Справа № 2-1216/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в
складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - Т.В. Лісової,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ
майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про поділ спільного майна
подружжя, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з
вказаним позовом та збільшивши позовні
вимоги просила розділити майно
подружжя виділивши у власність
позивача: - 1/3 частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 82,4
кв.м; - 2/3 частини двокімнатної квартири
АДРЕСА_2, загальною площею 92,7 кв.м; - 2/3
частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3,
загальною площею 59,3 кв.м; - залишити у
власності позивача автомобіль «Hyundai
Getz», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.
Відповідачу ОСОБА_2 у власність
виділити: 1/3 частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 82,4
кв.м; - 1/3 частини двокімнатної квартири
АДРЕСА_2, загальною площею 92,7 кв.м; - 1/3
частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3,
загальною площею 59,3 кв.м; - залишити у
власності ОСОБА_2 автомобіль «Hyundai Sonata»,
2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

В обґрунтування позову позивач
зазначила, що за час спільного
проживання у зареєстрованому шлюбі
вони спільно набули: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3 та
транспортні засоби: «Hyundai Getz», 2007 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та «Hyundai Sonata», 2006
року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Після розірвання шлюбу з
позивачем проживає та знаходиться на
її утриманні спільна з відповідачем
неповнолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1.
відповідач не надає можливості
користуватися придбаним в шлюбі
нерухомим майном, здаючи його в оренду.
Позивач змушена винаймати житло.

Крім того, відповідач має
заборгованість по сплаті аліментів,
яка станом на 01.04.2013 становить 6156,52 грн
та додатково посилаючись на ч.3 ст.70 СК
України просила поділити вищевказане
майно.

Під час розгляду справи ОСОБА_2
звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя та просив суд
поділити спільне сумісне майно, а саме
автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1 припинивши право спільної
сумісної власності на зазначений
автомобіль та визнати за позивачем та
відповідачем право власності на 1/2
частину даного автомобіля за кожним.

В обґрунтування зустрічної
позовної заяви зазначив, що в період
перебування сторін у шлюбі ОСОБА_1 за
рахунок власних коштів ОСОБА_2
(запозичених у ОСОБА_4 та ОСОБА_5) за
допомогою кредитування придбала для
себе автомобіль. При цьому позивач
відносить вказане майно до спільного
майна подружжя та

оскільки сторони не домовилися про
порядок поділу спільного майна, а
автомобіль є неподільною річчю, тому
вважає за можливе в судовому порядку
визнати за кожним із сторін ідеальні
частки в цьому майні, припинити право
спільної сумісної власності на цей
автомобіль та залишити його у спільній
частковій власності.

Ухвалою суду первісний позов
об'єднаний із зустрічною позовною
заявою в одне провадження.

Під час розгляду справи позивач
та представник позивача за первісним
позовом в судовому засіданні
підтримали збільшені позовні вимоги та
просили їх задовольнити в повному
обсязі. Проти задоволення зустрічного
позову заперечували та просили
відмовити у його задоволенні в повному
обсязі.

Відповідач за первісним позовом
та його представник, під час розгляду
справи в судовому засіданні,
підтримавши позовні вимоги за
зустрічним позовом, просили відмовити
у задоволенні первісного позову.

Треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3
під час розгляду справи були допитані в
якості свідків, інші треті особи в
судові засідання не з'являлися, про час
та місце розгляду справи повідомлялися
належним чином про причини неявки суду
не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
зібрані у справі докази, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні
приходить до висновку про відмову в
задоволенні первісного позову та про
задоволення зустрічної позовної заяви.

Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України,
провадження в цивільних справах
здійснюється відповідно до законів,
чинних на час виникнення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Кожна особа має право
в порядку, встановленому цим кодексом,
звернутися до суду за захистом
порушених або оспорюваних прав, свобод
та інтересів. Здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Судом встановлено, що 23.11.1995
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що
зареєстрований Лівобережним відділом
реєстрації шлюбів Києва з філією
Державного центру розвитку сім'ї за
актовим записом №2178, після реєстрації
шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_1, що
підтверджується ксерокопією свідоцтва
про укладання шлюбу (а.с.119 т.1).

В шлюбі у сторін народився син -
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що не
заперечувалося сторонами.

04.02.2010 шлюб між сторонами було
розірвано, що підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_4, виданого Відділом реєстрації
актів цивільного стану Солом'янського
РУЮ у м. Києві (а.с.120 т.1).

До спірного майна, що придбане за
час спільного проживання у шлюбі
сторони відносять наступне майно:
двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 82,4 кв.м; двокімнатна
квартира АДРЕСА_2, загальною площею 92,7
кв.м; двокімнатна квартира АДРЕСА_3,
загальною площею 59,3 кв.м; автомобіль
«Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1;
автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_2.

Придбання майна за час шлюбу між
сторонами підтверджується наступним.
Так, 21.11.2006 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
за реєстровим №2876, ОСОБА_2, який діяв
від свого імені та від імені
малолітнього сина ОСОБА_9, ОСОБА_1, яка
діяла від імені малолітнього сина
ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 у
таких частинах: ОСОБА_2 2/3 частини
квартири, ОСОБА_9 1/3 частину квартири
(а.с.6 т.1).

26.12.2006 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_11,
за реєстровим №23827, ОСОБА_2 придбав
квартиру АДРЕСА_2 (а.с.8 т.1).

Крім того, ОСОБА_2 придбав
квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно серії САВ №369068 від
08.06.2007.

До того ж, за час спільного
проживання сторін у шлюбі також були
придбані транспортні засоби:
автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_2, що підтверджується актом
прийому передачі транспортного засобу
№СС-0000711 від 27.09.2006, полісом №ВА/3823983
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, рахунком-фактурою №СС-0000954 від
18.09.2006 та ін. (а.с.113-117 т.1) та автомобіль
«Hyundai Getz», 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1,
що підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу від
07.09.2007 (а.с.107 т.1).

27.06.2012 Солом'янським районним
судом ухвалено рішення в справі за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про поділ майна, яким позов
задоволено та розділено майно
подружжя. Визнано за ОСОБА_1: право
власності на 1/3 частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 82,4
кв.м; право власності на 1/2 частину
двокімнатної квартири АДРЕСА_2,
загальною площею 92,7 кв.м; право
власності на 1/2 частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_3, загальною площею 59,3
кв.м; право власності на автомобіль
«Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.
Визнано за ОСОБА_2: право власності на 1/3
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 82,4 кв.м; право
власності на 1/2 частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_2, загальною площею 92,7
кв.м; право власності на 1/2 частину
двокімнатної квартири АДРЕСА_3,
загальною площею 59,3 кв.м; право
власності на автомобіль «Hyundai Sonata», 2006
року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.124-126 т.1).

Не погодившись з вищевказаним
рішенням суду ОСОБА_2 оскаржив його в
апеляційному порядку та ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 22.01.2013
апеляційну скаргу відхилено, а рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 27.06.2012 залишено без змін (а.с.101-103 т.2).

Однак під час перегляду справи в
касаційному порядку, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29.05.2013 рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 27.06.2012 та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від
22.01.2013 скасовано та справу передано на
новий розгляд до суду першої інстанції
(а.с.119-121 т.2).

При цьому слід зазначити, що
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.10.2012 (а.с.93,94 т.2)
залишено без змін рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29.03.2012 (а.с.194-198 т.1) та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2012
(а.с.101-106 т.1) по цивільній справі за
позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення боргу та визнання права
власності, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення боргу, ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання права власності,
ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
боргу та визнання права власності на
майно, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення боргу, та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 про визнання договорів
позики недійсними.

Зазначеним рішенням відмовлено в
задоволенні первісних позовних вимог
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про стягнення боргів та визнання права
власності до ОСОБА_1 - повністю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
суму боргу в розмірі 799000,00 грн. У решті
позовних вимог та вимогах до ОСОБА_1 -
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_7 суму боргу в розмірі
359550,00 грн. У позовних вимогах до ОСОБА_1
- відмовлено. У задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
права власності - відмовлено. Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму боргу в
розмірі 878900 грн. У решті позовних вимог
та вимогах до ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6
суму боргу в розмірі 167790,00 грн.
Задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договорів позики недійсними.
Визнано недійсним договір позики
укладений 29.08.2005 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на
суму 21 000 доларів США. Визнано недійсним
договір позики укладений 15.05.2008 між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на суму 110 000 доларів
США. Визнано недійсним договір позики
укладений 18.09.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на
суму 45 000доларів США . Визнано недійсним
договір позики укладений 08.12.2007 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 100 000 доларів
США. Визнано недійсною угоду від 15.03.2007
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, щодо передачі
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частини
квартири АДРЕСА_3.

Враховуючи вимоги ч.3 ст.61 ЦПК
України обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не підлягають
доказуванню при розгляді інших справ.

Виходячи з обставин встановлених
вищевказаним рішенням та свідчень, що
надали в судовому засіданні свідки:
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_12, які
оглянувши розписки та договора займа
(а.с.156-161 т.2) засвідчили, що кошти
позичалися саме за цими документами.
При цьому одноголосно стверджували, що
вони надавали позички саме ОСОБА_2, як
знайомому на погашення кредитів,
купівлю квартир в м. Києві та Феодосії,
на автомобіль «Hyundai Sonata», суд приходить
до висновку про те, що спірне майно
придбано під час проживання сторін
однією сім'єю у шлюбі, однак кошти за
які придбавалось вказане майно не
можна віднести до спільних коштів
подружжя.

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_2 укладено ряд договорів
позики, за якими останній отримав
грошові кошти та виходячи з його
тверджень саме за них придбане спірне
майно, тобто за особисті кошти, шляхом
використання коштів наданих саме йому
за вказаними договорами позики.

Підставою набуття подружжям
права спільної сумісної власності є
лише одна обставина: набуття
(придбання, виготовлення, спорудження)
майна за час шлюбу, крім випадків,
встановлених законом або договором.

Спільне майно подружжя виникає з
моменту, коли в одного з них виникло
право на це майно, за певної умови, а
саме, що воно виникло у період шлюбу в
результаті праці одного чи обох з
подружжя, якщо дружина і чоловік
проживали однією сім'єю. Тобто, тільки в
результаті праці дружини або чоловіка,
які ведуть спільне господарство.

Стаття 57 СК України,
встановлює виключний перелік підстав
набуття майна, що є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка:

1) майно, набуте нею, ним до
шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за
час шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України"Про
приватизацію державного житлового
фонду";

5) земельна ділянка, набута
нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Як визначено ст.60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Згідно п.22 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст.372 ЦК України, це
що стосується поділу спільного майна
подружжя.

Слід зазначити, що в даному
випадку повинна бути наявною спільна
праця дружини та чоловіка для
виникнення права спільної сумісної
власності та спільного майна подружжя,
при цьому необхідно співставити п.3
ст.57 СК України. У зазначених випадках
майно, набуте подружжям за час шлюбу, як
вже зазначалося, належить не дружині й
чоловіку на праві спільної сумісної
власності, а кожному з них на праві
роздільної приватної власності. Це
пояснюється тим, що у цих випадках
майно набувається не в результаті
спільної праці подружжя. Так рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29.03.2012 яке набрало законної сили
встановлено, що ОСОБА_2 не укладав
договори позики в інтересах сім'ї,
тобто не можна рахувати, що отримані
кошти від договорів позики набули
статусу спільного майна подружжя,
оскільки ОСОБА_1, як дружина не надавала
згоди на їх укладання про їх існування
не знала, зобов'язання по даним
договорам позики не створюють для
останньої обов'язку щодо їх виконання.

До роздільного належить майно,
набуте кожним із подружжя за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК). Хоча подружжя
має спільні майнові інтереси і разом
укладає різноманітні правочини, кожен
із них може виступати також
самостійним учасником цивільних
правовідносин. У наслідок цього жінка
та чоловік за час шлюбу можуть отримати
у власність майно куплене за кошти, які
належать одному з подружжя особисто. В
цьому випадку майно є роздільним і
належить кожному з подружжя окремо.

Сімейний кодекс закріплює
важливе правило, відповідно до якого
майно, набуте кожним із подружжя за час
шлюбу, але за кошти, які належали їм
особисто, є роздільним майном (п.3 ч.1
ст.57 СК). Таким чином, якщо один із
подружжя під час шлюбу набуває певне
майно за рахунок особистих коштів, то
таке майно не може визнаватися
спільним майном подружжя. В цьому
випадку об'єкт роздільної власності
подружжя лише змінює свою форму, тому
що кошти, за рахунок яких майно було
набуто, і сама річ мають однаковий
правовий режим - режим роздільності.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК доходи
кожного з подружжя є об'єктом права
спільної сумісної власності дружини і
чоловіка з моменту їх внесення до
сімейного бюджету.

При цьому, необхідно зазначити, що
беззаперечною та обов'язковою є
наявність доказової бази щодо
визначення правого режиму права
власності у сім'ї, яку позивач за
первісним позовом не надав суду. ОСОБА_1
стверджує, що ОСОБА_2 в період шлюбу
гарно заробляв та здавав нерухоме
майно в оренду з чого мав дохід
достатній для купівлі спірного майна,
яке на думку позивача за первісним
позовом набуло статусу спільного майна
подружжя. Водночас ні первісна позовна
заява, ні матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів щодо
природи витрачених на спірне майно
коштів (саме як спільного сумісного
майна подружжя, тобто коштів, які
вносилися а потім витрачалися із
сімейного бюджету), з урахуванням
позиції та доказів наданих
відповідачем за первісним позовом, суд
не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Жодного документального
підтвердження на обґрунтування своїх
вимог на підтвердження позиції щодо
надання спірному майну статусу
спільного майна подружжя ОСОБА_1 та її
представником, суду надано не було, а
тому суд вважає, що зазначені
обґрунтування позову не знайшли свого
відображення у доказах досліджених
судом, тому суд вважає їх
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, у зв'язку з їх
недоведеністю.

Слід також звернути увагу на
заперечення відповідача за первісним
позовом, в частини відсутності коштів у
сім'ї ОСОБА_1 в такій кількості, яка б
давала можливість придбання всього
спірного майна разом, що
підтверджується доказами про
отримання доходів даної сім'ї на час
придбання спірного майна, які
становлять незначну частину від суми,
яка була витрачена на придбання
спірного майна.

Отже, зважаючи на тлумачення
Конституційним судом України положень
ч.1 ст.61 СК України, правовий режим
власність у сім'ї існує у двох правових
режимах: спільна сумісна власність
подружжя та особиста приватна
власність кожного з подружжя.

Згідно ст.ст.57, 58 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст.179 ЦПК України,
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, якими позивач
обґрунтовує заявлені вимоги, а
відповідач - заперечення проти позову і
які підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Право особистої власності
подружжя є різновидом права приватної
власності фізичних осіб. Якщо ж предмет
становить роздільне майно подружжя, то
відносини сторін регулюються нормами
цивільного права. Наявність права
особистої власності також підлягає
доведенню, а саме, що майно було
придбано в шлюбі, але за особисті кошти
одного з подружжя. Також може бути
доведено, що майно набуте подружжям за
час шлюбу, належить не дружині та
чоловіку на праві спільної сумісної
власності, а кожному з них на праві
роздільної приватної власності в
порядку ст.57 СК України.

Виходячи з правового регулювання
у сфері правового режиму спільного
сумісного майна подружжя, з'ясовуючи
підстави набуття спільної сумісної
власності подружжя, аналізуючи природу
об'єктів виникнення права спільної чи
роздільної власності, визначаючи, в
контексті поділу спільного майна
подружжя, права на спільну і особисту
власність подружжя, доказову базу щодо
наявності права спільної сумісної
власності подружжя, суд приходить до
висновку, що позивачем за первісним
позовом беззаперечно не доведено
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя на спірне майно.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Щодо вимог зустрічної
позовної заяви слід зазначити.

Суд вважає необґрунтованим
твердження позивача за первісним
позовом щодо можливості застосування
строку позовної давності стосовно
заявлених позовних вимог за зустрічною
позовною заявою.

Частина 3 ст.70 СК України, не може
підлягати до застосування у даних
спірних правовідносинах оскільки за
твердженням ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2
відбулося погашення заборгованості,
однак на думку позивача, це відбулося
тільки з підстав наявності даного
позову.

Хоча ОСОБА_2 і зазначає в
зустрічному позові про наявність
боргових зобов'язань перед третіми
особами стосовно придбання автомобіля
«Hyundai Getz», при цьому одночасно
відносить його до спільного майна
подружжя. Більш того, ОСОБА_2 не надано
суду доказів, щодо придбання
зазначеного авто саме автомобіля «Hyundai
Getz» за власні, особисті кошти. Тому суд
відносить вказаний транспортний засіб
до спільного майна подружжя, що
підлягає поділу.

У разі коли неподільні речі не
можуть бути реально поділені між
сторонами відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
Цивільного-процесуального кодексу
України.

На основі з'ясованих обставин,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про можливість
задоволення зустрічної позовної заяви.

Судові витрати по справі суд
вирішує в порядку ст.88 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного та
керуючись ст.ст.2-4, 10, 16, 57-60, 88, 208-210,212-215,
294-296 ЦПК України, ст.372 ЦК України,
ст.ст.57, 60, 61, 69-72 СК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити.

Припинити право спільної сумісної
власності подружжя та поділити спільне
сумісне майно, а саме автомобіль
«Хюндай Гетц», 2007 року випуску, номер
кузова, НОМЕР_5, державний номерний знак
НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину даного
автомобіля за кожним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
частину суми сплаченого судового збору
у розмірі 439 (чотириста тридцять
дев'ять) грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Солом'янський районний суд м. Києва
шляхом подачі апеляційної скарги
особою, яка його оскаржує протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які не були присутні у
судовому засіданні - протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя -

Г.О. Козленко