СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 ухвалу
Дарницького районного суду м. Києва від
22 серпня 2014р. про задоволення
клопотання Спільного підприємства
«Стилмарт» про надання дозволу на
примусове виконання рішення
Господарського суду м. Мінська від 29
листопада 2011р. про стягнення боргу з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

встановила:

у лютому 2014р. СП «Стилмарт» звернулося
до суду із клопотанням про надання
дозволу на примусове виконання рішення
Господарського суду м. Мінська від 29
листопада 2011р. про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на користь СП
«Стилмарт» 270 003 російських рублів
основного боргу та 7 725,98 російських
рублів судових витрат.

Мотивуючи клопотання, заявник
посилався на те, що боржник була
належним чином повідомлена про рішення
суду, але у добровільному порядку його
не виконує.

Ухвалою суду від 22 серпня 2014р.
клопотання задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
просить ухвалу суду скасувати,
постановити нову ухвалу про залишення
клопотання без розгляду.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, так як Конвенція
про визнання та приведення до
виконання іноземних арбітражних
рішень від 10 червня 1958р. до даних
правовідносин застосовуватися не може.

Також апелянт посилається на те,
що стягувач не додав до клопотання
оригіналу виконавчого документу.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника стягувача, який просив
залишити ухвалу суду без змін, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Господарського суду м. Мінська
Республіки Білорусь від 29 листопада
2011р. з фізичної особи підприємця ОСОБА_1
на користь СП «Стилмар» стягнуто 270 003
російських рублів основного боргу та 7
725,98 російських рублів судових витрат.

Рішення Господарським судом м.
Мінська винесено на підставі. 6.2.
договору поставки, який укладено 28
січня 2010р. між СП «Стилмарк» та
фізичною особою підприємцем ОСОБА_1,
згідно якого спори сторін підлягають
розгляду компетентним господарським
(арбітражним) судом за місцем
знаходження позивача у відповідності
до

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/11918/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Колесник О.М.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.регламенту цього суду на підставі
процесуального права сторони позивача.

- 2 -

Задовольняючи клопотання, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення Господарського суду м. Мінська
набрало законної сили, не виконувалося
на території Республіки Білорусь, і
підстав для відмови у визнанні та
виконанні даного судового рішення на
території України не має.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Заперечуючи проти клопотання у
суді першої інстанції, ОСОБА_1
посилалася на те, що вона не була
належним чином повідомлена про розгляд
справи у Господарському суді м.
Мінська, тому не мала можливості
надавати пояснення та заперечення
проти заявлених позовних вимог, а також
оскаржити судове рішення.

Відповідно до статті V Конвенції про
визнання та виконання іноземних
арбітражних рішень від 10 червня 1958 року
(Нью-Йорк) у визнанні та приведенні у
виконання іноземного арбітражного
рішення може бути відмовлено у випадку,
якщо сторона, проти якої винесено
рішення, не була належним чином
повідомлена про призначення арбітра
або про арбітражний розгляд, або з
інших причин не могла надати свої
пояснення.

Згідно зі статтею 9 Угоди про
порядок вирішення спорів, пов'язаних із
здійсненням господарської діяльності
від 20 березня 1992 року, яка ратифікована
Постановою Верховної Ради України від
19 грудня 1992 року, у виконанні рішення
може бути відмовлено на прохання
Сторони, проти якої воно направлене,
тільки якщо ця Сторона надасть
компетентному суду за місцем, де
виклопочується виконання рішення,
докази того, що інша Сторона не була
повідомлена про процес.

З наданих суду першої інстанції
документів вбачається, що ОСОБА_1 була
належним чином повідомлена про
прийняття позовної заяви, призначення
судового розгляду та отримала судове
рішення (с.с.7).

Крім того, суду надана копія
розписки ОСОБА_1 про отримання нею 25
січня 2013р. судового наказу
Господарського суду м. Мінська (с.с.29).

Проте, апелянтом не було надано
суду доказів, які б спростували
зазначені вище документи, а також
доказів у підтвердження оскарження
судового рішення.

Оскільки правовідносини щодо надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду на території України
врегулюванні статтею V Конвенції про
визнання та виконання іноземних
арбітражних рішень від 10 червня 1958
року (Нью-Йорк), статтею 9 Угоди про
порядок вирішення спорів, пов'язаних із
здійсненням господарської діяльності
від 20 березня 1992 року, ратифікованої
постановою Верховної Ради України від
19 грудня 1992 року № 2889-ХІІ, та статтею 36
Закону України від 24 лютого 1994 року №
4003-ХІІ «Про міжнародний комерційний
арбітраж», то тягар доведення
наявності підстав для відмови у
визнанні та виконанні арбітражного
рішення покладається на сторону, яка
заперечує проти клопотання стягувача,
й підстави для застосування частини
другої статті 396 Цивільного
процесуального кодексу України
відсутні (правова позиція Верховного
Суду України у справі 6-39цс14).

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для відмови в задоволенні
клопотання СП «Стилмарк» про надання
дозволу на примусове виконання рішення
Господарського суду м. Мінська
Республіки Білорусь від 29 листопада
2011р.

Доводи апелянта про неправильне
застосування судом норм матеріального
права, а саме Конвенції про визнання та
виконання іноземних арбітражних
рішень від 10 червня1958 року, так як
судове рішення не є арбітражним
рішенням, колегія суддів вважає
необґрунтованим.

Відповідно до статті I
зазначеної Конвенції термін
«арбітражне рішення» включає не тільки
арбітражні рішення, які винесені
арбітрами, призначеними по кожній
окремій справі, але також і арбітражні
рішення, винесені постійними
арбітражними органами, до яких
звернулися сторони.

Крім того, рішення
Господарського суду м. Мінська
Республіки Білорусь від 29

- 3 -

листопада 2011р. підлягає виконанню на
території України і на підставі іншого
міжнародного договору - Угоди про
порядок вирішення спорів, пов'язаних із
здійсненням господарської діяльності
від 20 березня 1992 року.

Відсутність посилання в ухвалі
суду першої інстанції на зазначений
міжнародний договір не є підставою для
скасування судового рішення
відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, так
як питання вирішено правильно по суті.

Твердження апелянта про те, що
клопотання необхідно залишити без
розгляду, так як стягувач не додав до
клопотання оригінал виконавчого
документу, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки це суперечить
нормам Угоди про порядок вирішення
спорів, пов'язаних із здійсненням
господарської діяльності від 20 березня
1992 року, а підстав для застосування
статті 394 ЦПК України не має відповідно
до ч. 2 ст. 10 ЦК України.

Крім того, стягувачем суду
першої інстанції надані докази, що
рішення Господарського суду м. Мінська
від 29 листопада 2011р. на території
Республіки Білорусь не виконувалося, а
оригінал виконавчого документа
отримала ОСОБА_1 25 січня 2013р.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що підстав для
скасування ухвали суду не має, а
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 відхилити,
ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 22 серпня 2014р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: