АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6746/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

01 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 06 червня 2014
року, по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» про визнання кредитного
договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року до Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська
звернулося ПАТ КБ «ПриватБанк» з
позовом до ОСОБА_2 та після уточнення
позовних вимог просили стягнути з
ОСОБА_2 заборгованість за кредитним
договором, яка станом на 05.09.2012 року
складає 26225, 79 грн. /а.с.1-4, 63-65/.

У квітні 2014 року відповідач звернувся з
зустрічним позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору недійсним /71-75, 121-128/.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 06 червня
2014 року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено, у задоволені
зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено
/а.с.144-147/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати в частині
відмови в задоволенні його позову та
ухвалити нове рішення, яким визнати
недійсним кредитний договір від 26
червня 2007 року, укладений між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, посилаючись на
те, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, та рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права /а.с. 151-156/.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Також згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України,
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Відповідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

Відповідно ч. 9 ст. 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», банк
здійснює діяльність, надає банківські
та інші фінансові послуги в
національній валюті, а за наявності
відповідної ліцензії Національного
банку України - в іноземній валюті.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог закону, інших актів
цивільного законодавства у
встановлений договором строк, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язань не допускається.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом встановлено, що 26 червня 2007 року
укладено кредитний договір № DNL0AK03116730
про надання кредиту на придбання
автомобіля у розмірі 7 499.62 євро зі
сплатою 11,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. За
вказаним договором відповідач
зобов'язався прийняти кошти, належним
чином їх використовувати та повернути
у строк на умовах, передбачених
договором і Умовами та правилами
надання споживчого кредиту /а.с.11-15/.

В своїй апеляційній скарзі позивач
посилається на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, оскільки судом при
ухвалені рішення не враховано, що п.7.1
кредитного договору № DNL0AK03116730 від 26
червня 2007 року суперечить ч.1 та 2 ст.524
ЦК України, оскільки зобов'язання має
бути виражене у грошовій одиниці
України - гривні, посилаючись на те, що
на день укладення вищезазначеного
кредитного договору банк не мав
відповідного дозволу (ліцензії), що
порушує вимоги ст. 227 ЦК України. Крім
того, апелянт стверджує, що
волевиявлення позичальника на момент
підписання договору не могло бути
вільним оскільки останній не мав
повної та достовірної інформації про
умови спірного кредитного договору
/а.с.151-156/.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК
використання іноземної валюти, в тому
числі при здійсненні розрахунків, на
території України за зобов'язанням
допускаються у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.
Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за №1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» є наявність у
банку генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Дозвіл на право здійснення операцій,
визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч, 4 ст, 47 ЗУ "Про
банки і банківську діяльність", видано
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за номером 22-3 від
21.09.09 р. (до перейменування діяла
банківська ліцензія № 22 від 04.01.01 р. та
дозвіл за номером 22-2 від 29.07.03 р.), де у
додатку 1, 2 до дозволу включено право
здійснення операцій з валютними
цінностями, зокрема, залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України. Вказана у
дозволі валютна операція в повній мірі
відповідає характеру укладеної з
клієнтом кредитної угоди, в якій
валютою кредитування є саме іноземна
валюта.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, кредитний договір № DNL0AK03116730
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було
укладено 26 червня 2007 року, тобто на час
укладання вище вказаного договору банк
мав необхідні ліцензії для надання
кредиту у іноземній валюті.

Щодо посилань апелянта про
приховування позивачем обставин, які
могли би перешкодити укладенню
спірного кредитного договору, а саме
про валютні ризики, про порядок
виконання зобов'язання за кредитним
договором та умови кредитування
колегія суддів не може прийняти до
уваги, оскільки наслідком укладення
спірного кредитного договору між
позивачем та відповідачем, сторони
взяли на себе певні зобов'язання,
зокрема, позивач взяв на себе
зобов'язання надати відповідачу
кредит, а останній повернути кредит та
сплатити проценти за користування ним
у порядку, розмірах та строки,
встановлені умовами кредитного
договору.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 627, 629 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Отримуючи кредит позичальник не
пред'являв до позивача вимог щодо зміни
умов кредитування, порядку та строків
сплати кредиту чи недійсності
укладення кредитного договору.
Зазначені умови кредитного договору є
суттєвими і оговорені в самому
договорі, а його форма та зміст
відповідають положенням ст. 203 ЦК
України.

Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 6 ст. 203 ЦК України, як
вбачається з матеріалів справи при
укладенні та підписанні договору
вимоги законодавства було додержано і
виконано.

У спірній угоді передбачено, що
погашення заборгованості здійснюється
в сумі та згідно з графіком погашення, в
якому чітко зазначена сума та валюта
погашення кредиту. Крім того, судом
встановлено, що при підписанні
кредитного договору, його сторонам
було відомо яку суму та у якій валюті
позичальник повинен був внести
щомісяця. Отже при підписанні договору
позичальник усвідомлював наслідки
укладення договору.

З моменту укладення договору,
позичальник виконував всі його умови.
Таким чином, прийняв на себе всі
зобов'язання та виконував їх.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтованого дійшов висновку про
відмову в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
кредитного договору від 26 червня 2007
року недійсним.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України,
колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 06 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.