Справа № 301/2091/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" жовтня 2014 р.
м. Іршава

Іршавський районний суд
Закарпатської області в особі
головуючої судді Сойми М.М., при
секретарі Сак А.П., з участю позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Іршава цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про захист честі, гідності та
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н
О В И В:

Позивачі звернулися до суду з
позовом відповідачів про визнання
інформації, поширеної відповідачами 11
квітня 2014 року в житловому будинку
ОСОБА_5 в АДРЕСА_1, та 13 квітня 2014 року в
житловому будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2, про
те, що позивачі причетні до нанесення
тісних ушкоджень ОСОБА_7, що призвели до
його смерті, недостовірною та
стягнення з відповідачів солідарно
моральної шкоди в розмірі по 10 000
гривень кожному позивачу.

Свої позовні вимоги позивачі
мотивують тим, що 11 квітня 2014 року о 14
год. 30 хв. в житловому будинку ОСОБА_5 в
АДРЕСА_1, відповідачі в присутності
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11
розповсюдили неправдиву інформацію
про те, що позивачі разом з ОСОБА_8
нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_7, від
яких він в подальшому помер. Окрім того,
відповідач ОСОБА_4 два рази по
мобільному телефону залякувала
позивача ОСОБА_2, що доб»ється, щоб на
позивачів була порушена кримінальна
справа. Окрім того, 13 квітня 2014 року в
житловому будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2,
відповідач ОСОБА_3 розповсюдила
інформацію про нанесення тілесних
ушкоджень її сину ОСОБА_7 позивачем
ОСОБА_1. Неправомірними діями
відповідачі, на думку позивачів,
спричинили їм моральну шкоду, яку вони
оцінюють в 10 000 гривень кожен, оскільки
вони зазнали приниження честі та
гідності. Як на доказ непричетності до
смерті ОСОБА_7 позивачі посилаються на
висновок від 28 квітня 2014 року та на
покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 та ОСОБА_6.

В судовому засіданні позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги позову
підтримали та просять позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні вимоги позову не визнала та
пояснила, що покійний ОСОБА_5 є її сином.
06 квітня 2014 року син прийшов додому в
хворобливому стані і сказав, що йому
дерев»яною палкою нанесли тілесні
ушкодження його дружина ОСОБА_8 разом з
позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, після
цього сина прооперували та
ІНФОРМАЦІЯ_1, не проходячи до
свідомості, син помер у лікарні. Про
нанесення сину тілесних ушкоджень їй
стало відомо зі слів сина і у висновку
судово-медичного експерта також
зафіксований факт наявності у сина
тілесних ушкоджень. Просить у позові
відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні вимоги позову не визнала та
пояснила, що вони ніколи і нікому не
поширювала будь-яку інформацію про
позивачів, вона лише одного разу
викликала працівників міліції з тих
причин, що вона побачила у будинку
відповідачки ОСОБА_3 дружину її
покійного сина ОСОБА_7, яка лежала на
підлозі непритомна, в зв»язку із
сильним алкогольним сп»янінням. В
будинку ОСОБА_12 вона ніколи не була і
нічого не говорила про позивачів.
Просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, які
беруть участь у справі та дослідивши
матеріали цивільної справи, суд вважає,
що в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 слід
відмовити, виходячи з наступних
підстав.

Стаття 3 ЦПК України встановлює
право на звернення до суду за захистом,
відповідно до якого кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

За змістом ст.ст. 11-14 ЦК України
(тут і далі нормативні акти в редакції,
чинній на час виникнення відповідних
юридичних фактів), цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства; особа здійснює свої
права на власний розсуд, а також
виконує цивільні обов'язки у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства; при
здійсненні своїх прав особа повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи наслідки і зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб; зловживання
правом не допускається.

У відповідності до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено,
що підставою звернення позивачів до
суду з позовом про захист честі,
гідності є, на думку позивачів,
поширення відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 недостовірної інформації 11
квітня 2014 року в житловому будинку
ОСОБА_5 в АДРЕСА_1, та 13 квітня 2014 року в
житловому будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2, про
те, що позивачі причетні до нанесення
тілесних ушкоджень ОСОБА_7, що призвели
до його смерті.

Будучи допитаною в судовому
засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з
відповідачкою ОСОБА_3 вони перебувають
у неприязних відносинах, позаяк вона є
дружиною покійного сина ОСОБА_3 -
ОСОБА_7. Коли жив ОСОБА_7, то у них з його
мамою відповідачкою ОСОБА_3 постійно
виникали конфліктні ситуації, ОСОБА_3
казала, що вона зраджувала її сину у
подружній вірності, зустрічалася з
позивачем ОСОБА_13. Вона чула як
відповідач ОСОБА_3 11 квітня 2014 року
казала, що позивачі нанесли тілесні
ушкодження її синові.

Свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні показала, що 11 квітня 2014 року
відповідач ОСОБА_3 у себе вдома за
присутності дільничного казала, що
позивачі нанесли тілесні ушкодження її
синові.

Свідок ОСОБА_11 в судовому
засіданні показав, що він є батьком
позивача ОСОБА_1, з відповідачкою
ОСОБА_1 вони перебувають у неприязних
відносинах, він чув як 11 квітня 2014 року
ОСОБА_3 у себе вдома за присутності
дільничних казала, що позивачі побили
її сина.

Свідок ОСОБА_6 в судовому
засіданні показала, що відповідач
ОСОБА_3 приходила до неї додому зичити
гроші на лікування сина, який на той час
був живий, і казала їй, що син потрапив у
лікарню із-за нанесення йому тілесних
ушкоджень.

Висновком по зверненню ОСОБА_3 в
Іршавський РВ УМВС України від 28 квітня
2014 року встановлено, що 11 квітня 2014 року
ОСОБА_3 звернулася до правоохоронних
органів із заявою про побиття її сина
ОСОБА_7. Перевіркою встановлено, що
заявниця проживала разом зі своїм
сином та невісткою ОСОБА_8. 06 квітня 2014
року між її сином ОСОБА_7 та невісткою
ОСОБА_8 виникла сварка, внаслідок якої
син пішов із дому, а коли повернувся, то
повідомив, що його дерев»яною палкою
побили його дружина ОСОБА_8 разом із
сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по всіх
частинах тіла. Протягом трьох днів
ОСОБА_7 лежав на ліжку і весь час казав,
що його болить. Заявник відвезла сина
до лікарні, де його прооперували, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 він, не приходячи до
свідомості, помер у реанімаційному
відділенні лікарні. Опитати ОСОБА_7 не
виявилося можливим, оскільки той не
приходив до свідомості.

В судовому засіданні не знайшли
свого підтвердження доводи позивачів
про те, що відповідач ОСОБА_4 поширила
щодо них недостовірну інформацію 11
квітня 2014 року в житловому будинку
ОСОБА_5 в АДРЕСА_1, та 13 квітня 2014 року в
житловому будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2,
оскільки свідок ОСОБА_12 в судовому
засіданні підтвердила, що ОСОБА_4 до неї
ніколи додому не приходила і ніхто із
свідків, допитаних в судовому
засіданні, прямо не підтвердив таку
інформацію.

Статті 34, 40 Конституції України
визнають за особою і гарантують особі
право на свободу висловлювати свою
думку та гарантують усім право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов»язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Право висловлювати судження,
оцінку, думки закріплено і у ст. 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка відповідно
до ст. 9 Конституції України, є частиною
національного законодавства.

Як зазначено в п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи , а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки в такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 277 ЦК України,
роз»яснень, які містяться в п.6, п. 17
зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України, позов про
захист гідності, честі, ділової
репутації вправі пред»явити фізична
особа у разі поширення про неї
недостовірної інформації, яка порушує
її особисті немайнові права, юридичним
складом правопорушення, наявність
якого може бути підставою для
задоволення позову , є сукупність
обставин: а)поширення інформації; б)
поширена інформація стосується
позивача; в) поширення інформації , яка
не відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Звернення особи до
правоохоронних органів за захистом
своїх прав, порушених іншою особою, не
можуть розглядатись як поширення
недостовірної інформації, якщо не
встановлено, що фактично метою цих дій
було приниження честі, гідності та
ділової репутації певної особи.

На переконання суду право
відповідачки ОСОБА_3 на таке офіційне
звернення до правоохоронних органів з
метою перевірки нанесення її синові
ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, від яких той
помер та про що їй стало відомо зі слів
сина, не виходить за межі, визначені
законодавством України, зокрема,
ст.ст.22, 40 Конституції України та Закону
України «Про звернення громадян».

Більше того, інформація, яку
просять позивачі визнати
недостовірною, не може розглядатися як
така що існувала взагалі, оскільки
поширення відповідачами інформації
про нанесеннями позивачами тілесних
ушкоджень ОСОБА_14 від яких той помер, за
твердженнями позивачів відбулося 11
квітня 2014 року та 13 квітня 2014 року, а
відповідно до висновку ДІМ ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто, 11 та 13 квітня
2014 року про смерть ОСОБА_7 не могло бути
відомо нікому.

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідної
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати.

За наведених обставин відсутні
також правові підстави, передбачені ст.
23 ЦК України, на яку посилаються
позивачі, для відшкодування моральної
шкоди.

Виходячи з наведеного та керуючись
ст. ст. 3, 11-14, 60, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 34,
40 Конституції України, ст. ст. 23, 277ЦК
України, суд,

Р І Ш И
В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі,
гідності та відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Іршавський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Головуюча суддя:
Сойма М.М.