Справа №
Провадження № 2-147/14 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі:
головуючого судді - Лазаренко В.В.

при
секретарі - Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління
юстиції у м. Києві, про визнання
довіреності недійсною, -

В С
Т А Н О В И В:

13.09.2013 року позивач ОСОБА_1, через свого
представника ОСОБА_7, звернулася до
суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_8 в якому
просить визнати недійсною (нікчемною)
довіреність від 30.09.2010 року видану
ОСОБА_2 щодо уповноваження ОСОБА_8 на
виконання певних дій з моменту її
посвідчення завідуючим консульським
відділом посольства Російської
Федерації в Королівстві Камбоджа
ОСОБА_10, а також такою, за якою не
можливо виконувати представництво від
імені ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи свої позовній вимоги,
позивачка посилається на те, що 30.09.2010
року завідуючим консульським відділом
посольства Російської Федерації в
Королівстві Камбоджа ОСОБА_10 було
посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_8
від імені ОСОБА_2, яка була
зареєстрована в реєстрі за № 119/ко.

20.10.2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 посвідчено довіреність
№ 4609 від імені ОСОБА_2, від імені якого
діяв ОСОБА_8 на підставі зазначеної
вище довіреності від 30.09.2010 року
посвідченої завідуючим консульським
відділом посольства Російської
Федерації в Королівстві Камбоджа
ОСОБА_10, на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо
уповноваження їх володіти та
розпоряджатися всім майном належним
ОСОБА_2.

Позивачка посилається на те, що
оспорювана довіреність від 30.09.2010 року
була підготовлена та видана з
порушенням вимог чинного
законодавства України, зокрема: ЦК
України, Закону України «Про нотаріат»,
Консульського Статуту України,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин), а також Положення про
порядок учинення нотаріальних дії в
дипломатичних представництвах та
консульських установах України,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України та Міністерства
закордонних справ України від 27.12.2004
року № 142/5/310, а тому підлягає визнанню
її нікчемною з моменту її посвідчення
30.09.2010 року.

Невідповідність вказаної довіреності
вимогам чинного законодавства України
полягає в тому, що довіреність від
імені ОСОБА_2, який є громадянином
України, посвідчена консульським
відділом посольства Російської
Федерації в Королівстві Камбоджа, хоча
відповідно до законодавства України
вчинення нотаріальних дій за кордоном
покладається виключно на консульські
установи, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, - на
дипломатичні представництва України.

Позивачка зазначила, враховуючи, що
Консульство Російської Федерації
здійснює нотаріальне посвідчення
довіреностей тільки громадян
Російської Федерації, а також інших
осіб щодо здійснення відповідних дій
виключно на території Російської
Федерації, та зважаючи на те, що 30.09.2010
року завідуючим консульським відділом
посольства Російської Федерації в
Королівстві Камбоджа ОСОБА_10 по
реєстру за № 119/ко було посвідчено
довіреність від імені громадянина
України ОСОБА_2 на виконання певних дій
на території України, вважається, що ці
дії суперечать чинному законодавству
України , а сама довіреність у зв'язку з
цим є нікчемною.

Представник позивачки в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги
ОСОБА_1 і просив позов задовольнити.

Відповідачі та треті особи в судові
засідання жодного разу не з`явилися,
хоча про час та місце розгляду справи
були повідомлені належним чином. Про
причини своєї неявки суд не
повідомляли. За таких обставин суд
вважає за можливе розглянути справу у
їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, дослідивши матеріали справи
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.09.2010 року
завідуючим консульським відділом
посольства Російської Федерації в
Королівстві Камбоджа ОСОБА_10 було
посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_8
від імені ОСОБА_2, яка була
зареєстрована в реєстрі за № 119/ко,
підписана уповноваженою особою та
скріплена гербовою печаткою.

Відповідно до виданої та посвідченої
довіреності від 30.09.2010 року ОСОБА_2
уповноважив ОСОБА_8 керувати та
розпоряджатися всім належним ОСОБА_2
майном, з чого б воно не складалося і де
б воно не знаходилося, а також ОСОБА_8
було уповноважено на представництво
інтересів ОСОБА_2 в усіх судових
інстанціях, з усіма правами наданими
законом позивачу, відповідачу та
третій особі. Довіреність була видана
строком на три роки з правом
передоручення (а.с. 10).

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією стороною іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частина 3 даної норми передбачає, що
одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.

Таким чином, довіреність є
одностороннім правочином.

Частиною 5 статті 202 ЦК України
визначено, що до правовідносин, які
виникли з односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Згідно з
вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами
доказування в цивільній справі є
пояснення сторін і третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
речові докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Разом з цим, позивачкою та її
представником під час розгляду справи
в суді не доведено, а судом не
встановлено, що оформлення та
посвідчення оспорюваної довіреності
не відповідало внутрішній волі ОСОБА_2
або видача цієї довіреності не була
спрямована на реальне настання
правових наслідків.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_2 в
будь-який спосіб оспорював вказану
довіреність чи подав заяву на її
відкликання.

Суд критично оцінює доводи позивачки
та її представника про те, що
довіреність посвідчена 30.09.2010 року
завідуючим консульським відділом
посольства Російської Федерації в
Королівстві Камбоджа ОСОБА_10 на ім`я
ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2, яка була
зареєстрована в реєстрі за № 119/ко, не
відповідає вимогам чинного
законодавства України, зокрема
Цивільному Кодексу України, Закону
України «Про нотаріат», Консульському
Статуту України, Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 року № 20/5, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин), а
також Положенню про порядок учинення
нотаріальних дії в дипломатичних
представництвах та консульських
установах України, затверджених
наказом Мінюста України та
Міністерства закордонних справ
України від 27.12.2004 року № 142/5/310,
оскільки згадана довіреність була
посвідчена на території Російської
Федерації відповідно до вимог
законодавства, що діють на території
цієї держави. Виходячи з цього, суд
вважає, що оспорювана довіреність не
може бути визнана недійсною або
нікчемною за законодавством України.

До того ж, позивачкою та її
представником не доведено, що
оспорювана довіреність не відповідає
чинному законодавству РФ, посвідчена
не уповноваженою не те особою або не
відповідає волі ОСОБА_2

Твердження представника позивачки про
те, що Консульство Російської
Федерації здійснює нотаріальне
посвідчення довіреностей тільки
громадян Російської Федерації є
голослівним.

Посилання позивачки на те, що
довіреність від імені ОСОБА_2, який є
громадянином України, за межами
України мала бути посвідчена виключно
консульськими установами або
дипломатичними представництвами
України, і посвідчення довіреності
30.09.2010 року від імені ОСОБА_2 завідуючим
консульським відділом посольства
Російської Федерації в Королівстві
Камбоджа ОСОБА_10 суперечить чинному
законодавству України є безпідставною,
виходячи з наступного.

Як вбачається з листа заступника
директора Департаменту Консульської
служби віж 03.09.2014 року за №
71.ВАВ-17-570/1-4390-14 на території
Королівства Камбоджа відсутня
закордонна дипломатична установа
України. Представлення інтересів
України в Королівстві Камбожда за
сумісництвом покладено на Посольство
України в Соціалістичній Республіці
В`єтнам.

Відповідно до ст. 44 Консульського
статуту України, затвердженого Указом
Президента України від 02.04.1994 року №
127/94, консул вчиняє нотаріальні дії,
передбачені законодавством України.
Порядок чинення нотаріальних дій
консулом визначається Законом України
«Про нотаріат», Консульським статутом,
Положення про порядок учинення
нотаріальних дії в дипломатичних
представництвах та консульських
установах України, затверджених
наказом Міністерства юстиції України
та Міністерства закордонних справ
України від 27.12.2004 року № 142/5/310.

Пунктом 1.2 Положення передбачено, що
вчинення нотаріальних дій
покладається на консульських
посадових осіб, які працюють в
дипломатичних представництвах та
консульських установах України.

Разом з цим, відповідно до ст. 13 Закону
України «Про міжнародне приватне
право», документи, що видані
уповноваженими органами іноземних
держав в установленій формі,
визнаються дійсними в Україні у разі їх
легалізації, якщо інше не передбачено
за коном або міжнародним договором
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конвенції про
правову допомогу і правові відносини у
цивільних, сімейних і кримінальних
справах між Україною і Російською
Федерацією документи, що на території
однієї з Договірних Сторін виготовлені
або засвідчені установою або
спеціально на те уповноваженою особою
в межах їх компетенції і за
установленою формою і скріплені
гербовою печаткою, приймаються на
територіях

інших Договірних Сторін без
якого-небудь спеціального посвідчення.

Чинне законодавство України не обмежує
громадян України в праві звертатися до
компетентних органів на території
інших держав з метою посвідчити
довіреність від свого імені на
представництво їх інтересів з метою
захисту або реалізації належних їм
прав.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що
довіреність 30.09.2010 року від імені
ОСОБА_2 посвідчена уповноваженою
особою на території Російської
федерації (посольства Російської
Федерації), суд дійшов висновку про
відсутність підстав вважати, що
оспорювана довіреність не відповідає
чинному законодавству України і є
нікчемною. Суд також вважає, що вказана
довіреність правомірно була прийнята
компетентними органами на території
України без будь-якого спеціального
посвідчення, враховуючи вимоги
викладені вище.

Інші обставини на які посилалася
позивачка в своїй позовній заяві,
зокрема на те, що за законодавством
України не передбачено представництво
інтересів в суді в порядку
передоручення, а також на те, що на
думку позивачки представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 (який діяв на підставі
довіреності № 4609 від 20.10.2010 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, від імені ОСОБА_2, від
імені якого діяв ОСОБА_8 на підставі
зазначеної вище довіреності від 30.09.2010
року), не мав повноважень на ведення
справи в суді при розгляді позовної
заяви поданої від імені ОСОБА_2 про
виселення позивачки та ОСОБА_12 з
житлового приміщення, не мають
правового значення для вирішення даної
справи, оскільки на чинність
оспорюваної довіреності не впливають.
Крім того всі ці обставини виникли вже
після посвідчення оспорюваної
довіреності, яка, як і всі правочини,
може бути визнана недійсною тільки з
передбачених законом підстав і за
обставин які існували на момент
вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захисту підлягають саме
порушені, невизнані або оспорювані
особисті немайнові або майнові права
та інтерес.

Разом з цим позивачкою та її
представником під час розгляду справи
в суді не надано суду доказів на
підтвердження того, що посвідченням
30.09.2010 року завідуючим консульським
відділом посольства Російської
Федерації в Королівстві Камбоджа
ОСОБА_10 довіреності на ім`я ОСОБА_8 від
імені ОСОБА_2 були порушені особисті
права позивачки.

Вказаною довіреністю ОСОБА_2 лише надав
повноваження ОСОБА_8 на представництво
його інтересів в усіх судових
інстанціях і право розпоряджатися
майном довірителя. Суд вважає, що
посвідченням оспорюваної довіреності
права позивачки порушені не були.

З огляду на викладені вище обставини,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову ОСОБА_1,
тому вважає за необхідне відмовити в
задоволенні її позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 244 ЦК України,
ст. 16, ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В
И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне
управління юстиції у м. Києві, про
визнання довіреності недійсною -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: