СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

вивчивши матеріали справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 31 березня 2014р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Департаменту земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), ОСОБА_3

про визнання недійсним акту
встановлення існуючих зовнішніх меж
земельної ділянки в натурі, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
витребування майна з незаконного
володіння,

встановила:

у вересні 2013р. позивачі звернулися до
суду з позовом про визнання недійсним
та скасування державного акту на право
власності на земельну ділянку, площею
0,04га для будівництва та обслуговування
жилого будинку і господарських
будівель АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_4 та
зареєстрованого Київським міським
управлінням земельних ресурсів 1
червня 2000р. № 82-2-00580, просили
витребувати у ОСОБА_3 з незаконного
володіння земельну ділянку
орієнтовною площею 0, 0059га, на якій
знаходиться їх гараж по АДРЕСА_2.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивачі зазначали, що є
співвласниками будинку АДРЕСА_3 по Ѕ
частині кожний. Зазначений будинок
знаходиться на земельній ділянці, яка
була зареєстрована землекористувачем
на АДРЕСА_4 (на сьогоднішній день вул.
Звіринецька, 60,60/2), площею 873кв.м. на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської міської ради депутатів
трудящих від 1 листопада 1955р. Проте, при
здійсненні обміру земельної ділянки у
2013р. виявилося, що її площа становить
0,08134га, тобто зменшилася на 59кв.м. Хоча
на вказаній ділянці розташований
гараж, який належить ОСОБА_1, дана
земельна ділянка була приватизована
ОСОБА_4 у 1997-2000 роках у складі земельної
ділянки, площею 0,04га, по АДРЕСА_1.

Позивачі стверджували, що
державний акт про право власності на
земельну ділянку, виданий ОСОБА_4,
порушує їх право на приватизацію своєї
земельної ділянки, якою позивачі
користуються на підставі рішення 1955р.,
що межі земельної ділянки ОСОБА_4 були
безпідставно збільшені за рахунок
земельної ділянки, якою користуються
позивачі, що сусідами межі земельної
ділянки ОСОБА_4 не погоджувалися, тому
виданий їй державний акт необхідно
визнати недійсним.

Позивачі вважали, що спірна
земельна ділянка підлягає
витребуванню у правонаступника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 388 ЦК

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/6815/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Цокол Л.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.України.

-
2 -

У подальшому позивачі доповнили
позовні вимоги і просили визнати
недійсним акт встановлення існуючих
зовнішніх меж земельної ділянки в
натурі від 15 грудня 1993р., посилаючись на
те, що позивач ОСОБА_1 його не
підписувала.

Рішенням суду від 31 березня 2014р.
у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивачі просять рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апелянти посилаються на
неправильну оцінку судом наданих
доказів та неправильне застосування
судом норм матеріального права.

Апелянт ОСОБА_1, будучи належним
чином повідомленою про день та час
розгляду апеляційної скарги (с.с.238), у
судове засідання не з'явилася,
направила заяву про розгляд справи без
її участі (с.с.239).

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2,
який підтримав апеляційну скаргу,
пояснення відповідача ОСОБА_3, яка
заперечувала проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що позивачі є
співвласниками будинку АДРЕСА_2 у
рівних долях. Земельна ділянка, на якій
розташований даний будинок, межує із
земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Розпорядженням Київської
міської державної адміністрації № 327
від 17 лютого 1998р. «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» передано
ОСОБА_4 у власність земельну ділянку,
площею 0,04га по АДРЕСА_1.

1 червня 2000р. відповідно до
вказаного розпорядження ОСОБА_4 видано
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, який
зареєстровано за № 82-2-00530.

13 березня 2005р. ОСОБА_4 померла, і
ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 видано свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
земельну ділянку, площею 0,04 гектарів по
АДРЕСА_1, а 30 листопада 2005р. ОСОБА_3
видано Державний акт на право
власності на дану земельну ділянку,
який зареєстрований за № 02-7-00897.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх недоведеності та
безпідставності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 17 ЗК України
1990р., який діяв на момент видачі
спірного Державного акту, передача
земельних ділянок у колективну та
приватну власність

провадиться Радами народних
депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990р.
право власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

З матеріалів кадастрової справи по
земельній ділянці у АДРЕСА_1
вбачається, що з метою виконання
рішення виконкому Київської міської
ради народних депутатів від 17 лютого
1992р. «Про проведення в м. Києві
інвентаризації земель і ведення
державного земельного кадастру» 15
грудня 1993р. було проведено
встановлення в натурі існуючих меж
земельної ділянки ОСОБА_7 (спадкоємцем
якого є ОСОБА_4.), що

-
3 -

знаходиться по АДРЕСА_1, про що було
складено відповідний акт (с.с.160-161).

Із зазначеного акту вбачається, що межі
земельної ділянки в натурі визначені
по дерев'яній та металевій огорожі, у
тому числі по точкам 3-4-5 (які оспорюють
позивачі), які об'єднує металева
огорожа.

Отже, на час проведення інвентаризації
земельних ділянок у 1993р. між
землекористувачами земельних ділянок
по АДРЕСА_1 був визначений порядок
користування земельними ділянками та
встановлені погоджені межі.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що вона
не погоджувала таких меж земельної
ділянки, так як на вищезазначеному акті
відсутній її підпис, не може свідчити
про відсутність такої згоди на 1993р., так
як акт 15 грудня 1993р. був складений
відповідно до існуючих на той момент
огорож, які розмежовували земельні
ділянки і позивачем ОСОБА_1 суду першої
інстанції не було надано належних і
достатніх доказів, які б спростували
дану інформацію.

У подальшому встановлені межі
земельної ділянки були внесені до
земельного кадастру і на день розгляду
справи судом не змінювалися (с.с.132, 189).

На підставі вказаних документів та
даних земельного кадастру, технічного
паспорту на будинок за 29 листопада 1996р.,
було складено абрис земельної ділянки,
виготовлений план встановлених меж,
проведені геодезичні роботи по
перенесенню зовнішніх меж земельної
ділянки ОСОБА_4, виданий Державний акт
на право власності на земельні ділянку.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
відсутність порушень при прийнятті
рішення про передачу спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_4

Доводи апелянтів про те, що вони мають
право на користування земельною
ділянкою, площею 873кв.м., не знайшли
свого підтвердження під час судового
розгляду.

Відповідно до наданого суду першої
інстанції договору купівлі-продажу Ѕ
частини житлового будинку АДРЕСА_3,
який було укладено 26 листопада 1979р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_1, вказаний житловий
будинок розташований на земельній
ділянці розміром 800кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу
частки житлового будинку, який
укладено 22 серпня 2013р. між ОСОБА_10 та
ОСОБА_2 і відповідно до якого останній
придбав Ѕ частину будинку АДРЕСА_2,
вказана частина житлового будинку
розташована на території земельної
ділянки, площею 0,036га, код ділянки
82:133:009.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Згідно статті 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Позивачами суду не було надано
документів, які відповідно до положень
Земельного Кодексу України
підтверджують їх право користування
земельною ділянкою, площею, 873кв.м.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК
України якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Отже, до ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 22 серпня 2013р.
перейшло право користування земельною
ділянкою, площею 0,036га, яка
обліковується у земельному кадастрі за
№ 82:133:009.

Рішення виконавчого комітету
Київської міської ради депутатів
трудящих від 1 листопада 1955р., на думку
колегії суддів, не підтверджує право
позивачів на користування

- 4 -

земельною ділянкою площею 873кв.м.,
оскільки ним затверджено матеріали
технічної інвентаризації по обліку
земель забудованих кварталів, і
відповідно до переліку, який є додатком
до даного рішення, за
землекористувачами по АДРЕСА_6
зареєстровано 800кв.м. земельної
ділянки, а у тимчасове користування
залишено 73кв.м.

Документів, які б підтверджували, що
вказана земельна ділянка у визначеному
законом порядку була передана у
користування ОСОБА_1, суду надано не
було.

За таких обставин, доводи апелянтів про
порушення вимог ст. 17 ЗК України при
передачі земельної ділянки у приватну
власність ОСОБА_4, оскільки не було
проведено вилучення частини земельної
ділянки у ОСОБА_1, є безпідставними.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що Верховним
Судом України висловлена правова
позиція, згідно до якої відповідно до
статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009
року), статей 152, 155 ЗК України державні
акти на право власності на земельні
ділянки є документами, що посвідчують
право власності й видавалися на
підставі відповідних рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
та цивільно-правових угод. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватись як зазначені рішення,
угоди на підставі яких видано
відповідні державні акти, так і самі
акти на право власності на земельні
ділянки. Визнання недійсними тільки
державних актів на право власності
може мати місце у разі їх видання з
порушенням вимог закону, усупереч
рішень чи угод. У цьому разі таке
визнання є належним та самостійним
способом поновлення порушених прав у
судовому порядку (справа 6-46цс14).

Позивачами розпорядження Київської
міської державної адміністрації № 327
від 17 лютого 1998р. про передачу у
власність ОСОБА_4 земельної ділянки,
площею 0,04га, не оскаржувалося і на день
розгляду справи судом воно є чинним,
тому відсутні підстави для визнання
недійсним Державного акту на право
власності на земельну ділянку, який
виданий на підставі даного
розпорядження.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Позивачі не є власниками спірної
земельної ділянки, тому суд першої
інстанції правомірно зазначив про
безпідставність їх вимог про
витребування частини земельної
ділянки у ОСОБА_3

Стаття 15 ЦК України передбачає право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорене право чи
цивільний інтерес, саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Крім того, ст. 16 ЦК України встановлено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9)відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно ст. 97 ЗК України 1990р.
державний земельний кадастр містить
систему необхідних відомостей і
документів про правовий режим земель,
їх розподіл серед власників землі і
землекористувачів, у тому числі
орендарів, за категоріями земель, про
якісну характеристику і
народногосподарську цінність земель.

- 5 -

Статтею 98 ЗК було визначено, що
ведення державного земельного
кадастру забезпечується проведенням
топографо-геодезичних, картографічних,
ґрунтових, геоботанічних та інших
обстежень і розвідувань, реєстрацією
землеволодінь та землекористувань і
договорів на оренду землі, обліком
кількості та якості земель,
бонітуванням та економічною оцінкою
земель.

Акт встановлення існуючих меж
від 15 грудня 1993р. був складений на
виконання рішення Київської міської
ради про проведення інвентаризації і є
лише фіксацією існуючих меж земельної
ділянки та на підставі якого було
прийнято рішення про внесення
відомостей до земельного кадастру,
тому його оскарження та визнання його
недійсним не передбачено чинним
законодавством як спосіб захисту судом
цивільних прав та інтересів осіб.

З наданих суду виписок з
кадастрового плану вбачається, що
земельні ділянки, які перебувають у
користуванні позивачів, мають різні
площі та конфігурацію, їм присвоєні
різні кадастрові коди і вони
обліковуються окремо (с.с.189).

Позивачами не оскаржувалося
зазначене рішення, не ставилося
питання про внесення змін до
земельного кадастру стосовно площі та
конфігурації їх земельних ділянок,
тому суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про визнання акту від 15 грудня 1993р.
недійсним.

Судом повно встановлені
обставини справи, оцінені надані
сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 31 березня
2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: