Справа №489/136/14-ц 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
інстанції: Кокорєв В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем України

12 травня 2014 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.

із секретарем судового засідання:
Яценко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 18 березня 2014
року, постановлене за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства (далі - ПАТ)
«Кредитпромбанк» про визнання дій
такими, що порушують конституційні
права та покладення зобов'язання
припинити зловживання правами

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом
до ПАТ «Кредитпромбанк» про визнання
дій такими, що порушують
конституційні права та покладення
зобов'язання припинити зловживання
правами.

Позивач зазначав, що постановою
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції (далі -
ВДВС ММУЮ) від 25 жовтня 2013 року на
підставі виконавчого листа , виданого
Ленінським районним судом м.
Миколаєва від 8 липня 2013 року,
відкрито виконавче провадження з
примусового стягнення на іпотечне
майно, яким є належна позивачам
однокімнатна квартира АДРЕСА_1 в
рахунок погашення кредитної
заборгованості.

Посилаючись на те, що право
відповідача, як іпотекодержателя,
передбачене ст.ст. 1, 12, 33, 35, 37-39, 40, 41
Закону України «Про іпотеку» на
задоволення своїх вимог щодо
погашення кредитної заборгованості
за рахунок іпотечного майна, яким є
житлова квартира позивачів, порушує
конституційне право позивачів на
житло та забезпечення себе та своєї
сім'ї достатнім життєвим рівнем,
передбаченим Конституцією України, а
тому просили покласти зобов'язання на
відповідача припинити зловживання
правами та звернутись до Верховного
Суду України для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційнеості положень
наведених статей Закону України «Про
іпотеку».

Рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 18 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі
просять вказане рішення суду
скасувати, по справі ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення районного суду, колегія
дійшла наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 25 лютого 2013 року
задоволено позовні вимоги ПАТ
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, і
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним
договором від 7 березня 2007 року в
сумі 149079 грн. 23 коп. (а.с. 4-5). Вказане
рішення залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду Миколаївської
області від 17 червня 2013 року та
набрало законної сили (а.с. 6-7).

Постановою державного виконавця
Ленінського ВДВС ММУЮ від 25 жовтня 2013
року на підставі виконавчого листа
від 8 липня 2013 року, виданого
Ленінським районним судом м.
Миколаєва відкрито виконавче
провадження з примусового стягнення
на майно, що знаходиться в іпотеці , а
саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1
та належить позивачам, в рахунок
погашення 149079 грн. 23 коп. кредитної
заборгованості за відповідним
договором від 7 березня 2007 року про
надання споживчого кредиту
укладеного між сторонами (а.с. 3).

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних, або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і
заперечень.

Із змісту заявлених позовних вимог
вбачається, що позивачі звернулись
до суду на захист своїх
конституційних прав на житло та
відповідно достатній життєвий
рівень. Порушення своїх прав
обґрунтовували діями відповідача
направленими на звернення стягнення
кредитної заборгованості на
квартиру, яка є предметом іпотеки, що
на думку позивача свідчить про
зловживання відповідачем своїми
правами. Конкретних дій ПАТ
«Кредитпромбанк», які позивачі
вважають зловживанням правами в
позові не зазначено.

Однак, відповідно до положень ст. 33
Закону України «Про іпотеку»
звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином дією відповідача
направленою на звернення стягнення на
іпотечне майно, тобто на житло
позивачів, є саме конкретне звернення
відповідача до суду у жовтня 2012 року
з відповідними позовними вимогами.
Вказане звернення ПАТ «Кредобанк» до
суду грунтується на положеннях
наведеної ст. 3 ЦПК України, якою також
передбачено, що відмова від права на
звернення до суду за захистом є
недійсною. На підставі наведеного
звернення відповідача до суду
ухвалено судове рішення 25 лютого 2013
року, яке набрало законної сили 17
червня 2013 року.

Також, продовжуючи здійснювати дії
направлені на реальне звернення
стягнення на іпотечне майно,
відповідач звернувся з відповідною
заявою до виконавчої служби про
примусове виконання вказаного
рішення суду. Вказане відповідає
положенням п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про виконавче провадження».
Будь яких інших дій
іпотекодержателя (відповідача по
справі), з якими позивач пов'язує
порушення свого права на житло,
останній не зазначав.

Таким чином, оскаржувані дії
відповідача тобто його правова
поведінка щодо звернення стягнення
на іпотечне майно, ґрунтується
виключно на відповідних актах
законодавства, які не містять
обмежень щодо звернення стягнення
на відповідний об'єкт іпотеки, та
умовах договору іпотеки, зміст та
умови якого усвідомлювали позивачі.

При цьому, відповідачем, при вчиненні
дій направлених на звернення
стягнення на іпотечне майно, не було
використано недозволених форм
реалізації своїх прав, відповідач
реалізовував законодавчо визначені
його права в рамках загального
дозволеного типу поведінки щодо цих
прав, а тому оскаржувані дії ПАТ
«Кредитпромбанк» не містять ознак
зловживання правами, та не можуть
бути визнані такими, що порушують
права позивачів.

Таким чином висновок суду про
недоведеність факту зловживання
правами відповідачем, є вірним, а за
такого і відсутні підстави для
застосування положень ч. 6 ст. 13 ЦК
України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 8 ЦПК
України, у разі виникнення у суду
сумнівів під час розгляду справи
щодо відповідності закону чи іншого
правового акта Конституції України,
вирішення питання про
конституційність якого належить до
юрисдикції Конституційного Суду
України , суд звертається до
Верховного Суду України для
вирішення питання стосовно внесення
до Конституційного Суду України
подання щодо конституційності закону
чи іншого правового акта.

При вирішенні вимог позивачів про
звернення до Верховного Суду України з
приводу внесення подання до
Конституційного Суду України щодо
конституційності правових норм ст. ст.
1, 12, 33, 35, 37-39, 40, 41 Закону Україну «Про
іпотеку» в частині права
іпотекодержателя на

звернення стягнення на майно
передане в іпотеку в рахунок
кредитної заборгованості, суд вірно
зазначив про відсутність для таких
дій правових підстав.

Так, вказані норми не підлягають
застосуванню при вирішенні даного
спору, оскільки не регулюють
заявлені в цьому процесі спірні
правовідносини, а тому під час
розгляду даної справи оцінка
положення зазначених норм судом не
здійснюється. Питання щодо наявності
чи відсутності прав ПАТ
«Кредитпромбанк» на звернення
стягнення на іпотечне майно, тобто
питання щодо застосування вказаних
норм вирішені судом в справі за
позовом іпотекодержателя
(відповідача по даній справі) до
боржників (позивачів в даній справі)
про звернення стягнення на іпотечне
майно, де судом перевірено
наявність чи відсутність права
кредитора на звернення стягнення та
25 лютого 2013 року ухвалено відповідне
рішення із застосуванням наведених
норм. Тому посилання позивача на
неконституційність цих норм для
вирішення даної справи не має
правового значення, однак може бути
підставою для оскарження вказаного
рішення до вищих судових інстанцій.

Безпідставними є посилання в
апеляційній скарзі на неправомірне
застосування судом в оскаржуваному
рішенні норм ст. ст. 1, 12, 33, 35, 37-39, 40, 41
Закону Україну «Про іпотеку»,
оскільки в даному рішенні суду
відсутні таки посилання на
обґрунтування відповідних висновків.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія не
вбачає підстав для його зміни чи
скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів.

Головуюча суддя:

Судді: