заява позичальника», «
Умови та правила надання банківських
послуг», «Правила користування
платіжною карткою» і за своєю правовою
природою він є договором приєднання.

За умовами кредитного договору, ОСОБА_1
отримала кредитні кошти в сумі 3000,00
грн.(тіло кредиту), проте, відповідно до
розрахунку заборгованості, станом на
31.10.2013 року, заборгованість за кредитом
( тілом кредиту) становить 4994,00 грн.

Суду не надано письмову згоду ОСОБА_1 на
збільшення кредитного ліміту, а ПАТ КБ
« ПриватБанк» не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставини збільшення кредитного
ліміту зі згоди ОСОБА_1, а отже підстав
вважати, що банком отримана згода
ОСОБА_2 на укладення кредитного
договору з урахуванням вказаних «Умов
і правил надання банківських послуг» ,
які передбачають підвищення
кредитного ліміту та на які нараховані
проценти - немає.

Колегія суддів критично ставиться до
доводів ПАТ КБ « Приватбанк», що при
зміні кредитного ліміту банк керувався
п.3.2, п.3.3 «Умов та правил банківських
послуг», в яких зазначено, що клієнт
погоджується із встановленням
кредитного ліміту за рішенням Банку і
клієнт дає право банку в будь-який
момент змінити (зменшити або збільшити)
кредитний ліміт.

Як вбачається із змісту «Умов і правил
надання банківських послуг» вони
підписані головою правління банку
ОСОБА_3, але не мають підпису ОСОБА_1, її
реквізитів, відсутня і дата їх
складання , а також жодної
ідентифікуючої ознаки на предмет їх
невід'ємності від «Заяви
позичальника», яка підписана ОСОБА_1

Таким, чином Відповідно до умов
кредитного договору ( п.5.4. «Правил
користування платіжною карткою») строк
погашення процентів за кредитом
визначено щомісячними платежами.

Згідно із ч.2ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у
спорі,зробленою до винесення ним
рішення.

Згідно із ч.4. ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

У разі несплати чергового щомісячного
платежу, право позивача є порушеним і
відповідно починається перебіг строку
позовної давності для звернення з
позовом до суду.

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Із наданих суду доказів вбачається, що
позивач до складу заборгованості за
кредитним договором включив
заборгованість по сплаті процентів за
період із 22.05.2008 року по 31.10.2013 року,
заборгованість по сплаті тіла кредиту
за період із 30.12.2008 року по 31.10.2013 року та
заборгованість по сплаті комісії за
період із 05.01.2009 року по 31.10.2013 року,
тобто до складу кредитної
заборгованості були включені
несплачені щомісячні платежі, по яким
частково сплив строк позовної
давності.

Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Згідно із п. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Разом тим, строк позовної давності
сплив не тільки по несплаченим окремим
платежам, а й сам позов подано із
пропуском строку позовної давності, з
огляду на наступне.

Так, згідно із п. 9.12 «Умов і правил
надання банківських послуг» договір
діє протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично лонгується
на такий же термін.

Як встановлено судом, кредитний
договір був укладений 10.01.2008 року на
строк 12 місяців, тобто до
10.01.2009 року. Враховуючи, що жодна із
сторін не проінформувала іншу сторону
про припинення дії договору, його строк
продовжився до 10.01.2010 року, при цьому
наступна лонгація в « Умовах і правилах
надання банківських послуг» - не
передбачена.

Беручи до уваги, що строк дії
кредитного договору (враховуючи
лонгацію) закінчився 10.01.2010 року, отже
перебіг строку позовної давності, в
межах якого позивач мав право
звернутися до суду із вимогою про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, починається з 11.01.2010 року та
спливає 10.01.2013 року. ПАТ КБ «
ПриватБанк» звернувся до суду із
вказаним позовом 2 січня 2014 року, тобто
за межами строку позовної давності.
Поважності причин пропуску строку
позовної давності суду не надано.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції відповідач подав заяву про
застосування наслідків спливу
позовної давності і відмову у зв'язку з
цим у задоволенні позову на підставі
ст. ст. 256, 257 ЦК України (а. с. 42-43), що є
підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що позивачу достовірно було
відомо про порушення його прав, тому,
звернувшись до суду за захистом своїх
прав у вересні 2013 року, банк пропустив
встановлений цивільним законодавством
загальний строк позовної давності, про
що було заявлено відповідачем.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги збільшенням строку позовної
давності за домовленістю сторін, ПАТ КБ
"Приватбанк" не надав суду доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_1 була
ознайомлений з Умовами надання
банківських послуг, за якими строк
позовної давності автоматично
лонгується, якщо протягом 12 місяців
жодна із сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору.

Відсутність підпису відповідача на
самих умовах фактично надає можливість
банку надавати умови в будь-якій
редакції, з будь-яким строком позовної
давності та стверджувати, що зазначені
умови погоджені з відповідачем. За
таких обставин зазначення в заяві на
видачу кредиту про ознайомлення
відповідача з умовами надання кредиту,
без ідентифікації самих умов, як таких,
що погоджені підписом відповідача, не
може бути належним доказом
ознайомлення та погодження
відповідача саме з тією редакцією умов
на якій наполягає банк.

Посилання позивача на те, що судом
першої інстанції при прийнятті рішення
не було надано належну оцінку доказам
по справі, не застосовано норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до правовідносин сторін,
допущено порушення норм матеріального
права щодо законності та
обґрунтованості судового рішення, що є
підставою для його скасування, не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки не ґрунтуються на зібраних
матеріалах справи та законі.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, на законність і
обґрунтованість судового рішення не
впливають.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: