Справа № 453/8/13-ц
Провадження № 2/456/155/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Яніва Н.
М.

при секретарі Сунак
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Стрию справу за
позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Тухольківської сільської ради
Сколівського району, третя особа
ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернувся до суду з позовом
в якому просять, визнати недійсним
заповіт складений 1.06.2007р. в
Тухольківській сільській раді,
Сколівського району, Львівської
області ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог
посилаються на те, що їхньому батькові
ОСОБА_5 в с. Тухолька, Сколівського
району належав власний будинок, який
отримав у спадок. У 1970р. померла їхня
мати, а батько одружився вдруге. Від
даного шлюбу народилася вона дочка
ОСОБА_1 - позивач по справі. В цей
будинок батько привів третю дружину,
ОСОБА_4. Не зважаючи на те, що вона,
ОСОБА_2, виховувалася у тітки, яка була
її опікуном, стосунки з батьком були
дуже добрі. Після одруження ОСОБА_2,
скоро стала вдовою, а потім ще й згорів
будинок і вона опинилася у важкому
становищі. Батько запрошував її до
себе, однак не сподіваючись на щось
краще у зв»язку з відсутністю роботи в
с. Тухолька, не погодилася на переїзд. В
лютому 2007р. батько приїздив до неї в
Крим, співчував, підтримував, обіцяв, що
будинок в с. Тухолька залишить їй і вона
зможе в будь-який час переїхати туди. З
розмови односельчан та родичів, їй
відомо, що батько говорив, що будинок
залишить дочкам, а в його дружини житло
є. З 06.06.2007р. по 02.07.2007р. батько
знаходився у лікарні м. Львова, а
ІНФОРМАЦІЯ_3. помер. Після похорону вона
та ОСОБА_2, мали намір вирішити, що
робити з будинком, однак довідались, що
існує заповіт. Побачивши його у них
відразу ж виникла підозра щодо підпис
батька в заповіті, не відповідає тому,
як він підписувався. Крім того, їм було
відомо, що 01.06.2007р. (дата складання
заповіту) батько їздив у м. Львів.
Згідно розкладу руху автобусів
Львів-Матків-Сколе, автобус у м.Сколе
прибуває о 17.40 год., зі Сколе до Тухольки
35 км., а тому о 17.10 год., як вказано у
заповіті, який укладався 01.06.2007р.
автобус ніяк не міг прибути в с.
Тухолька, що підтвердили свідки. В
медичній карті батька, який в цей день
(01.06.2007р.) був у Львові вказано, що
поведінка хворого ОСОБА_5 є
неадекватною. Крім того, у Тухольській
сількій раді відсутній оригінал
заповіту (другий примірник) та реєстр
для реєстрації нотаріальних дій, де був
зареєстрований вказаний заповіт. Через
це змушені звернутись з вказаним
позовом до суду.

В судовому засіданні представник
позивачів ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримала повністю, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві,
додатково пояснила, що в день
посвідчення заповіту ОСОБА_5 перебував
у неадекватному стані. В той день
ОСОБА_5 був у Львові, і не міг о 17.40 год.
перебувати у сільській раді та
посвідчити заповіт. Лікар зазначив, що
гістологію ОСОБА_5 не провели, оскільки
той перебував у неадекватному стані.
Однак доказів, що особа була в
неадекватному стані немає.

Представник відповідача
Тухольківської сільської ради у судове
засідання не з»явилися, хоча

судом був належним чином повідомлений
про час та місце слухання справи. Однак
в попередніх судових засідання дав
пояснення, якими повністю заперечив
позовні вимоги, в зв»язку з їх
безпідставністю та просить в
задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_7 в
судовому засіданні позов заперечила
повністю, додатково пояснила, ОСОБА_5 з
лікарні м. Львова 01.06.2007р. привіз онук
ОСОБА_4 - ОСОБА_8, а тому посилання
позивачів на те, що о 17.10 год ОСОБА_5, не
міг перебувати в сільській раді є
повністю безпідставними.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що вона являлася секретарем
сільської ради, яка посвідчувала
оскаржуваний заповіт. 01.06.2007р. в
сільську раду прийшов ОСОБА_5 і сказав,
що хоче скласти заповіт, це було
близько 17.15 год.. Заповіт склала зі слів
заповідача, ОСОБА_5 перечитав заповіт,
потім розписався у ньому і в
реєстраційній книзі. Один оригінал
заповіту видала на руки заповідачу.
Секретарем сільської ради працювала з
1985р.. Станом на 2007р. також являлась
секретарем сільської ради та
відповідно до ст. 28 «Посадової
інструкції секретаря сільської ради»
мала право вчиняти нотаріальні дії. З
ОСОБА_5 була знайома до того тривалий
час, знала, що він чоловік з села. Крім
того, особу встановлювала по паспорту.
ОСОБА_5 сказав, що хоче скласти заповіт
на дружину та заповів їй житловий
будинок. В той день нікого з
посторонніх у кабінеті не було. ОСОБА_5
на її думку був повністю адекватний.
Також перевірялась погосподарська
книга, де будинок, який заповідався був
записаний на ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що
являється двоюрідною сестрою позивача
ОСОБА_1. 01.06.2014р. о 06.00 год. бачила, як
ОСОБА_5 маршруткою Тухолька-Львів їхав
до м.Львова. У розмові ОСОБА_5 повідомив
їй, що їде в лікарню. Вона поверталася
з м.Стрия маршруткою Львів-Матків
близько 18.00 год.. Коли вийшла з
маршрутки в с. Тухолька, то побачила, що
з такої також вийшов і ОСОБА_5 і
направився на подвір»я ОСОБА_8. Бачила,
як ОСОБА_8 посадив ОСОБА_5 в машину і
повіз того додому.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши сторони по справі, свідків,
дослідивши зібрані докази, суд вважає,
що в задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутись
до суду за захистом своїх порушених
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Власник порушеного права може
скористатись не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Спосіб
захисту регламентує конкретні
цивільні правовідносини.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК і зокрема шляхом
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства, серед іншого є свобода
договору, суть якої полягає зокрема і в
тому, що сторони є вільними у
визначенні умов договору, а згідно ч. 3
ст. 6 ЦК, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо не вказано про це, а також у
разі якщо, обов»язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
з суті відносин між сторонами. Таким
чином, свобода договору не має
абсолютного характеру. Договір має
відповідати імперативним приписам
цивільного законодавства і сторони
відступати від них не можуть.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Це положення є одним із найважливіших
наслідків принципу змагальності. При
цьому, суд не може збирати докази за
власною ініціативою.

В судовому засіданні встановлено і
таке не заперечується сторонами, що
третя особа по справі ОСОБА_4, являлася
дружиною ОСОБА_5, і що така до смерті
проживала з останнім однією сім»єю та
доглядала його до смерті. Крім того,
остання до цього часу проживає у
спірному будинку.

Відповідно до свідоцтв про
народження серія НОМЕР_1 та серія
НОМЕР_2 позивачі ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 являються доньками
померлого ОСОБА_5.

Згідно заповіту від 01 червня 2007 року
складеного та посвідченого секретарем
Тухольківської сільської ради
Сколівського району, реєстровий № 29,
видно, що ОСОБА_5 все своє майно, зокрема
житловий будинок з господарськими
будівлями по АДРЕСА_1 , заповів своїй
дружині ОСОБА_4. В заповіті зазначено,
що такий прочитаний вголос і
підписаний особисто заповідачем
ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України,
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складання, заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем.

Згідно з ч.1 ст. 1257 ЦК України,
заповіт складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Згідно копії свідоцтва про смерть
серія НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_3. у віці 70 років.

Позовні вимоги позивачі в ході
судового розгляду мотивують тим, що
заповіт 01.06.2007 р., складений у
Тухольківській сільській раді
Сколівського району від імені ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, фактично не
відповідає дійсності, оскільки у
сторони позивачів є всі переконання та
підстави сумніватися, що підпис на
заповіті виконаний іншою особою, а не
самим заповідачем. Посилаючись на ці
обставини позивачі та їх представники
в ході судового розгляду стверджують,
що померлий ОСОБА_5 не підписував
заповіту від 01.06.2007р. на користь третьої
особи ОСОБА_4.

В зв»язку з наведеним за клопотанням
позивача по справі було призначено
судову-почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта № 3186/3187/14-32
від 11.06.2014р., зокрема п. 4.А) вказаного
висновку видно, що зразки підпису
ОСОБА_5 розташовані в графі «підпис» у
заповіті від 01.06.2007р., посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Тухольківської сільської ради
Сколівського району ОСОБА_9
зареєстрований у реєстрі № 29 та підпис
у графі «Росписка про одержання
нотаріально оформленого документа» в
рядку з номером нотаріальної дії 29, на
аркуші 24 журналу для реєстрації
нотаріальних дій виконавчого комітету
Тухольківської сільської ради
Сколівського району з 2001 року виконані
самим ОСОБА_5, а не іншою особою з
наслідуванням підпису ОСОБА_5.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування , їх посадові
особи зобов"язані діяти на підставі , в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституції України та
законами України.

Враховуючи, що відповідно до ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Обовязок доказування своїх
позовних вимог у даній категорії справ
покладений на позивача.

Оцінюючи всі досліджені докази в їх
сукупності суд приходить до висновку,
що не було допущено порушень при
посвідченні спірного заповіту, що
такий був складений за волевиявленням
ОСОБА_5, прочитаний та ним підписаний,
що підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами - та не
спростовано позивачами.

Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що
ОСОБА_5 обіцяв вчинити заповіт на її
імя, так як вони підтримували дружні і
родинні стосунки суд до уваги не
приймає через те, що у відповідності до
ст. 1223 ЦК України право на спадкування
мають особи визначені у заповіті. У
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Також суд вважає необгрунтованими
твердження позивачів та представників
позивачів, що ОСОБА_5 на час складення
заповіту був в хворобливому,
неадекватному стані, не усвідомлював
значення своїх дій, та невідомо, чи був
він при своєму розумі, оскільки
відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб , які
беруть участь у справі. Як видно із
позовної заяви позивачі вимог про
визнання заповіту недійсним з підстав,
передбачених ст. 225 ЦК України не
заявляли та позивачами підстави
позову не були змінені в порядку,
передбаченому ст. 31 ЦПК України.
Позивачі ставили питання про
недійсність заповіту за іншими
правовими нормами, що заповідач його
особисто не підписував. Також вказані
позивачами обставини недійсності
заповіту, що ОСОБА_5 бажав щоб його
майно успадкували всі спадкоємці не є
підставою для задоволення позову,
оскільки відповідно до ст. 1235 ЦК
України призначення спадкоємців є
правом заповідача.

З огляду на встановлене суд
констатує, що відповідно до вимог ст.ст.
1233, 1234 ЦК України під поняттям заповіту
є особисте розпорядження фізичної
особи на випадок своєї смерті. Таке
право здійснюється особою з повною
цивільною дієздатністю, особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається. За своєю формою,
заповіт згідно до ст. 1247 ЦК України
повинен підписуватися особисто
заповідачем. Встановлені в судовому
засіданні докази, у даному випадку
стверджують обставини правомірного
складання заповіту ОСОБА_5 у
відповідності до вимог ЦК України,
оскільки останній мав повну цивільну
дієздатність і за своїм волевиявленням
особисто розпорядився власним майном
на випадок своєї смерті. При цьому, за
час розгляду справи в судовому
засіданні не встановлено підстав
визначених ст. 1257 ЦК України, які можуть
тягнути за собою визнання недійсним
спірного заповіту.

Таким чином, суд оцінивши в
сукупності встановлені по справі
докази, керуючись чинним
законодавством, дійшов до висновку що
вимоги позивачів не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду, оскільки судом не
встановлено при розгляді справи, що
секретар сільської ради ОСОБА_9 чи
будь-хто інший підробили підпис у
спірному заповіті і таких доказів не
надали суду і самі позивачі. А навпаки
беззаперечно встановлено, що заповіт
підписаний самим ОСОБА_5, про це
свідчить також і його підпис в журналі
для реєстрації нотаріальних дій
виконкому Тухольківської сільської
ради, а тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до Тухольківської сільської ради
Сколівського району, третя особа
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н. М. Янів