Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"07" жовтня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Матвєєвої Ю. О., при секретарі Кадимовій
А.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_3 про розподіл
сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2 про розділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, та просила
стягнути з відповідача на її користь у
вигляді вартості 1/2 частки майна
грошову компенсацію в розмірі 38 250,00
грн.; витребувати у відповідача її
особисте майно - ноутбук фірми «Асер»,
2011 року випуску; зобов'язати
відповідача надати до суду документи,
які зберігаються у нього на все рухоме
майно, яке пов'язане із ремонтом
квартири АДРЕСА_1 та автомобілем
ЗАЗ-СЕНС з метою його оцінки, у зв'язку
із тим, що останній відмовився їх
добровільно надати.

В обґрунтування заявленого позову
зазначила, що 28 грудня 2002 року вона із
відповідачем зареєструвала шлюб. Під
час шлюбу у них народилася донька
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає спільно
із позивачкою в квартирі за адресою
АДРЕСА_2. В січні 2013р. сторони припинили
шлюбні стосунки та на підставі рішення
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
від 2014 року стягнуто з відповідача
аліменти на утримання доньки ОСОБА_4.
Після укладення шлюбу з грудня 2002 року
сторони стали спільно мешкати в
квартирі АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3.
Крім оплати комунальних послуг сторони
провели ремонтні роботи за спільні
сімейні кошти, сподіваючись, що
квартира після смерті ОСОБА_3 перейде у
спадщину відповідачу. Протягом шлюбу
були виконані наступні ремонтні
роботи: придбані та встановлені
металопластикові вікна, балкон,
міжкімнатні двері, лінолеум,
водопровідні та каналізаційні труби,
батареї, сантехніка, лічильники,
поклеєні шпалери, викрашена стеля.
Всього на ремонтні роботи витрачено
було 36 500,00 грн., які були спільними
коштами подружжя та на половину яких
позивачка претендує. Крім проведеного
ремонту за спільні кошти був придбаний
автомобіль ЗАЗ-СЕНС,
держ.реєстраційний номер НОМЕР_1, який
був придбаний за договором
купівлі-продажу №434 від 04.07.2007р. та
оформлений на відповідача. Вартість
автомобіля з урахуванням зносу складає
40 000,00 грн., на половину яких претендує
позивачка. У зв'язку із тим, що
відповідач користується вказаним
майном та його не можна поділити в
натурі, позивачка просить виплатити їй
компенсацію всього вказаного майна
вартістю 38 250,00 грн. Також вказує, що в 2011
році за її особисті кошти було придбано
ноутбук фірми «Асер», який відповідач
неправомірно залишив у себе та
зберігає в квартирі АДРЕСА_1 та не бажає
його повертати або сплачувати грошову
компенсацію, тому просить витребувати
його в натурі.

В судовому засіданні Позивачка
підтримала позовні вимоги у повному
обсязі з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 будучи своєчасно та
належним чином повідомленими про час і
місце слухання справи, у судове
засідання не прибув з невідомих причин,
тому за наявності згоди позивача суд
вважає можливим постановити рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
пояснила, що вона є власницею квартири
АДРЕСА_1. Всі ремонтні роботи в її
квартирі проводилися за її рахунок,
лише деякі роботи були виконані її
сином відповідачем по справі. Із
визначеною в позові вартістю ремонтних
робіт не погодилась.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення учасників,
вважає, що в задоволені позовних вимог
слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2002 року
сторони зареєстрували шлюб, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом серія НОМЕР_2, виданим
Іллічівським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Маріупольського
міського управління юстиції у
Донецькій області 25.10.2013р.

Відповідно до статті 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
р. № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Вирішуючи питання про обсяг спільно
нажитого майна сторонами під час шлюбу
суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 10, ст. 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування.

Під час судового розгляду позивачка не
надала суду жодних належних і
допустимих доказів, які б свідчили про
обсяг та вартість виконаних ремонтних
робіт. Також в судовому засіданні
встановлено, що власником квартири
АДРЕСА_1, де позивачкою заявлено про
виконання ремонтних робіт за спільні
кошти, є третя особа ОСОБА_3 До власниці
квартири із позовними вимогами про
виплату або компенсацію витрачених
коштів позивачка не зверталась.
Відповідач та третя особа є
самостійними особами, права та
обов'язки яких після проведеного
ремонту в квартирі ОСОБА_3 не
співпадають та є відмінними. В даному
випадку на відповідача в цілому не може
бути покладено обов'язок сплатити
компенсацію за проведений ремонт в
квартирі третьої особи, оскільки
відповідач не є власником вказаної
квартири і проведених в ній ремонтних
робіт, тому і відсутній обов'язок
відшкодувати компенсацію за його
можливе спільне проведення.

Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники
мають право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності. Виділ частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 364 ЦК України встановлено,
що якщо виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається згідно
із законом або є неможливим (частина
друга статті 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Наразі відповідач не є власником
проведених ремонтних робіт або
фактичним володільцем і розпорядником
результатами ремонтних робіт, а відтак
не зобов'язаний нести витрати з
відшкодування їх вартості позивачці.
Тому в цій частині позовні вимоги є
безпідставними та задоволенню не
підлягають.

Також позивачкою не було доведено
придбання в період шлюбу за спільні
кошти легкового автомобіля ЗАЗ-СЕНС,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
оскільки згідно письмової відповіді
начальника центру №1 надання послуг,
пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів, з
обслуговування м.Маріуполь та
Новоазовського району при УДАЇ ГУМВС
України в Донецькій області Вих.№9/4-2050
від 16.09.2014р., автомобіль марки «ЗАЗ-DAEWOO
Т13110» д/н НОМЕР_1 станом 16.09.2014р. за
відповідачем не зареєстрований.
Наданий позивачкою додаток №2 до
договору купівлі-продажу №434 від
04.07.2007р. сам по собі не є належним та
допустимим доказом придбання спірного
автомобіля, оскільки передбачає лише
гарантійні зобов'язання сторін цієї
угоди. Також позивачка не надала суду
доказів про вартість спірного
автомобіля, як на час його можливого
придбання так і на теперішній час з
урахуванням фізичного зносу, що
позбавляє суд можливості визначити
можливу суму грошової компенсації. З
урахуванням цього в цій частині
позовні вимоги є недоведеним та
задоволенню не підлягають.

Відносно заявлених позивачкою вимог
про витребування у відповідача її
особистого майна - ноутбука фірми
«Асер» 2011 року виписку, суд також
вважає їх недоведеними, через
відсутність в справі належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували як факт придбання
такого майна і перебування його у
відповідача, так і факт витрачання
особистих коштів позивачки в 2011 році на
придбання цього ноутбука і його
належність позивачці на праві
особистої приватної власності. Через
недоведеність вказаних фактів позовні
вимоги є безпідставними.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

В пункті 23 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» вищий
суд надав роз'яснення, що відповідно до
статті 387 ЦК та частини третьої статті 10
ЦПК особа, яка звернулася до суду з
позовом про витребування майна із
чужого незаконного володіння, повинна
довести своє право власності на майно,
що знаходиться у володінні
відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
право власності на рухоме майно
доводиться за допомогою будь-яких
передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Позивачкою натомість не доведено право
власності на спірне майно та його
знаходження у володінні відповідача.
За таких обставин вказані позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Враховуючи викладене, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, керуючись
ст.ст. 3, 16, ч.2 ст. 364, 370 ЦК України, ст.ст.
60, 61 Сімейного кодексу України ст.ст. 10,
11, 79, 88, 197, 209, 212, 213, 224-226, ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_3 про розподіл
сумісного майна - відмовити в повному
обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто
Іллічівським районним судом міста
Маріуполя Донецької області за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Ю. О. Матвєєва