АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпируку О.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до суду в якому просив стягнути
з відповідача ОСОБА_3 борг за договором
позики на загальну суму 29 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.11.2013
між ним та ОСОБА_3 було укладено договір
позики, згідно умов якого позивачем
надано у борг відповідачу грошові
кошти в сумі 20 000 грн., та 13.01.2014 між
позивачем та відповідачем укладено
договір позики, згідно умов якого
позивачем надано у борг відповідачу
грошові кошти в сумі 9 000 грн., а
відповідач зобов'язався повернути
позику у строк до 01.06.2014, про що останнім
складено боргові розписки. Однак, в
порушення договірних зобов'язань та на
неодноразові звернення позивача
відповідач у визначений договором
строк борг позивачу не повернув.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 29 000
грн. та судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 290 грн., а всього
загальною сумою 29 290 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити. Вважає рішення суду
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та при неповному встановлені обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи. В апеляційній скарзі
зазначає, що не заперечує факту
отримання коштів і написання розписок,
але ці кошти він брав не в борг і це не
було договором позики, а ці кошти
позивач передав йому для створення
спільного бізнесу.

Відповідач в судовому засіданні
підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю і
необґрунтованістю та просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
постановлено з дотриманням вимог
закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив взяті на себе зобов'язання,
визначені договорами позики, укладення
яких підтверджується розписками
відповідача, щодо повернення коштів, що
призвело до виникнення заборгованості
перед позивачем, яка підлягає
стягненню з відповідача.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 13.11.2013 ОСОБА_2 надав ОСОБА_3
грошову позику у розмірі 20 000 грн., у
строк до 01.06.2014, про що ОСОБА_3
власноручно написано боргову розписку.

13.01.2014 ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 грошову
позику у розмірі 9 000 грн., у строк до
01.06.2014, про що ОСОБА_3 власноручно
написано боргову розписку.

У визначені договорами строки
відповідач борг не повернув.

В суді апеляційної інстанції
відповідач не заперечував факту
написання ним розписок та отримання
коштів, однак стверджував, що це були
партнерські відносини по створенню
нового бізнесу, а тому це не було
позикою.

Дані твердження відповідача не
підтверджуються належними доказами,
наявними в матеріалах справи.

Так, згідно із статтею 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615
ЦК України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, при чому
зобов'язання має виконуватися належним
чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору. Особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Більш того, ст. 625 ЦК України встановлює,
що боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Також, слід зауважити, що статтею 638 ЦК
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначенні законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Таким чином, встановивши вищевказані
фактичні обставини справи та
проаналізувавши означені норми закону,
які регулюють спірні правовідносини
сторін, суд першої інстанції дійшов
цілком законного та обґрунтованого
висновку про те, що між сторонами були
укладені договори позики грошей, що
підтверджується розписками, а отже
сторони досягли згоди щодо істотних
умов договору та взяли на себе
зобов'язання щодо їх виконання.

Більш того, судом першої інстанції
обґрунтовано встановлено, що позивач
надав відповідачу грошові кошти, що
підтверджується відповідними
розписками, водночас останній в
односторонньому порядку, відмовився
виконувати взяті на себе зобов'язання
щодо повернення грошових коштів за
вимогою позивача, а отже в суді першої
інстанції знайшов підтвердження як
факт отримання відповідачем грошових
коштів у позивача, так і факт
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договорами позики.

В апеляційній скарзі відповідач
заперечував, що грошові кошти брав у
борг та між сторонами було укладено
саме договір позики. Стверджував, що це
були партнерські відносини по
створенню в подальшому господарського
товариства з розподілом часток 50/50,
однак такі доводи апелянта не
підтверджуються належними та
допустимими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 635 ЦК України,
договір про наміри (протокол про наміри
тощо), якщо в ньому немає волевиявлення
сторін щодо надання йому сили
попереднього договору, не вважається
договором.

Згідно вищевказаної норми Закону така
угода повинна була би містити
домовленість сторін про надання їй
сили попереднього договору і повинна
була би бути оформлена у письмовій
формі у відповідності з ч. 1 ст. 639 ЦК
України.

Також, доводи апелянта спростовуються
текстом розписок, написаних ним
власноруч, в яких вказується, що ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_2 грошові кошти
(позику) та зобов'язується їх повернути
(ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про необхідність захисту
порушених прав позивача шляхом
стягнення з відповідача боргу за
договором позики від 13.11.2013 в сумі 20 000
грн. та за договором позики від 13.01.2014 в
сумі 9 000 грн. Також, суд, у відповідності
з вимогами ст. 88 ЦПК України, вирішив
питання щодо розподілу судових витрат
та стягнув з відповідача на користь
позивача понесені останнім і
документально підтверджені судові
витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
суд дійшов помилкового висновку про
стягнення коштів за даними договорами
позики з відповідача, колегія судів
вважає безпідставними і такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону,
оскільки суд з урахуванням вимог
статей 57-60, 64, 212 ЦПК України та
враховуючи відповідні норми
матеріального права і встановлені
фактичні обставини справи, оцінив
належність, допустимість
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При цьому, також слід зазначити, що
посилання апелянта на порушення судом
процесуального права, а саме
неповідомлення відповідача про судове
засідання, не може бути підставою для
скасування правильного по суті
рішення, оскільки з журналу судового
засідання та зі змісту рішення суду
вбачається, що справу розглянуто за
участю відповідача.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді