Справа №490/147/14-ц 07.10.2014 07.10.2014 07.10.2014
Провадження №22-ц/784/2725/14
Провадження № 22ц/784/2725/2014
Головуючий у першій інстанції: Гуденко
Доповідач в апеляційній
інстанції: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

07 жовтня 2014 року м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання
Шпонарській О.Ю.,

за участю:представників позивача
Хачатурова Е.Б., Горового І.І., Підпалої
І.В.,

відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника відповідачів - ОСОБА_6

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 19 березня 2014 року

за позовом

Національного університету
кораблебудування імені Адмірала
Макарова (далі - НУК ім. Адмірала
Макарова) до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про виселення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року НУК ім. Адмірала
Макарова звернувся з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення.

Позивач зазначав, що відповідачка
ОСОБА_6 працює в НУК ім. Адмірала
Макарова прибиральницею, та їй на
підставі договорів про тимчасове
проживання надавався двохкімнатний
блок АДРЕСА_1 Разом з тим, відповідачка
самовільно вселила в дане житлове
приміщення свого сина ОСОБА_7, а також
дочку ОСОБА_9 разом з її чоловіком -
ОСОБА_8 та неповнолітньою дочкою
ОСОБА_11

Посилаючись на те, що строк дії
договору з ОСОБА_6 про тимчасове
проживання закінчився 11 жовтня 2012 року,
а відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
вселились в спірне приміщення без
дозволу адміністрації НУК ім. Адмірала
Макарова, позивач просив виселити
відповідачів разом з неповнолітньою
ОСОБА_11 з даного приміщення.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 19 березня 2014 року
позов задоволено частково.
Постановлено виселити зі спірного
приміщення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_11 В задоволенні вимог до ОСОБА_6
відмовлено. Також суд розподілив
судові витрати.

В апеляційній скарзі представник
відповідачів ОСОБА_6, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення нормам
матеріального права, просила рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати відповідачів членами її
родини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6
працює в НУК ім. Адмірала Макарова
прибиральницею службових приміщень з
2006 року. З цього часу на підставі
договорів, що укладались щорічно, їй
надавалась в тимчасове користування
житлова кімната АДРЕСА_1 В подальшому, в
тому числі останнім договором № 27 від 11
січня 2011 року, їй надано для
тимчасового проживання кімната НОМЕР_1
в цьому ж гуртожитку (а.с.6).

З умовами цього договору, заборонено
здавати зазначене житлове приміщення в
піднайом та вселяти до нього інших
громадян (п. 2.2.2).

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР,
п. 2 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів Української РСР від 3
червня 1986 року № 208 (далі - Примірне
положення), гуртожитки призначаються
лише для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період їх роботи або
навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» указав, що, вирішуючи спори
про виселення з гуртожитків, судам слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української
РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Із матеріалів справи вбачається, що в
спірному приміщенні гуртожитку
проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_9, які ніколи
не були студентами або працівниками
університету. Крім того, зазначені
особи не отримували згоди
адміністрації на вселення в це
приміщення.

Пунктом 17 Примірного положення
передбачено, що вселення громадянами,
які проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, інших членів сім'ї, крім
своїх неповнолітніх дітей, в указані
приміщення допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним.

Право користування жилим приміщенням у
гуртожитку такого члена сім'ї (або
колишнього члена сім'ї) є похідним від
права особи, якій у встановленому
законом порядку виданий спеціальний
ордер для проживання на період її
роботи.

Як вбачається із змісту статей 124, 125, 132
ЖК Української РСР, п. 41 Примірного
положення, гарантії щодо неможливості
виселення з гуртожитку певного кола
осіб без надання іншого житлового
приміщення, застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не
можуть бути застосовані при вирішенні
спору про виселення з гуртожитку
громадян, які не перебували чи не
перебувають з організацією у трудових
відносинах.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 19 грудня 2011 року у справі № 6-71цс11.

За таких обставин основний висновок
суду про наявність підстав для
виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_9, разом з
неповнолітньою ОСОБА_11, є правильним.

Відповідач ОСОБА_8 рішення суду в
частині його виселення не оскаржував, а
тому в цій частині рішення колегія не
перевіряє.

Доводи апелянтів про те, що вони не
можуть бути виселені як члени сім'ї
ОСОБА_6, є необґрунтованими з наведених
вище підстав.

Вимоги представника відповідачів
ОСОБА_6 про визнання апелянтів членами
її сім'ї, не заслуговують на увагу,
оскільки виходять за межі позову по
даній справі.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним норм цивільного законодавства,
апеляційна скарга не містить. Тому
підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідачів - ОСОБА_6 відхилити, а
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: