АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 600/318/14-цГоловуючий у 1-й
інстанції Кренцель М.І. Провадження №
22-ц/789/1020/14 Доповідач - Демкович
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Загорський О. О., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю апелянтів, представника
ОСОБА_1, відповідача, приватного
нотаріуса,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3

на рішення Козівського районного суду
Тернопільської області від 15 липня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3

до ОСОБА_4, приватного нотаріуса
Козівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 /надалі «Нотаріус»/

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та іпотечного
договору,

ВСТАНОВИЛА:

Апелянти звернулися зі скаргою на
рішення суду першої інстанції від 15.07.14,
вважаючи, що воно ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, просять його скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Порушення вбачають в тому, що
судом не досліджено в повному обсязі
обставини, що мають значення для
вірного вирішення спору, а саме:
вказують на те, що суд дійшов невірного
висновку, що позивачі не є стороною
договору.

Вважають невірним висновок суду,
що ОСОБА_1 не надано доказів в
підтвердження того, що вона є
спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, хоча
вона фактично представляє інтереси
своїх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вказують, що суд, відмовляючи у позові,
посилався на те, що пропущено строк
позовної давності, однак судом не взято
до уваги того факту, що позивачі
дізналися про порушення їх прав лише
тоді, коли звернулися до нотаріуса для
оформлення спадкового майна.

На думку апелянтів, судом
помилково, в супереч ч.1 ст. 215 ЦК
України, визнано вимоги
безпідставними.

Рішенням Козівського районного
суду від 15.07.14 відмовлено за
безпідставністю у задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
приватного нотаріуса Козівського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договорів
купівлі-продажу квартири та іпотеки.

У суді апелянти та представник ОСОБА_1
підтримали вимоги скарги, пославшись
на мотиви, зазначені в ній.

Нотаріус скаргу не визнав та просив
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу,
перевіривши юридичну оцінку
встановлених судом фактичних обставин
справи та їх повноту, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Постановляючи рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що відсутні
правові підстави, на які посилалися
позивачі, для визнання правочину
(договору купівлі - продажу від 04.04.08,
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та іпотечного
договору PML У00/064/2008 від 04.04.08 між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_4

Із таким висновком колегія суддів
погоджується з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_6 на праві
власності належала квартира по АДРЕСА_1
Тернопільської області, що
підтверджується витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 13.03.08,
виданого Козівським РБТІ.

04.04.08 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.
Договір посвідчено Нотаріусом.

У силу п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними
засадами цивільного законодавства є
свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що у
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Тобто, сторони договору за взаємною
згодою погоджують умови договору, що
відбулося в даному випадку.

Аналізуючи оспорюваний договір
купівлі-продажу, судова колегія дійшла
до висновку, що він укладений із
дотриманням вимог законодавства по
формі та щодо його істотних умов, які є
обов'язковими, й відповідає вимогам ст.
628 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як вбачається із уточнених позовних
вимог, позивачі просять визнати
договір купівлі-продажу квартири від
04.04.08 та іпотечний договір від того ж
числа недійсними, мотивуючи свої
вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4 з
метою заволодіння чужим майном,
перебуваючи у зговорі з працівниками
банку АТ «ОТП Банк», приватним
нотаріусом Козівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, уклали
договір купівлі-продажу квартири, при
цьому кошти продавцю не передавалися.
Зазначають, що продавець квартири
перебував на «Д» обліку в
наркологічному та психіатричному
диспансері й у день укладення договору
приймав медичні препарати.

Як на підстав недійсності вказують, що
сторонами договору не додержано в
момент його вчинення вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
а тому на підставі ст. 215 ЦК України
вважають його недійсним.

Окрім цього, зазначають другу підставу
недійсності, а саме: що продавець
помилився щодо обставин, які мають
істотне значення, як от: щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін
(ст. 229 ЦК України).

Також, позивачі вказують, що
оспорюваний правочин був фіктивним, на
що роблять посилання у позовній заяві,
й з цієї підстави просять визнати його
недійсним у відповідності до ст. 234 ЦК
України.

Тобто, ними названі три підстав для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

У силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Жодних доказів на підтвердження
наявності підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
позивачами не надано.

Так, не заслуговують на увагу
твердження апелянтів про те, що
продавець квартири ОСОБА_6 через
перебування на диспансерному обліку в
наркологічному та психіатричному
диспансері помилився щодо обставин,
які мають істотне значення, як от щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін.

Через відсутність доказів, які б
підтверджували ці доводи немає підстав
застосовувати ст. 229 ЦК України.

Також, голослівними є доводи позивачів
щодо фіктивності правочину, оскільки
відсутні докази про це.

Так, у силу ч. 1 ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Аналізуючи договір, судова колегія
встановила, що предметом договору є
купівля-продаж вказаної квартири й
сторонами виконані умови, які
ставляться до такого виду договорів
Цивільним законодавством.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

ОСОБА_6 04.04.08 на власний розсуд
розпорядився своєю власністю -
квартирою по АДРЕСА_1, й своїм підписом
ствердив, що із ним проведено повну
оплату за договором й у нього відсутні
щодо покупця претензії фінансового
характеру.

Жодних доказів, які б свідчили про
вчинення цього правочину без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином,
позивачами не надано та не
підтверджено цих тверджень у суді
апеляційної інстанції.

Із приводу зазначених обставин є
неспроможними доводи апелянтів про
незаконність рішення суду щодо відмови
у задоволенні їх вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу з
підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 229 ЦК
України.

Щодо тверджень апелянтів про
перебування ОСОБА_6 на диспансерному
обліку, то для визнання недійсним
договору з підстав, наведених
позивачами, вказана обставини не має
правового значення, оскільки ними не
ставилася вимога про недійсність
договору із підстав, передбачених ст. 225
ЦК України. Заявлене клопотання про
проведення судової психіатричної
експертизи ними не підтримувалося.

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_6
на момент укладення договору приймав
лікарські препарати та перебував на
лікуванні в медичній установі, тим
самим не усвідомлював своїх дій,
колегія суддів до уваги не бере,
оскільки апелянтами не надано доказів
в підтвердження того, що ОСОБА_6 не
усвідомлював своїх дій та не міг
керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Із моменту
укладення договору по дату смерті
останній не оспорював договір.

Рішення Козівського районного
суду від 09.04.14 ОСОБА_3 визнаний таким, що
прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_6,
а ОСОБА_2 надано додатковий строк для
подання заяви про прийняття спадщини.
Тобто, зазначені особи є спадкоємцями.

У свою чергу, позивачка ОСОБА_1 не
підтвердила, що у неї є право відносно
майна покійного, а тому, судом першої
інстанції правомірно зроблений
висновок про безпідставність вимог
зазначеної особи, так як її права та
законні інтереси внаслідок укладання
спірних правочинів не зачіпаються. ЇЇ
доводи про представництво дітей є
необґрунтованими, оскільки останні є
повнолітніми й вони не уповноважували
ОСОБА_1 представляти їх інтереси.

Суд першої інстанції у рішенні
зазначив, що позивачі не є стороною
договору, а тому, у відповідності до
ст.638 ЦК України, не можуть ставити
вимогу про його недійсність.

Із даним висновком колегія суддів
погоджується частково, оскільки він
суперечить вимогам ст. 215 ЦК України.

Так, у силу ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У даному випадку позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 є зацікавленим особами.
Оскільки є спадкоємцями першої черги
після смерті спадкодавця ОСОБА_6

Однак щодо визнання недійсним
іпотечного договору, то вказані особи
дійсно не були його сторонами й
укладенням цього договору не
зачіпаються їх права, так як вказаний
договір є похідним від договору позики,
що укладався між відповідачкою ОСОБА_4
та АТ «ОТП Банк», в забезпечення якого
він був укладеним і який є дійсним.

Апеляційна інстанція також не приймає
до уваги посилання позивачів на
шахрайські дії при укладенні договору
купівлі-продажу квартири та іпотечного
договору, оскільки це нічим не
підтверджено.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.09
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Позивачами не доведено наявності
підстав для визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Із цих же мотивів є безпідставними
вимоги позивачів (апелянтів) про
визнання недійсним іпотечного
договору, укладеного між ОСОБА_4 та АТ
«ОТП Банк».

У суді першої інстанції Нотаріус
заявив клопотання про застосування
строку позовної давності й судом
визнано строк для звернення до суду
пропущеним, однак із даних підстав суд
не відмовив у задоволенні позову, а
відмова мотивована безпідставністю
заявлених вимог.

Дані висновки суду є неповністю
вірними, оскільки позивач ОСОБА_2 у
суді ствердив, що дізнався про спірний
договір лише після смерті батька, коли
почав оформляти спадщину, а тому, у силу
ч. ст. 261 ЦК України , останній не
пропустив строку давності.

Щодо позивача ОСОБА_3, то останнім
пропущений вказаний строк, оскільки
він був обізнаний про спірний договір,
так як був присутнім при його
укладенні, чого не заперечив у судовому
засіданні.

У силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Також, не заслуговують на увагу
твердження апелянтів про те, що
нотаріус не здійснила реєстрації
правочину купівлі-продажу, оскільки
вони спростовуються письмовими
доказами, а саме: із витягу про
реєстрацію в Державному реєстрі
правочинів встановлено, що 04.04.04
оспорюваний правочин зареєстровано у
реєстрі.

Вказаним відповідачем не порушено
Тимчасове положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
(наказ МЮ України № 715 від 07.02.02.

Реєстрація права власності на час
укладення договору купівлі-продажу
покладалася законодавством на покупця,
а не на Нотаріуса.

Вказані вище помилки суду першої
інстанції не впливають на законність
рішення, а тому, виходячи з
вищенаведеного, меж та доводів скарги,
суд апеляційної інстанції вважає, що
вона не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Козівського районного
суду Тернопільської області від 15
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у касаційному порядку протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Ю.Й. Демкович