Справа № 448/667/13
Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/783/3157/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 13 березня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя.

Визнати майном фізичної особи -
приватного підприємця ОСОБА_3, наступне
майно:

- нежитлову будівлю, загальною площею
171,1 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1;

- земельну ділянку, площею 0,0079 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
призначена для обслуговування магазин
- складу, кадастровий номер -
:02:005:0001.

Визнати спільним майном подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступне майно:

- нежитлову будівлю - магазин, загальною
площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_2;

- нежитлову будівлю - магазин, загальною
площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_1;

- автомобіль марки "Mercedes Benz", модель " 313
CDI Sprinter", реєстр. номер НОМЕР_1, 2004 року
випуску, тип кузова - вантажний з
кузовом фургон, колір сірий,
ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_3,
двигун - дизельний з робочим об'ємом
циліндрів - 2148 куб.см.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3
та ОСОБА_2 наступним чином.

Визнати за ОСОБА_3, право власності на:

- нежитлову будівлю - магазин, загальною
площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_2;

- 1/2 частку автомобіля марки "Mercedes Benz",
модель " 313 CDI Sprinter", реєстр. номер НОМЕР_1,
2004 року випуску, тип кузова - вантажний
з кузовом фургон, колір сірий,
ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_3,
двигун - дизельний з робочим об'ємом
циліндрів - 2148 куб.см.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя, -
задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на:

- нежитлову будівлю - магазин, загальною
площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_1;

- 1/2 частку автомобіля марки "Mercedes Benz",
модель " 313 CDI Sprinter", реєстр. номер НОМЕР_1,
2004 року випуску, тип кузова - вантажний
з кузовом фургон, колір сірий,
ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_3,
двигун - дизельний з робочим об'ємом
циліндрів - 2148 куб.см.

В задоволенні решти позовних вимог
зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що позивач, як власник спільного майна
подружжя, використовує його, рівно як і
він для здійснення підприємницької
діяльності на підставі ст. 320 ЦК
України. Майно вказане у рішенні суду
становить обсяг спільно нажитого та
наявного на час припинення спільного
ведення господарства майна за часом та
джерелом його придбання, що в свою
чергу спростовує приналежність
спільно нажитого у шлюбі майна до майна
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, а
саме нежитлове приміщення по АДРЕСА_1.
Також судом не враховано і ту
обставину, що ОСОБА_2 теж являється
приватним підприємцем і разом з
колишньою дружиною позивача за
первинним позовом, в спірному
приміщенні вели спільну
підприємницьку діяльність.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі з
серпня 1996 року і такий було розірвано в
судовому порядку 17 червня 2013 року.

Від даного шлюбу у них 28.09.2001 року
народилася дочка ОСОБА_4, яка після
розірвання шлюбу батьків проживає з
мамою.

За час перебування в шлюбі сторонами
було нажито майно: нежитлову будівлю -
магазин загальною площею 34, кв.м. по
АДРЕСА_2, нежитлову будівлю - магазин
загальною площею 167. 7 кв.м. по АДРЕСА_1,
автомобіль "Мерседес Бенц" "313 СДІ
Спрінтер" р/н НОМЕР_2, 2004 року випуску.
(Набуття даного майна у спільну сумісну
власність сторонами не оспорюється).

Крім вищезазначеного майна спірними є
земельна ділянка площею 0,0079 га по вул.
Сагайдачного, 2а в м. Судова Вишня
Львівської області та нежитлова
будівля загальною площею 171,1 кв.м., яка
розташована на даній земельній
ділянці.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою. Договір про поділ
житлового будинку, квартири, іншого
нерухомого майна, а також про виділ
нерухомого майна дружині, чоловікові
зі складу усього майна подружжя має
бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Статтею 57 СК України визначено майно,
що є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка.

Визначаючи обсяг майна, яке набуте
сторонами на праві спільної сумісної
власності подружжя, яке підлягає
поділу, встановлено, що дане майно
набуте сторонами під час перебування у
шлюбі при їх спільній участі у його
набутті.

Відповідно до ст. 59 СК України той з
подружжя, який є власником майна,
визначає режим його володіння та
користування ним з врахуванням
інтересів сім"ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати свої
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи - підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського Кодексу
України та Закону України "Про
підприємництво".

Стаття 3 ЦК України серед загальних
засад цивільного законодавства
проголосила свободу договору , свободу
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом.

Як беззаперечно встановлено судом
першої інстанції, ОСОБА_3 з 1998 року є
суб'єктом господарювання та
зареєстрована як фізична особа -
підприємець. Місце провадження її
господарської діяльності м. Судова
Вишня, вул. Сагайдачного, Мостиського
району Львівської області.

З досліджених судом матеріалів справи
видно, що 19 липня 2002 року у
відповідності до договору купівлі -
продажу приватний підприємець ОСОБА_3
набула у власність земельну ділянку
площею 79 кв.м., що в АДРЕСА_1. На підставі
даного договору ОСОБА_3 видано
Державний акт про право власності на
земельну ділянку.

В подальшому згідно рішення органу
місцевого самоврядування та
відповідної дозвільної документації,
яка вся була оформлена на приватного
підприємця ОСОБА_3, на даній земельній
ділянці було споруджено нежитлову
будівлю загальною площею 171,1 кв.м. Дана
будівля здана в експлуатацію і ОСОБА_3
оформлено право власності на
зазначений об'єкт, де в подальшому
здійснювала і здійснює свою
підприємницьку діяльність.

Отже судом встановлено, що вищезгадане
спірне майно хоч і було набуте під час
перебування сторін у шлюбі, однак
набуте ОСОБА_3 як фізичною особою -
підприємцем і використовується нею для
здійснення її підприємницької
діяльності, тобто вона діяла виключно
як власник цього майна.

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що він теж є приватним
підприємцем і разом з ОСОБА_3
здійснював в спірному приміщенні
підприємницьку діяльність, оскільки на
час набуття у власність земельної
ділянки та нежитлового будинку і здачі
його в експлуатацію ОСОБА_5
підприємницькою діяльністю не
займався. Свідоцтво про право зайняття
підприємницькою діяльністю він
отримав лише в 2008 році, тобто значно
пізніше часу коли ОСОБА_3 оформила
право власності на спірну будівлю.

Також при розгляді даного спору
встановлено, що кошти на придбання
земельної ділянки та будівництво
нежитлової будівлі на ній були надані
ОСОБА_3 в позику для її підприємницької
діяльності ОСОБА_6 даний факт в
судовому засіданні визнав і ОСОБА_2

При таких обставинах суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
спірне майно, являється майном
приватного підприємця ОСОБА_3 і його
слід розглядати як її особисту
приватну власність у відповідності до
ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної
сумісної власності подружжя, який
підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК
України.

Що ж стосується іншого майна, яке
набуте сторонами і обсяг якого ними не
оспорюється, судом при поділі такого
правильно враховано технічні
характеристики даного майна, його
вартість, місцерозташування
нерухомого майна та побажання сторін
при його поділі.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Мостиського районного
суду Львівської області від 13 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: