Справа №482/1298/14-ц 07.10.2014 07.10.2014 07.10.2014
Провадження № 22-ц/784/2709/14
інстанції: Гажа О.П.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 жовтня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М..,

суддів:
Лівінського І.В., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4

на рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 26
серпня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_5, приватний нотаріус
Новоодеського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_6, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

в с т а н о в и л а :

18 травня 2013 р. ОСОБА_4 звернулась до суду
із позовом до ОСОБА_3, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору - ОСОБА_5, приватний
нотаріус Новоодеського нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_6,
про визнання договору купівлі-продажу
житлового будинку недійсним і визнання
договору купівлі-продажу договором
довічного утримання.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка вказувала, що їй на праві
власності належав житловий будинок по
АДРЕСА_1. 21 грудня 2009 р. між нею та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
вказаного будинку.

Позивачка зазначала, що цей правочин
було вчинено під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
оскільки вона є людиною похилого віку,
потребує постійного догляду, а тому
вимушена була здійснити відчуження
свого будинку з метою отримання
догляду за нею.

Посилаючись на вказані обставини та
положення ст. ст. 233, 235 ЦК України,
позивачка просила суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу від
21 грудня 2009 р. та встановити, що
вказаний договір є договором довічного
утримання.

В подальшому ОСОБА_4
уточнила позовні вимоги, а саме -
підстави позову, і, посилаючись на те,
що її волевиявлення було направлено на
укладення договору довічного
утримання, просила суд визнати договір
купівлі-продажу від 21 грудня 2009 р.
недійсним внаслідок його удаваності та
встановити, що укладений між сторонами
договір про передачу права власності
на будинок є договором довічного
утримання (догляду), за яким ОСОБА_3
зобов'язується доглядати її та її
колишнього чоловіка ОСОБА_8 до смерті
та надати їм можливість проживати у
будинку.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Новоодеського
районного суду Миколаївської області
від 26 серпня 2014 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
вказує на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, судом
порушено норми матеріального та
процесуального права і просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення представника позивачки,
відповідача, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що житловий будинок
по АДРЕСА_1 був зареєстрований на праві
власності за позивачкою ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу від
28 листопада 1991 р.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 21 грудня 2009 р. ОСОБА_4 (продавець)
передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у
власність житловий будинок по АДРЕСА_1.

22 грудня 2012 р. ОСОБА_3 продав житловий
будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, яка є дочкою
його співмешканки.

Відмовляючи в позові, суд вважав, що
позивачкою не надано належних доказів
на підтвердження удаваності
оспрюваного правочину.

Між тим, з таким висновком погодитися
не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним
місцем проживання ОСОБА_4, після
укладення зазначеного договору
позивачка продовжила проживати та
зареєстрована за вказаною адресою.
Крім того позивачка є людиною похилого
віку, має незадовільний стан здоров'я,
потребує постійного стороннього
догляду для побутового обслуговування
(а.с. 22, 25, 26).

Згідно зі статтею 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як зазначено у правовій позиції,
висловленій Верховним Судом України у
постанові від 14 листопада 2012 р. у справі
№ 6-133цс12, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для
застосування, оскільки відповідно до ч.
1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягає встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору та з'ясування
питання про те, чи не укладена ця угода
з метою приховати іншу угоду та яку
саме.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4
вказувала, що у неї з відповідачем була
домовленість, відповідно до якої
останній погодився піклуватися про неї
за умови укладення нотаріального
договору про відчуження майна
(житлового будинку) на його користь, що
між сторонами фактично склалися
відносини, які відповідають умовам
договору довічного утримання, а не
договору купівлі-продажу (стаття 235 ЦК
України), оскільки вона продовжила
проживати у житловому будинку, а грошей
за нього не отримувала.

Відповідач ОСОБА_3 визнав, що у 2009 р. між
позивачкою та ним була досягнута
домовленість щодо відчуження
останньою на його користь будинку за
умови надання довічного утримання і
при укладанні договору купівлі-продажу
він гроші позивачці не передавав,
виконував з 2009 р. та продовжує
виконувати обов'язки по догляду за
позивачкою.

Крім того, судом долучені до матеріалів
справи розписка (а.с. 127), згідно якої
ОСОБА_3 10 вересня 2009 р. взяв у ОСОБА_4 3000
грн. для підготовки документів на
житловий будинок по АДРЕСА_1, який буде
в наступному передано ОСОБА_3 по
договору, за яким він буде доглядати до
смерті ОСОБА_4, та угода про догляд від 10
вересня 2009 р., за якою ОСОБА_4
зобов'язується передати вказаний
житловий будинок у власність
відповідачу, який, в свою чергу,
зобов'язується доглядати до смерті
ОСОБА_4, та ОСОБА_8, поховати їх, а до
обов'язку по догляду входить:
відвідування позивачки не менше двох
разів на тиждень, купувати продукти,
забезпечити медичну допомогу,
побутовий нагляд, прибирання
приміщень, присадибної ділянки,
відвідування державних установ,
вартість послуг дорівнює 500 грн. на
місяць.

Суд в порушення вимог ст. 212 ЦПК України
не дав оцінку вказаним поясненням
сторін, визнанню відповідачем
наведених обставин та таким письмовим
доказам, тоді як з їх змісту випливають
дійсні правовідносини, які склалися
між сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Як вбачається з матеріалів справи, в
силу похилого віку і за станом здоров'я,
укладаючи з ОСОБА_3 договір, позивачка
мала на меті відчуження на користь
відповідача будинку, який є єдиним
житлом як її так її колишнього чоловіка
ОСОБА_8, лише за умови довічного
утримання.

Договір, що встановлює обов'язок
набувача вчинити на користь
відчужувача дії щодо утримання та
догляду останнього, не є договором
купівлі-продажу, правовою метою якого є
передача власником свого майна у
власність іншої особи за отримання
обумовленої (визначеної) грошової суми.

Такий договір відповідає правовій
природі договору довічного утримання
(ст. 744 ЦК України).

Однак суд залишив поза увагою
відсутність волевиявлення ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 під час укладення ними договору
на продаж відповідачу будинку, який є
єдиним житлом позивачки. Остання як
особа похилого віку, яка за станом
здоров'я потребує стороннього догляду
та матеріальної допомоги,
погоджувалася на передачу нерухомого
майна у власність ОСОБА_3 лише за умови
довічного утримання й, укладаючи
спірний договір, сторони досягли згоди
саме щодо таких умов.

Враховуючи, що при укладенні удаваного
правочину волевиявлення учасників
правочину (як зовнішній прояв волі) не
відповідало їх внутрішній волі, суд
безпідставно не взяв до уваги юридичні
факти, з якими закон пов'язує певні
правові наслідки, а саме: укладення
сторонами 10 вересня 2009 р. угоди про
догляд та надання позивачкою
відповідачеві коштів з метою
підготовки укладання договору
довічного утримання; визнання ОСОБА_3
того факту, що як позивачка так і він
мали намір укласти саме договір
довічного утримання, й факту того, що
гроші при укладання договору
купівлі-продажу ОСОБА_4 не
передавались, в той час як відповідно
до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі вважаються
встановленими й не підлягають
доказуванню.

Оскільки на відміну від договору
купівлі-продажу, договір довічного
утримання передбачає не отримання
відчужувачем грошової суми, а
передбачає надання довічного
утримання (догляду), вищенаведені факти
не давали суду підстав для висновку про
укладення сторонами договору
купівлі-продажу.

Таким чином, суд дав неправильну
юридичну оцінку фактичним обставинам
справи та неправильно застосував до
спірних правовідносин ст. 235 ЦК України,
внаслідок чого помилково дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову, оскільки
позивачкою доведено укладання між нею
та ОСОБА_3 саме договору довічного
утримання.

За такого рішення суду в силу п.п.
3, 4 ст. 309 ЦПК України необхідно
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Як роз'яснено в п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 6
листопада 2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», встановивши
під час розгляду справи, що правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин, суд на підставі статті 235 ЦК
має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Виходячи з положень ст. 235 ЦПК
України, наведених роз'яснень,
необхідно визнати удаваність
укладеного сторонами договору
купівлі-продажу та що між сторонами
було укладено договір довічного
утримання, який не суперечить закону і
стосовно якого сторони дійшли згоди
щодо усіх істотних умов, в тому числі
відносно порядку та обсягу утримання, а
саме: ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у
власність належний їй на праві
власності житловий будинок по АДРЕСА_1,
а ОСОБА_3 зобов'язується надати в
безоплатне довічне користування
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зазначений житловий
будинок, довічно забезпечити догляд
відчужувача: відвідувати не менше двох
разів на тиждень, придбавати продукти
харчування, обробляти присадибну
ділянку, забезпечити медичний та
побутовий догляд, відвідування
державних установ та провести її
поховання. Вартість такого
забезпечення визначена сторонами у
розмірі 500 (п'ятсот) грн. щомісячно.

З урахуванням задоволення
позовних вимог та положень ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивачки необхідно стягнути 114 грн. 70
коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26 серпня 2014
року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору - ОСОБА_5, приватний
нотаріус Новоодеського нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_6,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним задовольнити.

Визнати удаваним укладений 21 грудня 2009
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу житлового будинку по
АДРЕСА_1, який посвідчений приватним
нотаріусом Новоодеського
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за № 3572.

Визнати, що укладений 21 грудня 2009 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір
відчуження житлового будинку по
АДРЕСА_1 є договором довічного
утримання, за яким ОСОБА_4 передала
ОСОБА_3 у власність належний їй на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 28 листопада 1991 р. за
Р. № 1820 житловий будинок по АДРЕСА_1
вартістю 27509 грн., а ОСОБА_3
зобов'язується надати в безоплатне
довічне користування ОСОБА_4 та ОСОБА_8
зазначений житловий будинок, довічно
забезпечити догляд відчужувача:
відвідувати не менше двох разів на
тиждень, придбавати продукти
харчування, обробляти присадибну
ділянку, забезпечити медичний та
побутовий догляд, відвідування
державних установ та провести її
поховання. Вартість такого
забезпечення визначена сторонами у
розмірі 500 (п'ятсот) грн. щомісячно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 114
(сто чотирнадцять) грн. 70 коп. судового
збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: