Справа №583/1775/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Мовчан Н. В.Номер
провадження 22-ц/788/1798/14 Суддя-доповідач -
Семеній Л. І. Категорія - 54
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М. , Бойка
В. Б.

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_3 та публічного
акціонерного товариства «Укрнафта»

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 серпня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Укрнафта»

про визнання недійсним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
посаді, стягнення вихідної допомоги,
заробітної плати, середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та затримку
виплати вихідної допомоги і заробітної
плати, моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

15.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
вказаним позовом, який, доповнивши
30.05.2013 року, обґрунтовував тим, що з
серпня 1985 року перебував в трудових
відносинах з відповідачем. З травня 2005
року обіймав посаду начальника
автоколони №1. Наказом № 57 від 18.04.2014
року його втретє звільнено з цієї
посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України, у зв'язку зі скороченням штату
працівників.

Посилаючись на те, що таке звільнення є
незаконним, просив визнати недійсним
та скасувати наказ про звільнення,
поновити його на роботі, стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Вважаючи, що при звільненні з ним був
проведений розрахунок неповністю,
просив також стягнути передбачену
законом вихідну допомогу у розмірі
середньомісячного заробітку, допомогу
в розмірі трьох середньомісячних
заробітків, передбачену колективним
договором, які були йому не виплачені
при попередньому звільненні 12.08.2013р.,
безпідставно не виплачену заробітну
плату за січень-квітень 2014 року та на
підставі ст.117 КЗпП України середній
заробіток за весь час затримки виплати
цих допомог та заробітної плати. Крім
того, просив стягнути з відповідача на
його користь 20 000 грн. завданої
моральної шкоди.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 серпня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ
№ 57 від 18.04.2014 року про звільнення
ОСОБА_3 з посади начальника автоколони
№1 цеху технологічного транспорту НГВУ
«Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника
автоколони №1 цеху технологічного
транспорту НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ
«Укрнафта» з 19.04.2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь
ОСОБА_3 28981,44 грн. середнього заробітку
за час вимушеного прогулу з 19.04.2014 року
по 27.08.2014 року включно, з послідуючим
відрахуванням з цієї суми всіх
необхідних платежів та зборів.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь
ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за
січень - квітень 2014року у сумі 12121,39 грн.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь
ОСОБА_3 2000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в
частині поновлення на роботі.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої
інстанції в частині незадоволених
вимог не погодився і оскаржив його в
апеляційному порядку. Посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить рішення в оскаржуваній
частині скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити решту позовних
вимог.

Вказує, що суд мав застосувати вимоги
ст.ст. 44, 116 КЗпП України відносно
здійснення перерахунку вихідної
допомоги, яка відповідачем фактично
здійснена самовільно, без його згоди.
Дійшовши вірного висновку про
незаконну невиплату позивачу
заробітної плати за період з січня по
квітень 2014 року, суд не застосував
положення ч. 2 ст.117 КЗпП України.

ПАТ «Укрнафта» також оскаржило вказане
рішення та, посилаючись на порушення
судом вимог трудового законодавства,
просить рішення суду скасувати у
частині задоволених вимог та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову у
цій частині.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
роботодавцем були дотримані всі вимоги
трудового законодавства при виконанні
рішення місцевого суду про поновлення
позивача на роботі, а саме у зв'язку зі
скороченням посади ОСОБА_3 йому
запропоновано всі можливі вакансії
згідно його професійних здібностей, а
вже потім звільнено. Вказує на невірне
застосування судом вимог ч.2 ст.40 та
ст.49-2 КЗпП України. При визначенні
розміру оплати за час вимушеного
прогулу суду не врахував виплачену
ОСОБА_3 допомогу по безробіттю.
Оскільки позивача поновлено на роботі,
він втратив право на вихідну допомогу,
стягнуту за попереднім рішенням суду,
тому відповідач обґрунтовано її
утримав за рахунок заробітної плати за
січень-квітень 2014 року.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3,
його представника ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5, які підтримали
доводи своїх апеляційних скарг та не
визнали скаргу іншої сторони,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 з 01.08.1985 року працював в
Охтирському управлінні технологічного
транспорту відкритого акціонерного
товариства «Укрнафта» (у послідуючому
цех технологічного транспорту
нафтогазовидобувного управління
«Охтирканафтогаз» публічного
акціонерного товариства «Укрнафта»). 24
травня 2005 року був переведений на
посаду начальника автоколони №1 (а.с.
28-32) .

Відповідно до наказу відповідача № 1290
від 26.11.2012 року скорочена нормативна
чисельність працівників управління
(а.с. 83). З додатків до вказаного наказу
вбачається, що з 01.03.2013 року ліквідована
автоколона № 1, виведені посади
начальника автоколони, старшого
механіка та введені нові посади, в тому
числі й посада старшого механіка
автоколони № 6 (а.с. 85-88).

Наказом № 50 від 26.02.2013 року позивача
звільнено з роботи у зв'язку з
скороченням штату працівників за п.1 ч.1
ст.40 КЗпП України.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 30.05.2013 року
наказ № 50 від 26.02.2013 року визнано
незаконним, позивача ОСОБА_3 поновлено
на попередній роботі начальника
автоколони №1 з 27.02.2013 року, стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 17918,14 грн. та моральну
шкоду у розмірі 500 грн.(а.с.8-16).

ОСОБА_3 поновлено на посаді начальника
автоколони № 1 на підставі вказаного
вище рішення суду та наказом № 184 від
12.08.2013 року звільнено у зв'язку зі
скороченням штату за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП
(а.с.82).

Рішенням Апеляційного суду Сумської
області від 28.11.2013 року зазначений
наказ № 184 від 12.08.2013 року визнано
незаконним та скасовано, поновлено
позивача на посаді начальника
автоколони № 1, стягнуто з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 13.08.2013 року по 28.11.2013
року в сумі 21736,76 грн. та моральну шкоду
у розмірі 1000 грн.(а.с. 17-23).

Наказом № 1356 від 28.11.2013 року ОСОБА_3
поновлено на посаді начальника
автоколони №1. Оскільки за наказом № 1290
від 26.11.2012 року автоколона №1
ліквідована, скорочена посада
начальника автоколони №1, яку обіймав
позивач, його 12.12.2013 року письмово
попереджено про наступне звільнення у
зв'язку з скороченням штату
працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а
також попереджено, що у випадку
неможливості переведення його на іншу
роботу, він буде звільнений у зв'язку з
скороченням чисельності штату
працівників (а.с. 64).

09.01.2014 року позивачу було доведено
перелік вакантних посад згідно
напрямку освіти інженера механіка, на
які він може бути переведений за його
згодою, а за умови попереднього
проходження спеціального навчання
позивачу запропоновано переведення на
вакантні робочі місця: бурильник,
помічник бурильника та інші (а.с.65-66),
від яких 14.01.2014 року ОСОБА_3 відмовився
та письмово просив йому запропонувати
посаду начальника автоколони №3, що
звільнилася в вересні 2013 року та яку
став обіймати ОСОБА_6 (а.с. 67).

02.04.2014 року ОСОБА_3 додатково
запропоновано перелік вакантних
робочих місць, на які він може бути
переведений за умови попереднього
проходження спеціального навчання, від
яких він також письмово відмовився
(а.с.68).

За результатами розгляду
профспілковим комітетом відповідача
подання від 03.04.2014 року про надання
згоди на розірвання з ОСОБА_3 трудового
договору за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України,
така згода була надана (а.с. 71-73), а
наказом № 57 від 18.04.2014 року ОСОБА_3 був
звільнений з роботи з цих підстав
(а.с.74).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у
частині визнання незаконним
зазначеного наказу про звільнення та
поновлюючи заявника на займаній
посаді, місцевий суд виходив з того, що
попередніми рішеннями судів
встановлене незаконне звільнення
заявника, оскільки у порушення вимог
ч.1, п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України йому не була
запропонована посада старшого
механіка автоколони № 6, на яку при
скороченні посади старшого механіка
автоколони № 1 був переведений старшим
механіком автоколони №6 ОСОБА_6
Відповідно, в оскаржуваному рішенні
суд навів переваги ОСОБА_3 як більш
досвідченого працівника з більш
тривалим стажем роботи по відношенню
до ОСОБА_6

Проте, колегія суддів не може
погодитися з цим висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадках: змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.1, п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається працівникам з
тривалим безперервним стажем роботи на
даному підприємстві, в установі,
організації.

Згідно з ч.3 ст.49-2 КЗпП України
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Таким чином, при звільненні за п.1 ст.40
КЗпП України діють переваги на
залишення на роботі, встановлені ст.42
КЗпП України.

За змістом ст.42 КЗпП України переважне
право й перевага в залишенні на роботі
діють за наявності у роботодавця
працівників, які займають таку саму
посаду або виконують таку ж роботу, що й
вивільнюваний, а не будь-яких інших.

Як вбачається з матеріалів справи
посада начальника автоколони №1, яку
обіймав ОСОБА_3, була одна, її скорочено
й будь-яка перевага в цьому випадку не
могла бути реалізована.

На пропозицію перевести на
запропоновані відповідачем посади
ОСОБА_3 відмовився, а посада начальника
автоколони №3, яку бажав зайняти
позивач, як на час попередження так і на
момент його звільнення, не була
вільною. З вище зазначених підстав не
можна визнати виправданим його
посилання на поворотне протягом року
прийняття його на роботу начальником
автоколони №3. Вирішення цього питання
виходить за межі передбаченого ст.49-2
КЗпП України обов'язку роботодавця
щодо працевлаштування працівника і
стосується права останнього на добір
кадрів.

За таких обставин висновки місцевого
суду про порушення прав позивача у
частині його звільнення із займаної
посади не ґрунтуються на нормах права.
Відповідачем дотримано вимоги
трудового законодавства при
звільненні ОСОБА_3 зі скороченої на
підприємстві посади, тому у суду першої
інстанції були відсутні законні
підстави для визнання наказу про
звільнення позивача незаконним,
поновлення його на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
виплати вихідної допомоги, яка не була
виплачена при звільненні 12.08.2013 року,
та, відповідно, середнього заробітку за
час затримки її виплати, місцевий суд
дійшов вірного висновку про
відсутність законних підстав для їх
виплати, зважаючи на фактичне
поновлення як трудових правовідносин
між сторонами, так і прав позивача
ухваленим 28.11.2013 року апеляційним судом
рішенням про поновлення ОСОБА_3 на
роботі.

Погоджується колегія суддів і з
висновком місцевого суду щодо
задоволення позовних вимог про
стягнення заробітної плати за
січень-квітень 2014 року, оскільки за цей
період її виплачено позивачу лише 5626, 33
грн. із 17747,72 грн., що підлягали до
виплати, а решта заробітку у сумі 12121,39
грн., з порушенням встановленого ч.1
ст.127 КЗпП України порядку,
безпідставно вирахувані відповідачем.

Проте, суд безпідставно відмовив у
задоволенні вимоги про стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку. Колегія
суддів вважає, що вони підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

За змістом п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» у разі
часткового задоволення позовних вимог
працівника про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні суд визначає розмір
такого відшкодування з урахуванням
розміру спірної суми, на яку працівник
мав право, частки, яку вона становила у
заявлених вимогах, істотності цієї
частки порівняно із середнім
заробітком та інших конкретних
обставин справи.

Тобто, застосування принципу
співмірності при визначенні розміру
відшкодування працівникові середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні є правом суду.

З огляду на наведене вбачається, що при
звільненні з вини відповідача не була
виплачена належна позивачу заробітна
плата у сумі 12121,39 грн., час затримки її
виплати з 19.04.2014 року по 16.10.2014 року
складає 5 місяців і 20 днів, розмір
середньомісячного заробітку позивача
становить 6787,32 грн., а сума середнього
заробітку за час затримки її виплати -
40723,92 грн.

Проте, враховуючи, що через наявність
спору з приводу розміру невиплаченої
при звільненні заробітної плати,
заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги на суму
44897 грн. (27149,28 грн. допомоги+17747,72 грн.
заробітної плати) задоволено судом на
суму 12121,39 грн., тобто частково, а також
частку, яку становила ця невиплачена
при звільнені сума у заявлених вимогах,
її істотність порівняно із середнім
заробітком, колегія суддів прийшла до
висновку щодо наявності правових
підстав для застосування принципу
співмірності і визначити розмір такого
відшкодування в сумі 10 тис. грн.

Така правова позиція щодо застосування
принципу співмірності при частковому
задоволенні позовних вимог працівника
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
висловлена Верховним Судом України в
постановах від 16 січня 2012 року в справі
№ 6- 54 цс-11, 21 листопада 2011 року в справі
№6-60 цс-11.

Задовольняючи позов в частині
стягнення моральної шкоди, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що частковою невиплатою
позивачу заробітної плати за
січень-квітень 2014 року, роботодавцем
були порушені його законні права, що
призвело до моральних страждань. Право
на відшкодування моральної шкоди
передбачено ст.237-1 КЗпП України.
Відповідно до встановлених обставин,
суд дав оцінку моральним стражданням
позивача, встановив розмір грошової
компенсації та обґрунтовано поклав
обов'язок по її відшкодуванню на
відповідача.

Колегія суддів вважає, що вказана судом
першої інстанції сума відшкодування
моральної шкоди з урахуванням
задоволених вимог не відповідає
розміру понесених позивачем моральних
страждань та принципам розумності й
достатності, а тому рішення в цій
частині підлягає зміні.

Відповідно до ч.ч.4 та 5 ст.88 ЦПК України
розподіл судових витрат також підлягає
зміні.

Оскільки позов задоволений частково,
позивач звільнений від сплати судового
збору, пропорційно до задоволених
вимог слід стягнути з відповідача в
дохід держави 487 грн. 20 коп. судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції, а не 674 грн. 63 коп., як
зазначив місцевий суд. Компенсувати
відповідачу за рахунок держави 121 грн.
80 коп. судового збору за розгляд справи
апеляційним судом.

У зв'язку з вище викладеним рішення
суду згідно з вимогами п. 3, 4 ст. 309 ЦПК
України слід скасувати в частині
вирішення вимог про визнання
незаконним та скасування наказу № 57
від 18.04.2014 року про звільнення позивача
з роботи, поновлення його на попередній
посаді, стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і затримку виплати вихідної
допомоги, та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні цих вимог,
також скасувати в частині вирішення
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати і ухвалити нове
рішення про часткове задоволення цих
вимог, а в частині вирішення позовних
вимог про стягнення моральної шкоди та
в частині вирішення питання судових
витрат, змінити.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3, п.4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, 316, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та публічного
акціонерного товариства «Укрнафта»
задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 серпня 2014
року в частині вирішення вимог про
визнання незаконним та скасування
наказу № 57 від 18.04.2014 року про
звільнення ОСОБА_3 з роботи, поновлення
на попередній посаді, стягнення
вихідної допомоги, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
затримку виплати вихідної допомоги,
скасувати та відмовити у задоволенні
цих вимог.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 серпня 2014
року в частині вирішення вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Укрнафта» на користь
ОСОБА_3 10000 грн. середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 серпня 2014
року в частині вирішення позовних
вимог про стягнення моральної шкоди та
в частині вирішення питання судових
витрат, змінити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Укрнафта» на користь
ОСОБА_3 500 грн. на відшкодування
моральної шкоди, а не 2000 грн., як
зазначено судом першої інстанції.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Укрнафта» в дохід держави
487 грн. 20 коп. судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції, а не 674
грн. 63 коп., як зазначив місцевий суд.

Компенсувати публічному акціонерному
товариству «Укрнафта» за рахунок
держави 121 грн. 80 коп. судового збору за
розгляд справи апеляційним судом.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -