Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3528/14
Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова
Суддя-доповідач:
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Сапун О.А.
при секретарі: Хомяк К.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 30 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення
порядку користування житловим
будинком, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, -
В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення
порядку користування житловим
У позовній заяві зазначав, що він є
власником 1/2 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 04.12.1996 року №
2-22/1996р. Іншими співвласниками
вказаного будинку є: ОСОБА_2, якій
належить 1/4 частина вказаного
домоволодіння; ОСОБА_4, якій належить 1/8
частина вказаного домоволодіння;
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які є спадкоємцями
після померлого ОСОБА_9, якому належала
1/8 частина вказаного домоволодіння.
Згідно довідки голови квартального
комітету у буд.АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6
Фактично будинок складається із трьох
окремих частин з власними виходами на
подвір'я. Згідно технічного паспорту
від 06.11.2012р. вказані частини
зазначаються цифрами: під № 1 - це
помешкання, в якому проживає позивач та
члени його родини; під № 2 - в цьому
помешканні ніхто не проживає: під № 3 - у
вказаному приміщенні проживають
ОСОБА_5 та ОСОБА_6. та співвласником
частини цього помешкання також є
ОСОБА_4, яка в ньому не проживає.

Площа приміщень у житловому будинку
без прибудов складає 79,1 кв. м, тому
половині будинку ( або ? частині
позивача) відповідає площа у розмірі
39,65 кв. м.; а на ? частину будинку
припадає площа у розмірі 19,825 кв.м.
Позивач займає приміщення під № 1
(згідно технічного паспорту), площа
якого складає 39,5 кв. м., тобто на 0,35 кв. м
менше, ніж припадає на його ідеальну
частку. Приміщення під № 2, площа якого
13,2 кв. м - не займає ніхто. Приміщення
під № 3 займає ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та
площа цього приміщення складає 26.8 кв. м,
тобто на 6.975 кв. м більше, ніж припадає
на їх ідеальну частку разом з ОСОБА_4 у
розмірі 1/4 (1/8+1/8).

Також власницею ? частини вказаного
будинку є ОСОБА_2, яка за вказаної
адресою не проживає, має на праві
власності інше житло. На вказаний час
ОСОБА_2 неодноразово верталася до
судових органів з приводу поділу
будинку й виділення їй частки у натурі
та вселення. У вказаних вимогах їй
судовими рішеннями було відмовлено,
крім вимоги про вселення. На виконання
рішення суду про її вселення державний
виконавець, попри наявність вільного
приміщення № 2, намагалась вселити
ОСОБА_2 у його частину будинку, де він
мешкає разом зі своєю сім'єю, але при
цьому ОСОБА_2 не є членом його сім'ї.
Проте ОСОБА_2 не бажає вселятись у
вільне приміщення та звертатися з
позовами до інших співвласників, які
фактично користуються площею більшою,
ніж їх ідеальна частка. Позивач вважає,
що у склавшійся ситуації між усіма
співвласниками домоволодіння мається
спір з приводу порядку користування
будинком, та ОСОБА_2 і інші співвласники
добровільно відмовляються вирішити це
питання.

Вважав обґрунтованим виділення в його
користування житлових приміщень № 1-2,
1-3, 1-4, 1-5, а також побудований ним у 2006
році коридор № 1-1, оскільки загальна
площа цих приміщень відповідає його
ідеальній частці, всі приміщення
складають одну квартиру з окремим
виходом, вказані приміщення він займає
вже на протязі досить тривалого часу,
проводить в них ремонтні роботи, а
також на підставі розпорядження голови
Орджонікідзевської райадміністрації
від 10.10.2001р. у зв»язку з ветхістю та
руйнацією будинку здійснив його
перепланування з посиленням несучих
конструкцій шляхом возведення
перегородки (на цей час це стіна між
приміщеннями з цифрою № 1 та № 2).
Посилаючись на вказані обставини,
просив суд встановити порядок
користування житловим будинком
АДРЕСА_1, виділивши у користування
ОСОБА_3. житлові приміщення № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5
загальною площею 39,3 кв.м. та приміщення
№ 1-1 (коридор) площею 3,9 кв.м.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 30
травня 2014 року позов задоволено.
Встановлено порядок користування
житловим будинком літера «А» за
адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 у
користування житлові приміщення № 1-2,
1-3, 1-4, 1-5 площею 39,3 кв.м. та приміщення 1-1
(коридор) площею 3,9 кв.м. Вирішено
питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_3 у позові.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення норм матеріального
і процесуального права, якщо це
призвело до неправильного вирішення
справи.

Судом встановлено, що сторони у справі
є співвласниками житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 та ОСОБА_10 набули право
власності на вказаний будинок на
підставі рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 04.12.1996р.,
згідно з яким за ОСОБА_2 визнано право
власності на ? частину цього будинку, а
за ОСОБА_3 - на ? частину ( а.с 9). ОСОБА_4
набула право власності на 1/8 частину
спірного будинку в порядку спадкування
за заповітом від 14.07.1990р., а ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 успадкували 1/8 частину будинку
після смерті ОСОБА_9 ( а.с. 8 ).

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_3
зареєстрований в спірному будинку та
фактично проживає в ньому, а також
зареєстровані в будинку ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 ( а.с. 5-7). Крім того, проживають в
будинку також ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ( а.с. 19-22,
107 ). Співвласник ОСОБА_4 в будинку не
зареєстрована і не проживає.

Нотаріально посвідченою угодою
порядок користування будинком між
співвласниками не визначався. Але, як
встановлено судом, фактичний порядок
склався між тими співвласниками, які
мешкають в будинку.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок складається з трьох приміщень,
які мають окремі виходи на подвір»я.
Приміщенням № 1 користується ОСОБА_3 з
членами своєї родини, приміщенням № 3
користуються відповідачі ОСОБА_6 і
ОСОБА_5, а приміщення № 2 є вільним.
Відповідач ОСОБА_10 в будинку не
проживає, але інтересу до нього не
втратила та бажає вселитись, оскільки
інші співвласники перешкоджають їй в
цьому, тому звернулась до суду з
відповідним позовом.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 02
жовтня 2012р. ОСОБА_10 вселено у спірний
будинок, це рішення набуло чинності
05.02.2013р. ( а.с. 17-18). Зі справи вбачається,
що відбулось виконання цього рішення,
але його виконання носить суто
формальний характер, оскільки в
приміщення № 1 вселитись їй до тепер
перешкоджає ОСОБА_3, а в інші приміщення
вона вселятись не намагалась,
посилаючись на те, що приміщення № 2 не
придатне для проживання, оскільки
складається з однієї кімнати та
необлаштовано ніякими мережами,
санвузлом, кухнею, а приміщення № 3
зайнято іншою сі»єю, родичкою якої вона
не являється.

За загальними правилами, позовні
вимоги про вселення в заселений
житловий будинок учасника спільної
власності на нього, який раніше там не
проживав, можуть бути задоволені лише
за можливості поділу будинку в натурі
або встановлення порядку користування
ним і звільнення виділених
співвласнику, який вселяється,
приміщень особами, які там проживають.

ОСОБА_10 використала такі можливості,
звернувшись до суду з відповідними
позовами: спочатку про поділ житлового
будинку в натурі, а згодом про
визначеня порядку користування
будинком.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 11 вересня 2008р. в
задоволенні позову ОСОБА_10 про поділ
будинку в натурі та в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 про виділ
його частки будинку в натурі було
відмовлено. У вказаній справі
декількома проведеними
будівельно-технічними експертизами
установлено, що ОСОБА_3 з дозволу
Орджонікідзевської районного
адміністрації на перепланування
будинку здійснив його часткову
перереконтрукцію шляхом встановлення
перегородки, яка є капітальною,
укріплює будинок і одночасно розділяє
його на частини. Тому на час проведення
експертиз у справі приміщення не
відповідають тим, які зазначені в
технічному паспорті. Частка будинку,
яка виділяється ОСОБА_2 розділена
неврахованими приміщеннями на дві
частини, що суперечить нормам СНіП, але
перерозподіл площі шляхом демонтажу
існуючих перегородок неможливий у
зв»язку з тим, що будинок ветхий. Тому
судом встановлено, що провести
розподіл житлового будинку АДРЕСА_1
відповідно ідеальним часткам
співвласників неможливо. Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_3 суд
вказував, що спір між співвласниками з
приводу поділу будинку залишився
неврегульованим, варіанти поділу
неможливо визначити у зв»язку з
ветхістю будинку, але він проживає в
спірному будинку і фактично
користується своєю часткою ( а.с. 10-16).

У справі за позовом ОСОБА_10 про
визначення порядку користування
будинком, заявленим одночасно з
вимогою про вселення, відмовляючи
ОСОБА_10 у визначенні порядку
користування будинком шляхом
виділення їй в користування кімнат 1-3
площею 4,7 кв. м та 1-4 площею 14,2 кв. м та
залишенням в загальному користуванні
кухні 1-1 площею 15,5 кв.м, суд послався на
те, що ОСОБА_10 не надала доказів про
можливість визначення такого порядку
користування, оскільки вказані нею
приміщення не є відособленими ( а.с. 17-18,
53-55). Вказані обставини призвели до
формального поновлення права ОСОБА_10
на користування жиловим будинком, що
підтверджується за Актом № 554/2
державного виконавця від 23.12.2013р., в
якому зазначено про її вселення до
будинку взагалі, але не вказано, у яке
саме приміщення ( а.с. 129).

В позові ОСОБА_3, посилаючись на те, що
вищевказаними рішеннями судів
встановлено, що поділити будинок в
натурі неможливо, просив встановити
порядок користування будинком,
закріпивши за ним право користування
на житлові приміщення № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5
площею 39,3 кв. м та приміщення № 1-1 (
коридор) площею 3,9 кв.м, якими фактично
та тривалий час він користується разом
з членами своєї родини.

Задовольняючи вказаний позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 вже тривалий час користується
тими приміщеннями, які просить
закріпити за ним, загальна площа цих
приміщень відповідає його ідеальній
частці, такий порядок є зручним для
сторін стосовно умов розташування
кімнат у будинковолодінні і наявності
трьоїх відокремлених виходів з
будинку. Визначаючи порядок
користування будинком тільки для
одного із співвласників, суд послався
на те, що інші співвласники з
відповідними позовами до суду не
звертались, але визначення порядку
користування для одного співвласника
не позбавляє інших визначити порядок
користування іншою частиною будинку
між собою.

Проте колегія не може погодитись з
такими висновками суду, оскільки суд
дійшов їх без повного досліджєення
обставин у справі та з порушенням норм
матеріального права.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватись і розпоряджатись
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно в цілому. Ці частки є
ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитись
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з роз»ясненнями, наданими в
пункті 6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» N 7 від
04.10.1991р., при вирішенні справ про виділ в
натурі часток жилого будинку, що є
спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що це можливо,
якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
з самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може мати місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири. Якщо
виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

При встановленні порядку користування
будинком кожному зі співвласників
передається в користування конкретна
частина будинку з урахуванням його
частки в праві спільної власності на
будинок. Разом із тим виділені в
користування приміщення можуть бути і
не ізольованими, і не завжди точно
відповідати належним співвласникам
часткам, оскільки встановлення порядку
користування майном не припиняє право
спільної часткової власності на це
майно. Крім того, нежитлові приміщення
будинку ( кухня, санвузол, комори,
коридори) можуть залишатись у
спільному користуванні.

Зважаючи на те, що згідно з пунктом 3.9
Інструкції «Про проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об»єктів
нерухомого майна» визначення розміру
часток у єдиному комплексі провадиться
з урахуванням вартості всіх будинків,
будівель і спору, що розташовані за
однією адресою та перебувають у
власності всіх співвласників, то,
відповідно, і поділ, і визначення
порядку користування таким комплексом,
яким є домоволодіння в цілому,
провадиться з урахуванням всіх
будівель і споруд, а не тільки
житлового будинку як його складової
частини.

З аналізу вищевказаних норм та
роз»ясень постанови Пленуму ВСУ
слідує, що встановлення порядку
користування житловим будинком
можливо лише за умови визначення
такого порядку щодо усього будинку з
господарськими будівлями і спорудами в
цілому, а також між усіма
співвласниками одночасно.

Визначаючи порядок користування
тільки будинком та лише одному
співвласнику, суд першої інстанції
припустився порушення вищезазначених
норм. Крім того, таким визначеним судом
порядком користування порушені права
апелянта ОСОБА_2, яка на тепер не може
вселитись в будь-яку з кімнат, наданих в
користування позивачу, а вільне
приміщення № 2, яке позивач пропонує їй
зайняти, не має мережі тепла,
водопостачання, санвузлу, кухні та
складається з однієї кімнати площею 13,2
кв. м, що є на третину меншою по площі
від належної до її ідеальної частки.

Отже, суд залишив поза увагою той факт,
що правовий режим спільної власності
враховує інтереси всіх її учасників і
забороняє обмеження прав одних
учасників за рахунок інших.

Крім того, суд не зважив на ті
обставини, що згідно з технічним
паспортом на спірний будинок, який
складений станом на 06.11.2012р., одне з
приміщень, що виділялось у
користування позивача під № 1-2
значиться як самочинно переобладнане,
що унеможливлює включення його в
розподіл та у визначення порядку
користування до відповідного
узаконення. Також значиться самочинно
переобладнаним і приміщення під № 2-1,
яке складає квартиру під № 2, та у
вселенні до якого відповідача ОСОБА_10
наголошує позивач.

Враховуючи все вищевказане, а також ті
обставини, що інші співвласники
зустрічних вимог про визначення
порядку користування не заявляли, у
суду не було підстав для задоволення
позову ОСОБА_3 про визначення порядку
користування будинком у
запропонований ним спосіб.

У зв»язку із вказаним, колегія вважає,
що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України оскаржуване рішення підлягає
скасуванню із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 30 травня 2014 року у
цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
про встановлення порядку користування
житловим будинком АДРЕСА_1 у
запропонований ним спосіб.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Сапун О.А.