АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/4259/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Лужецька О.Р. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Кулікової С.В., Поліщук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
30 січня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Таскомбанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору Товариство з
обмеженою відповідальністю «Н2О» про
визнання недійсним іпотечного
У жовтні 2013 року позивач звертаючись до
суду з позовом ставила питання про
визнання недійсним іпотечного
договору, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що станом на 28.12.2007 року ( дату
підписання нею іпотечного договору) не
існувало кредитного договору № КР 42-2007
від 28.12.2007 року укладеного між АБ
«ТАС-Бізнесбанк» та ТОВ «Н20», а відтак
товариство не мало зобов'язань
повернути кредит у розмірі 3 000 000
гривень. Посилаючись на те, що спірний
договір було укладено під впливом
обману з боку представників банку, та
зазначаючи про фальшивість заяв про
надання коштів, позивач просила суд
задовольнити заявлені нею позовні
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року у задоволенні
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник позивача подав апеляційну
скаргу, де ставив питання про
скасування рішення та постановлення
нового, за яким просив задовольнити
заявлені позовні вимоги у повному
обсязі. Вказуючи при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт у судовому засіданні підтримав
подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача апеляційну
скаргу не визнав заперечував проти її
задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції при розгляді
справи було встановлено, що 28.12.2007 року
між АБ «ТАС-Бізнесбанк»
правонаступником якого ВАТ
«Акціонерний банк «Бізнес Стандарт»,
правонаступником якого ПАТ
«Акціонерний банк «Бізнес Стандарт»,
правонаступником якого є ПАТ
«Таскомбанк» та ТОВ «Н20» було укладено
кредитний договір № КР 42-2007, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
кредит шляхом відкриття
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом су 3000000 гривень з терміном
погашення не пізніше 25.12.2009 року на
поповнення обігових коштів, в тому
числі придбання обладнання зі сплатою
17,5 % річних за користування кредитний
коштами.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором №
КР 42-2007 від 28.12.2007 року, між позивачем та
відповідачем було укладено іпотечний
договір.

Пунктом 1.1 якого було визначено, що
договір забезпечує вимоги
іпотекодержателя до ТОВ «Н20», що
випливають з кредитного договору № КР
42-2007 від 28.12.2007 року (а також усіх
договорів про внесення змін до нього,
які можуть бути укладені в майбутньому,
в тому числі про збільшення суми
основного боргу та/або процентів),
укладеного між іпотекодержателем та
позичальником, за умовами якого
останній зобов'язувався в порядку,
передбаченому кредитним договором
повернути іпотекодержателю не пізніше
25.12.2009 року кредит у розмірі 3 000 000
гривень, відсотки за користування ним у
розмірі 17,5 % річних, у тому числі
відсотки за неправомірне користування
кредитом, сплатити неустойку, а також
відшкодувати іпотекодержателю всі
збитки, понесені ним внаслідок
невиконання позичальником умов
кредитного договору у розмірі і у
випадках, передбачених кредитним
договором.

Відповідно до умов іпотечного
договору, в іпотеку було передано
належне ОСОБА_3 на праві власності
майно, а саме нерухоме майно:
адміністративно-побутовий корпус з
ремонтними боксами щоденного
обслуговування автомобілів (літ.А), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 887,30 кв.м.

Пунктом 7.3 іпотечного договору
передбачено, що він діє до повного
виконання зобов'язань позичальником за
кредитним договором (з урахуванням
змін та доповнень до нього).

06.06.2008 року між сторонами було укладено
договір № 1 про внесення змін та
доповнень до іпотечного договору.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
вказував на те, що договір іпотеки як
такий що був укладений внаслідок
обману. Ознакою якого є умисел у діях
однієї із сторін правочину. Факт
приховання важливої інформації перед
підписанням іпотечного договору та
невідповідність встановленим між
сторонами у договорі умовам до
фактично встановлених з метою
отримання прихованого прибутку в
даному випадку і є умислом в діях
відповідача, А тому даний договір
повинен бути визнаний недійсним у
відповідності до положень ст. 230 ЦК
України.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що у відповідності до
вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
сторона правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення ( ч.1 ст. 229 ЦК),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкоджати вчиненню
право чину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно ч. 1 ст.229 ЦК, істотне значення
має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.
Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків
встановлених законом.

А так як за змістом зазначених норм
законодавства правочин може бути
визнаний таким, що вчинений під впливом
обману, у випадку навмисного
цілеспрямованого введенні іншої
сторони в оману стосовно фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел, а відтак
установлення у недобросовісної
сторони умислу ввести другу сторону в
оману, щоб спонукати її до укладення
право чину, є обов'язковою умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України. При цьому наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману.

Виходячи з того, що позивач при
зверненні до суду, а також при розгляді
справи в суді будь-яких належних в
розумінні ст. 58 ЦПК України доказів на
підтвердження позовних вимог щодо
визнання договору іпотеки недійсним на
підставі ст. 230 ЦК України суду не
надала, суд першої інстанції вважав що
на момент укладення спірного
правочину сторонами угоди було
повністю додержані вимоги, які в силу
ст. 203 ЦК України являються необхідними
для чинності правочину. Волевиявлення
учасників право чину було вільним і
відповідало внутрішній волі, правочин
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
і зміст іпотечного договору не
суперечив ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства. У зв'язку з
чим суд вважав вимоги позивача
необґрунтованими та недоведеними.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною
скаргою, апелянт зазначала, що судом
першої інстанції не було взято до уваги
доказів існування умислу в діях
відповідача при укладенні спірного
договору, а саме позбавлення права
власності позивача на нерухомість яка
належала їй на праві власності шляхом
намагання звернути стягнення на
предмет іпотеки, та навмисне введення
її в оману відповідачем щодо обставин,
які мають істотне значення.

Зазначені доводи не ґрунтуються на
матеріалах справи, так як підписуючи
договір іпотеки, позивач засвідчила,
що вона отримала повну, доступну та
вичерпну інформацію щодо умов як
надання кредиту та к і іпотеки. При
цьому умови договору іпотеки містили у
собі положення щодо відповідальності
сторін у разі неналежного виконання
як кредитором так іпотекодавцем умов
договору, а відтак і способи реалізації
предмету іпотеки.

Крім того, колегія суддів вважає
висновок суду щодо відсутності
доказів на підтвердження позивачем
заявлених ним вимог таким, що повністю
узгоджується із правовими позиціями
викладеними відповідно до Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» де зазначено
про необхідність відповідно до
положень ст.ст. 229 - 230 ЦК України
доведення саме особою, яка діяла під
впливом обману наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману.

Не заслуговують на увагу, на думку
колегії суддів доводи апеляційної
скарги в частині того, що суд не дав
належної правової оцінки факту
невідповідності печатки іншої
юридичної особи від печатки юридичної
особи яка виступала як кредитодавець,
що і є підтвердженням того, що вона не
була ознайомлена з кредитним договором
на час укладення договору іпотеки. З
урахуванням того, що на час розгляду
даної справи відсутні дані щодо
визнання недійсним, припиненим,
розірваним договору кредиту з
зазначених вище підстав.

Крім того відсутність судового
рішення про стягнення з товариства
„Н2О" заборгованості за кредитним
договором з підстав його неналежного
виконання, не є підставою для відмови у
задоволенні даних вимог, так як у
відповідності до положень ст. 11 ЦПК
України, особа, яка бере участь у справі
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Інші доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, а тому з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування з доводів викладених у
апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: