АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/717/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3063/14
Головуючий у 1-й інстанції Степаненко Ю.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

За участю секретарів: Колодюк О.П.,
Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
14 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватне
акціонерне товариство "Українська
акціонерна страхова компанія АСКА", про
стягнення відшкодування втраченої
вигоди, моральної шкоди, витрат на
оплату членських внесків, судових
витрат,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, у якому зазначала, що
28.04.13 року на 96 км автодороги
Полтава-Олександрія сталася
дорожньо-транспортна пригода, у якій
водій ОСОБА_2, не впевнившись в безпеці
при обгоні, скоїла зіткнення з
автобусом ПАЗ, державний номерний знак
НОМЕР_1, який виконував пасажирські
перевезення по маршруту
Говтва-Кременчук, та належить
позивачці.

У результаті ДТП автобус було
пошкоджено на суму 15 764,13 грн., з них
виплата страхової компанії, за
вирахуванням франшизи, складає 15 764,13
грн.

Окрім того, через пошкодження, у період
з 28 квітня 2013 року по 1 листопада
2013 року автобус знаходився на ремонті
та був знятий з маршруту, у зв'язку з
чим, позивачці завдано матеріальну
шкоду у вигляді втраченої вигоди та
витрати по сплаті членських внесків в
Полтавську обласну організацію ВСА, та
моральну шкоду, що полягає у
неможливості зайняття бізнесом, втрати
джерела існування та завдання цими
обставинами душевної травми й
страждань.

Просила стягнути з ОСОБА_2
відшкодування втраченої вигоди у сумі
46 288,00 грн., за проведення
автотоварознавчого дослідження
автобусу - 200,00 грн., відшкодування
витрат на оплату членських внесків - 195
грн., та моральну шкоду, яку позивачка
оцінює у 20 000,00 грн.

Заочним рішенням Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
14 серпня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що 28 квітня
2013 року відповідачка ОСОБА_2,
рухаючись на автомобілі марки Gelly MK Cross
Basic Plus на 96 км + 50 м автодороги
Полтава-Олександрія, що поблизу с.
Потоки, Кременчуцького району,
Полтавської області, допустила
зіткнення з належним ОСОБА_1 автобусом
марки ПАЗ 3205 СПГ, державний номерний
знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

У зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2
складу злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1
КК України, постановою СВ
Кременчуцького РВ УМВС України в
Полтавській області від 24 червня 2013
року закритого кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№0000589 від 29 квітня 2013 року та
притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної
відповідальності за порушення ПДР
України ст. 14,2 «в».

Постановою судді Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 31 липня 2013 року, на підставі
ч. 3 ст. 38 КУпАП, провадження по
адміністративній справі у відношенні
ОСОБА_2 за вчинення правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП
закрито, за сплавом строку накладення
адміністративного стягнення (а.с. 34).

З огляду на положення ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого майнового права
та інтересу. Способами захисту прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на відшкодування
втрат, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки), та
доходів, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч. 4 ст. 623 ЦК України при
визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.

Стягнення збитків у вигляді упущеної
вигоди є одним із видів
цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, при вирішенні питання щодо
наявності підстав для стягнення
матеріальної шкоди у вигляді упущеної
вигоди, позивач у силу ст. ст. 10, 60 ЦПК
України повинен довести факт завдання
реальних збитків та втрати доходів, які
б особа могла отримати, якщо її право не
було б порушено та наявність
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями відповідача і
заподіянням збитків, крім того,
підтвердити вжиття заходів для
одержання такої вигоди.

За змістом ст. ст. 58, 60 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалася
на те, що у зв'язку з пошкодженням
належного їй автобусу марки ПАЗ 3205 СПГ,
державний номерний знак НОМЕР_2, вона
була вимушена зняти його з
пасажирських перевезень за маршрутом
Говтва-Кременчук на тривалий час (з 28
квітня 2013 року по 1 листопада 2013 року),
унаслідок чого нею не отримано грошову
виручку за пасажирські перевезення у
розмірі 46 288,00 грн.

При цьому, розмір упущеної вигоди за
період з 28 квітня 2013 року по 1 листопада
2013 року, яку б ОСОБА_1 могла отримати,
визначений позивачкою, виходячи з
середньомісячної виручки на
пасажирському маршруті
Говтва-Кременчук за період з січня 2013
року по 28 квітня 2013 року.

У прохальній частині позовної заяви
ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача
відшкодування «втраченої вигоди» від
неможливості здійснення нею
пасажирських перевезень, тобто,
фактично, неодержаного нею прибутку
від зайняття підприємницькою
діяльністю (ч. 3 ст. 225 ГК України) (а.с. 2
зі звороту).

За змістом ст. 1 Закону України «Про
автомобільний транспорт» перевізник -
це особа, яка надає послуги з
перевезення пасажира чи (та) вантажу
автомобільним транспортом загального
користування. Особи, які бажають
займатися перевезенням пасажирів та
багажу мають бути зареєстровані як
суб'єкти господарювання, що надасть їм
право бути учасниками господарських
відносин та здійснювати господарську
діяльність.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1
також зазначає, що у зв'язку з
пошкодженням автобуса, 22 травня 2013 року
вона відмовилася від отримання дозволу
на регулярні перевезення по маршруту
Говтва-Кременчук до 2016 року, що також
підтверджує зайняття позивачкою
підприємницької діяльністю.

Між тим, у матеріалах справи відсутні
будь-які документи про державну
реєстрації в якості фізичної
особи-підприємця (юридичної особи) та
ОСОБА_1 звернулася до суду саме як
фізична особа.

При цьому, у порушення вимог ст. ст. 10, 60
ЦПК України, ОСОБА_1 не доведено
запланованого одержання вигоди від
розпорядження на свій розсуд належним
їй автобусом марки ПАЗ 3205 СПГ,
державний номерний знак НОМЕР_2
(пасажирські перевезення, здача
транспортного засобу в найм), у свою
чергу, матеріали справи не містять
жодного доказу про вжиті позивачкою
заходів для одержання такої вигоди.

Таким чином, упущена вигода
обґрунтовується лише припущенням
позивачки про можливість отримання нею
доходів.

З урахуванням зазначеного, місцевий
суд дійшов обґрунтованого висновку про
те, що позивачем не доведено суду
наявності збитків та упущеної вигоди,
спричинених унаслідок неправомірних
дій відповідача, оскільки доводи
позивача ґрунтуються на припущеннях,
на яких, відповідно до вимог ч. 4 ст. 60
ЦПК України, доказування ґрунтуватись
не може.

Похідна вимога щодо відшкодування
моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.
фактично обґрунтована позивачкою
неодержанням нею прибутку від зайняття
підприємницькою діяльністю, у
задоволенні якою судом першої
інстанції правомірно відмовлено.

Крім того, ОСОБА_1 заявляла вимоги щодо
відшкодування понесених нею витрат,
пов'язаних з оплатою членських внесків
перевізника у сумі 195,00 грн. та витрати
на проведення експертизи у розмірі 200,00
грн., між тим, причинного зв'язку між
цими витратами та діями відповідачки з
матеріалів справи та встановлених у
справі обставин не вбачається.

Характерно, що позовних вимог про
відшкодування матеріальної шкоди,
пов'язаної з відновлювальним ремонтом
пошкодженого у результаті ДТП
автобусу, у справі не заявлялось, та
ОСОБА_1 у позовній заяві вказувала, що
дана шкода має бути відшкодована
страховою компанією «УАСК АСКА», у якій
на момент ДТП була застрахована
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2

Проте, ПАТ СК «УАСК АСКА» до участі в
справі залучена лише у якості третьої
особи, позовних вимог до страховика не
заявлялось.

Розрахунок апелянтом упущеної вигоди
за білетами та квитанціях про
отримання доходу, наданими
адміністрацією автостанції м.
Кременчука, не може підтверджувати
неотримання ОСОБА_2 доходів, як
фізичною особою.

Твердження апелянта, що проведену на її
замовлення автотоварознавче
дослідження автобусу слід віднести до
судових витрат, не ґрунтується на
процесуальному законодавстві,
ураховуючи, що дані витрати понесені
позивачкою до пред'явлення позову, а
тому, у силу положень ст. 86 ЦК України,
до витрат, пов'язаних із проведенням
судових експертиз, вони не відносяться.

Решта доводів апеляційної скарги
повторюють обґрунтування позовних
вимог та не спростовують вірних
висновків місцевого суду щодо обставин
справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
14 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль