інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/4650/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 28 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Севастопольського відділення № 956
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк», Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», треті особи:
ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання договору про надання
відновлювальної кредитної лінії та
іпотечного договору недійсними,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач звернулась
до суду з зазначеним позовом
посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року
між нею та відповідачем було укладено
договір про надання відновлювальної
кредитної лінії (далі - кредитний
договір). Відповідно до умов якого Банк
взяв на себе зобов'язання надати
Позивачу кредит у загальній сумі до 118
000 (сто вісімнадцять тисяч) доларів США
зі сплатою 13,5 процентів річних та
комісій у розмірі і у порядку
встановлених договором, з кінцевим
терміном погашення заборгованості до 10
жовтня 2022 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором було укладено
іпотечний договір за умовами якого в
іпотеку надано житловий будинок та
земельну ділянку.

Крім того, з ОСОБА_2 було укладено
договір поруки.

Вважає, що, вищезазначені договори за
своїм змістом і текстом не
відповідають законодавству України, а
саме відповідачем було замовчано
інформацію про покладення всіх
валютних ризиків по договору
кредитування на позивача, що призвело
до того, що остання допустила помилку
при укладенні даного правочину у
іноземній валюті, а не в національній,
тобто зазначений договір є недійсним в
силу ст. 229 ЦК України. Крім того,
відповідачем було порушено вимоги ч.1
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» так як ряд умов договору
повністю являються несправедливими та
суперечать вищезазначеному Закону.

Крім того, при укладенні
вищезазначеного договору іпотеки
приватним нотаріусом не було отримано
дозвіл органу опіки та піклування на
укладання договору іпотеки, оскільки
позивач на момент укладання договору
іпотеки мала неповнолітню дитину
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітню
дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Просила суд визнати недійним вказаний
кредитний договір з моменту його
заключення; визнати недійсним договір
іпотеки від 16 жовтня 2007 року
заключеного між ОСОБА_1 та Банком з
моменту його заключення; зобов'язати
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
виключити з реєстру іпотек та заборон
відчуження записи про іпотеку та
заборону відчуження нерухомого майна,
яке було передано в іпотеку за
договором іпотеки, а саме: житловий
будинок загальною площею 259,80 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
земельну ділянку загальною площею 0,1192
га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;
стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
28 березня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Згідно з ст. 214 ЦПК під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що
15 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та
Севастопольською філією Акціонерного
комерційного банку соціального
розвитку «Укрсоцбанк» (відповідно до
статуту товариства правонаступником
зазначеного юридичної особи є
Севастопольське відділення № 956
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк») у місті Севастополі було
укладено договір про надання
відновлювальної кредитної лінії №
945/332В (далі - кредитний договір).
Відповідно до умов кредитного договору
Банк взяв на себе зобов'язання надати
Позивачу кредит у загальній сумі до 118
000 (сто вісімнадцять тисяч) доларів США
зі сплатою 13,5 процентів річних та
комісій у розмірі і у порядку
встановлених договором, з кінцевим
терміном погашення заборгованості до 10
жовтня 2022 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором було укладено
іпотечний договір за умовами якого в
іпотеку надано житловий будинок
загальною площею 259,80 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
земельну ділянку загальною площею 0,1192
га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.
Крім того, з ОСОБА_2 було укладено
договір поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
при укладенні спірного договору
позивачу були відомі всі умови
договору та не існувало ніяких інших
умов, які б примусили її прийняти їх на
невигідних для себе умовах.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», саме по собі
зростання (коливання) курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі ст. 652 ЦК України, оскільки
зазначене стосується обох сторін
договору, й позичальник при належній
завбачливості міг, виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
роз'яснено, що при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19
Закону України "Про захист прав
споживачів". Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний)
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536,
638, 1056-1 ЦК).

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» банки мають право на
підставі банківської ліцензії
здійснювати банківські операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, при цьому ст. 2 цього закону
встановлено, що терміни «кошти» у цьому
Законі вживається у значенні - «гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент». Даний пункт дозволяє
банкам на власний ризик, при наявності
ліцензії, проводити операції з
кредитування, і не зобов'язує банки
брати на себе будь-які ризики пов'язані
з цим кредитуванням.

Відповідно до п.1, п.2 ч.4 ст.18 Закону
України "Про захист прав споживачів",
положення п.8, п.11, п.13 ч.3 ст.18 Закону
України "Про захист прав споживачів" не
застосовуються до операцій із цінними
паперами, фінансовими послугами та
іншими товарами або послугами, ціна
яких залежить від зміни котировок або
індексів на біржах чи ставок на
фінансових ринках, які не
контролюються продавцем; договорів про
купівлю/продаж іноземної валюти,
дорожніх чеків або про міжнародні
грошові перекази, номіновані в
іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що не можна вважати
несправедливими по відношенню до
позивача, умови оспорюваних кредитних
договорів щодо повернення
Позичальником кредиту та сплати
процентів за його користування у
доларах США, якими ризики знецінення
національної валюти покладено на
позичальника.

Посилання апелянта, як на одну з
підстав визнання іпотечного договору
недійсним на порушення вимог ст. 8, ч.З
ст.17 Закону України «Про охорону
дитинства», ст.177
Сімейного кодексу України, ч.4 ст.12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» не можуть бути
взяті до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 44
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів" від 30 березня 2012 року
№ 5, згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК
України та ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства" батьки не мають
права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку із наведеним
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Як вбачається з довідки форми № 3 від
07.11.2013 року за № 1176, наявної в
матеріалах цивільної справи, діти
позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані у
спірному домоволодінні лише у 2008 році,
тобто вже після укладання оспорюваного
позивачем договору іпотеки від 16.10.2007
року і відповідно неповнолітні діти
права власності або користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки не мали.

Таким чином, оскільки іпотечний
договір був укладений з урахуванням
волевиявлення ОСОБА_1, так як вона була
обізнана про умови договору і
погодилась з ними, підписуючи вказаний
договір на зазначених умовах суд
прийшов до правильного висновку про
відмову в задоволенні позову.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, в якій ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог,
колегія суддів вважає, що рішення суду
є законним та обґрунтованим, підстави
для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення -
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: