У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_3 на рішення Радивилівського
районного суду Рівненської області від
4 червня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи без
самостійних вимог Радивилівського
районного сектору управління
Державної міграційної служби України в
Рівненській області про розірвання
договору найму житлового приміщення,
виселення мешканців та зняття з
реєстраційного обліку.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, що з'явились у
судове засідання, перевіривши рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Радивилівського районного
суду Рівненської області від 4 червня
2014 року у позові відмовлено за
недоведеністю. Роз'яснено ОСОБА_3, що
при зверненні із даним позов необхідно
доводити обставини, які визначені в ч.2
ст.825 ЦК України та ч.ч.2,3 ст.168 ЖК
України. Зобов'язано відповідачів
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не
руйнувати і не псувати житловий
будинок за місцем їх реєстрації і
проживання, який належить ОСОБА_3,
роз'яснити право їх проживання на
правах найму з усіма обов'язками
наймача.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанції позивач подала апеляційну
скаргу, в якій вказує на незаконність
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на те, що судом прийнято
незаконне рішення, оскільки винесене з
грубим порушенням норм матеріального
та процесуального права. Доводить, що є
власницею житлового будинку, в якому
зареєстровані та проживають
відповідачі, не має бажання на подальше
їх проживання тому направила письмове
попередження про намір розірвання
договору. Не заперечує, що відповідач
ОСОБА_4 була невісткою, а тому давала
згоду на її прописку та проживання під
час перебування у шлюбі із сином
ОСОБА_9, який помер у 2001 році. Згоду на
прописку та проживання інших
відповідачів не давала, а тому рахує, що
вони підлягають виселенню, як такі, що
проживають без правових підстав.
Покликається на те, що в резолютивній
частині рішення суд вдався до
роз'яснення рішення позивачці та
попередження відповідачів про
упередження дій щодо псування та
руйнування житлового будинку, а отже
вийшов за межі позовних вимог, що є
самостійною підставою для скасування
рішення суду. За викладених обставин
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка є власницею житлового
будинку в АДРЕСА_1 на підставі
нотаріального посвідченого договору
дарування від 3 серпня 1973 року на ?
частину житлового будинку та свідоцтва
про право власності на ? частину
житлового будинку.

Позивачка не тільки не спростовує, а
навіть підтверджує ту обставину, що
відповідачка ОСОБА_4 поселилась в
житловий будинок та прописалась разом
із своїми дітьми під час перебування у
шлюбі з її сином ОСОБА_9 з 31 січня 1990
року по день смерті.

Відмовляючи у позовних вимогах за
недоведеністю у виселенні
відповідачів із житлового будинку з
підстав несплати за найом житла та його
руйнування, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
відповідачі, не укладали письмовий
договір про найом житла, з мовчазної
згоди позивачки, тривалий час
проживали у житловому будинку, при
цьому при вселенні не обумовлювались
умови сплати за проживання.

Колегія суддів погоджується із
таким висновком суду, вважає, що він є
обґрунтованим ще й тому, що позивачка
не надала належних та допустимих
доказів того, що відповідачі своїми
діями руйнували та псували житло,
обмежують для неї доступ у житловий
будинок та висловлюють в її адресу
погрози.

У відповідності до приписів до
ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести свої вимоги на
підставі доказів про наявність
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

У відповідності до ст.810 ЦК
України за договором найму житла
власник передає другій стороні житло
для проживання за плату на певний
строк, який обумовлюється у письмовому
договорі (ст.811 ЦК України), при цьому, за
вимогами ст.815 ЦК України, наймач
зобов'язаний використовувати житло
лише для проживання, забезпечуючи його
збереження та підтримувати в належному
стані.

За приписами ст.825 ЦК України
договір найму житла може бути
розірваний на вимогу наймодавця за
рішенням суду, але при цьому необхідні
таки умови, як невнесенням наймачем
плати за користування протягом шести
місяців та вчинення дій, що свідчать
про руйнування та псування житла
наймачем або іншими особами, за дії
яких він відповідає.

Доводами апеляційної скарги ці
обставини не доведені, відсутні
посилання щодо укладення домовленості
між відповідачами та позивачкою про
терміни проживання, визначення плати
за користування житлом, хоча ОСОБА_4
зареєстрована в будинку з 2002 року, ще
під час перебування у шлюбі із сином
позивачки, а відповідачі ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, діти відповідачки ОСОБА_4,
зареєстровані, відповідно, з 2004 року та
2007 року, відповідач ОСОБА_7, чоловік
ОСОБА_4, зареєстрований в 2010 році.

Питання про укладення з відповідачами
договору найму на житло позивачка не
ставила.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка має інше житло де постійно
проживає.

Доводами апеляційної скарги не
доведено, що відповідачі вчиняють дії,
що приводять до руйнування на псування
житла та неможливості його
використання за своїм призначенням, а
отже виникає необхідність про
звільнення займаного житла
відповідачами шляхом їх виселення.

Посилання в апеляційній скарзі на
роз'яснення судом прийнятого рішення
та роз'яснення відповідачам щодо
обов'язку належного утримання будинку
не протиричить ч.4 ст.825 ЦК України, щодо
використання та утримання наймачами
житла в належному стані, що є
попередженням у можливості вчинення
протиправних дій, а тому не може
слугувати підставою для скасування
рішення суду.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
без порушень норм матеріального і
процесуального права, судом з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, в повній мірі, апеляційна
скарга не містить посилань на закон, з
порушенням якого ухвалено рішення, та
не спростовує правильності висновків
суду, а тому відсутні підстави для його
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радивилівського районного
суду Рівненської області від 4 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
Н.М. Ковальчук

З.М. Максимчук