Справа № 363/3226/13-ц Головуючий у І
інстанції Чірков Г.Є.Провадження №
22-ц/780/5742/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого Малорода О.І.

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

при секретарі Бобку О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Київ цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 26 серпня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи: Вишгородський відділ
державної міграційної служби,
Вишгородська районна державна
адміністрація, про виселення особи у
зв'язку з реєстрацією недійсного шлюбу,
-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивачка звернулася
до суду та, уточнивши позовні вимоги,
просила визнати відповідача таким, що
не набув права на проживання у АДРЕСА_1
та виселити його з цієї квартири;
скасувати реєстрацію відповідача у
спірній квартирі.

Мотивувала тим, що в період з 07 жовтня
1999 року перебувала у шлюбі з
відповідачем, який рішенням суду від 30
січня 2012 року було визнано недійсним.

Зазначала, що відповідач не мав наміру
створити з нею сім'ю, вказану квартиру
відвідує періодично, постійно в ній не
проживає.

Рішенням суду позов задоволено
частково. Визнано відповідача таким, що
не набув права на проживання у спірній
квартирі та виселено відповідача із
вказаної квартири. В решті позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Вказує, що набув право проживати у
спірній квартирі на підставі ордеру на
житлове приміщення, який є дійсним, та
ніким не скасований.

Зазначає, що вселився у спірну квартиру
у 2002 році, тому ст. 45 ч. 4 СК України, на
яку послався суд першої інстанції, в
даному випадку не підлягає
застосуванню, оскільки зазначений
Кодекс вступив у дію лише у січні 2004
році.

Вважає, що оскаржуване рішення
суперечить положенням ст. 58
Конституції України, згідно якої
закріплено принцип незворотності дії в
часі нормативно-правовий актів.

Апеляційну скаргу слід задовільнити.

Судом першої інстанції
встановлено, що 07 жовтня 1999 року між
сторонами було укладено шлюб.

Оскільки відповідач в період з 10
грудня 1978 року по 01 жовтня 2011 року
знаходився в іншому зареєстрованому
шлюбі, рішенням суду від 30 січня 2012 року
шлюб між сторонами по справі визнано
недійсним.

Вказане рішення набрало законної
сили 29 квітня 2013 року.

Також судом встановлено, що позивачка є
учасником ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС та особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи, є
інвалідом ІІ групи.

На підставі заяви позивачки та
свідоцтва про шлюб відповідача було
включено до складу сім'ї позивачки, яка
перебувала на квартирному обліку.

13 серпня 2001 року позивачці було
виділено двохкімнатну квартиру на
склад сім'ї дві особи.

10 жовтня 2002 року позивачці видано ордер
на заселення до спірної квартири на
сім'ю з двох осіб.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив з положень ст.
ст. 39, ч. 1, 45 ч. 1, 4 СК України, та дійшов
висновку про застосування наслідків
недійсності укладеного між сторонами
шлюбу та визнання відповідача таким, що
не набув права проживання у спірній
квартирі та його виселення, оскільки
недійсність шлюбу є підставою для
задоволення зазначених позовних вимог.

Крім цього, суд першої інстанції
встановив, що саме позивачка є наймачем
спірної квартири, відповідач набув
права на проживання у вказаній
квартирі лише на підставі того, що він є
членом сім'ї наймача - позивачки.

Колегія не погоджується з висновками
суду першої інстанції з наступних
підстав.

Так, колегією встановлено, що
відповідач вселився у спірну квартиру
на підставі ордеру на житлове
приміщення (а.с. 13).

Вказаний ордер видано на підставі
рішення Виконавчого комітету
Вишгородської міської ради від 29
березня 2002 року (а.с. 12).

Згідно вищезазначених ордеру та
рішення, ордер видано на житлове
приміщення - двохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1 на ім'я позивачки з сім'єю із
двох осіб.

За таких обставин, колегія вважає, що
суд першої інстанції дійшов хибного
висновку, що відповідач набув права
проживання у спірній квартирі лише на
підставі того, що вселився в квартиру,
як член сім'ї позивача.

Проте, колегією встановлено, що
відповідач вселений у спірну квартиру
на підставі ордеру на житлове
приміщення, що є дійсним та ніким не
скасованим.

Крім цього, колегія вважає, що
положення СК України в даному випадку
не підлягають застосуванню, оскільки
він набрав чинності лише 01 січня 2004
року.

На думку колегії, підстави для
задоволення позовних вимог відсутні,
оскільки відповідач набув право
проживання у спірній квартирі на
законних підставах.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому згідно з
ст. 309 ЦПК України колегія задовольняє
апеляційну скаргу, оскаржуване рішення
скасовує та ухвалює нове про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Керуючись ст. 309 ч. 1, 316 ЦПК України
колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовільнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 26 серпня 2014 року
скасувати в частині задоволення
позовних вимог та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
про визнання відповідача таким, що не
набув права на проживання у спірній
квартирі та виселення із вказаної
квартири - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: