Справа № 461/312/14
Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р
Провадження № 22-ц/783/3979/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника відповідача
Сідловської І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Приватного підприємства
«Грифон-Буд-Інвест» на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
20 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Приватного підприємства
«Грифон-Буд-Інвест» про стягнення
коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 20 лютого 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ПП
«Грифон-Буд-Інвест» на користь ОСОБА_3
пеню за попереднім договором №36 від
22.03.2012р. в розмірі 28140,52грн.; стягнуто з
ПП «Грифон-Буд-Інвест» на користь
ОСОБА_3 штраф за попереднім договором
№36 від 22.03.2012р. в розмірі 9627,70грн.;
стягнуто з ПП «Грифон-Буд-Інвест» на
користь ОСОБА_3 пеню за попереднім
договором №37 від 22.03.2012р. в розмірі
5630,36грн.; стягнуто з ПП
«Грифон-Буд-Інвест» на користь ОСОБА_3
штраф за попереднім договором №37 від
22.03.2012р. в розмірі 1882,51грн.; стягнуто з ПП
«Грифон-Буд-Інвест» на користь ОСОБА_3 3%
річних в розмірі 6811,55грн. Вирішено
питання судових витрат.

Вказане рішення оскаржило ПП
«Грифон-Буд-Інвест».

В своїй апеляційній скарзі
просять рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позовних вимогах
ОСОБА_3 до Приватного підприємства
«Грифон-Буд-Інвест» про стягнення
коштів відмовити. Вважать, що судом
невірно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
неправильно встановлені обставини, які
мають значення для справи, неправильно
та неповно досліджені та оцінені
докази, що призвело до невідповідності
висновків суду обставинам справи.
Зазначають, що судом не взято до уваги,
що Попередні договори № 36 та №37 від
22.03.2012 року, були укладені в простій
письмовій формі, а тому такі в силу
закону, а саме ст.ст. 635 ч.1, 657, 215, 216, 220 ЦК
України є нікчемними, оскільки їх
недійсність встановлена законом. ПП
«Грифон-Буд-Інвест» повернуто в
повному обсязі ОСОБА_3 сплачені нею
грошові кошти за нікчемними договорами
за рішенням суду, відтак відповідачем
належним чином повернуто позивачу все,
що ним було отримано на виконання
правочинів. Грошових зобов'язань у них
перед позивачем за попередніми
договорами фактично не було. Судом не
взято до уваги, що ОСОБА_3 було зменшено
розмір позовних вимог в частині
стягнення штрафних санкцій, а саме пені
та штрафу у іншій справі, тобто
фактично вона відмовилась від таких
вимог і тому не може вдруге такі
заявляти у іншій справі. Крім цього,
ОСОБА_3 сама умов договорів не
виконувала та не доплатила за такими
належні до сплати суми.

В судове засідання позивач не
з'явилася, хоча така належним чином
повідомлялась про час та місце
судового розгляду. Клопотань про
відкладення розгляду справи від неї не
надходило, доказів, які б свідчили про
поважність причин її неявки суду
представлено не було. Зважаючи на
вказане та вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважала за можливе
проводити розгляд справи у її
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
підтримання апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач, відповідно до укладених
між ним та позивачем попередніх
договорів на подальшу купівлю-продаж
гаража та квартири, за прострочення
повернення гарантійних внесків
зобов'язався сплатити позивачу пеню та
штраф. Оскільки строк повернення
грошових коштів (гарантійного внеску)
встановлено за договором у три
банківські дні з моменту спливу
терміну, зазначеного в п.1 договору,
тобто 30.12.2012 року, тому граничний термін
повернення такого припадає на 4.01.2013
року. Оскільки гарантійні внески
повернуті відповідачем позивачу
частинами 8 та 15 серпня 2013 року,
відповідач повинен сплатити пеню,
штрафи та 3% річних (згідно ст. 625 ЦК
України) за період прострочення, згідно
здійсненого судом розрахунку, що
відповідає розрахунку позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду не відповідають обставинам справи
та вимогам закону, а тому рішення суду
слід скасувати з ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову.

Як вбачається із матеріалів справи та
сторонами не оспорювалось між
сторонами 22.03.2012 року у простій
письмовій формі були укладені
попередні договори №36 та №37,
відповідно до п.1 яких Продавець
(відповідач) зобов'язувався продати, а
покупець (позивач) - купити у термін до
30.12.2012 року квартиру АДРЕСА_1 та
гаражНОМЕР_1 за цією ж адресою,
відповідними площами, відповідно до
умов, що визначені даними попередніми
договорами та укладеними у зв'язку з
ними у майбутньому договорами
купівлі-продажу.

Крім цього, п.11 вказаних договорів
дійсно було передбачено, що
гарантійний внесок, який сплачується
як забезпечення виконання покупцем
зобов'язання щодо укладення основного
договору, повертається продавцем
покупцю у повному обсязі шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок останнього у банківській
установі у випадку, якщо основний
договір не буде укладений у зв'язку з
неможливістю виконання продавцем
зобов'язання, передбаченого п.1 цих
попередніх договорів або відмовою
продавця від укладення основного
договору з інших причин, незалежних від
продавця. При цьому продавець
зобов'язується повернути гарантійний
внесок покупцю (на його вимогу)
протягом 3-х банківських днів, з моменту
спливу терміну, вказаного у пункті 1
цього попереднього договору, тобто
30.12.2012 року.

Зважаючи на доводи позивача про те, що
основні договори не були укладені з
вини відповідача судом першої
інстанції з посиланням на ст.ст. 525, 526,
625, 627, 628, 1050 ЦК України було позов
задоволено.

Однак суд першої інстанції при
розгляді справи не звернув увагу на
обставину, що має істотне значення та
внаслідок цього висновки, що зроблені
судом обставинам справи не
відповідають.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Законом може бути
встановлено обмеження щодо строку
(терміну), в який має бути укладений
основний договір на підставі
попереднього договору. Істотні умови
основного договору, що не встановлені
попереднім договором, погоджуються у
порядку, встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно ж до ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Враховуючи вказані норми, попередні
договори повинні були бути укладеними
між сторонами у письмовій формі та
підлягати нотаріальному посвідченню.
Згадані договори нотаріально
посвідчені не були.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Також, згідно ч.1 ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Крім цього, відповідно до п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо). Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Крім цього, згідно змісту п. 13 вказаної
Постанови з підстав недодержання вимог
закону про нотаріальне посвідчення
правочину нікчемними є тільки
правочини, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Враховуючи вказане, укладені між
сторонами попередні договори №36 та №37
від 22.03.2012 року є недійсними в силу
закону (нікчемними), а тому не створюють
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з їх недійсністю.

Тому вимоги позивача щодо стягнення
пені та штрафів на виконання умов
вказаних договорів є безпідставними та
до задоволення не підлягають.

Крім цього, що стосується вимоги про
стягнення 3 % річних відповідно до ст. 625
ЦК України, за невчасне (у порушення
строків передбачених договорами)
виконання грошового зобов'язання
відповідача перед позивачем, а саме
неповернення у триденний термін
гарантійних внесків позивача згідно
умов договорів, то такі вимоги теж не є
обґрунтованими.

Так, згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Однак, як вбачається із наведеного вище
у відповідача жодних грошових
зобов'язань, відповідно до укладених
між сторонами попередніх договорів не
виникло, оскільки такі є недійсними з
моменту їх вчинення.

Оскільки відсутні грошові
зобов'язання, згідно договорів,
відповідно прострочити виконання
недійсних договорів - неможливо та
відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК
України у даному випадку не настає.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної
скарги слід визнати обґрунтованими та
таку задовольнити, рішення ж суду
першої інстанції скасувати з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2, 309 ч.1 п.3, 4, 313,
314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Грифон-Буд-Інвест» -
задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 20 лютого 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грифон-Буд-Інвест» про стягнення
коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Приватного підприємства
«Грифон-Буд-Інвест» 260,46 грн. судового
збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А. Гірник