АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2744/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2418/14
Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В.
Доповідач Винниченко Ю. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Винниченка Ю.М.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Корнієнка В.І.,

при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі
предстваника по довіреності ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду
м. Полтави від 18 червня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про поділ домоволодіння та визначення
порядку користування земельною
ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А :

08 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
домоволодіння та визначення порядку
користування земельною ділянкою.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є
власником 13/54 частини домоволодіння, що
розташоване по АДРЕСА_1. Іншим
співвласником 41/54 частини є ОСОБА_3
Також вказує, що проживають в окремих
індивідуальних приміщеннях, які
знаходяться в даному будинку та мають
індивідуальний вихід. Земельна
ділянка площею 2 179 кв.м., яка перебуває у
них в користуванні не приватизована.
Порядок користування вказаним
житловим будинком та земельною
ділянкою самостійно визначити не
можуть.

Просила суд поділити садибу в АДРЕСА_1,
виділивши їй в окремий об'єкт
нерухомого майна та визнати право
власності як на одиницю з подальшою
можливістю присвоїти окрему адресу
на належну їй частину домоволодіння, а
саме квартиру № 2, що складається з
кухні 2-1, площею 12, 3 кв.м., сіни 2-2, площею
4,9 кв.м., кімнати 2-3, площею 11,1 кв.м.,
санвузла 2-4, площею 2,5 кв м., коридору 2-5,
площею 4,9 кв.м., кімнати 2-6, площею 9,9
кв.м., кімнати 2-7, площею 14,5 кв.м., всього
60,1 кв.м., сарай літ «Г» та встановити
порядок користування земельною
ділянкою, виділивши їй в індивідуальне
користування земельну ділянку, площею
499, 61 кв.м., відповідно до висновку
експертно будівельно-технічного
дослідження №42 від 01.04.2014 року.

Виділити ОСОБА_3, як окремий об'єкт
нерухомого майна, що становить одиницю
та складається з частини житлового
будинку, а саме квартири № 1 та № 3, що
складається з кімнати 1-3, площею 16,60
кв.м., кімнати 1-4, площею 9 кв.м.,
передпокій 1-2, площею 8,7 кв.м., коридор
ІІ, площею 3.30 кв.м., кухня 1-7, площею 11,40
кв.м., кімнати 3-1, площею 15,80 кв.м., сіни І,
площею 13 кв.м. та інших споруд: гараж
літ. «И», вбиральня літ. «Н», літній душ
«М», погріб «г» та огорожа та
встановити порядок користування
земельною ділянкою, виділивши йому в
індивідуальне користування земельну
ділянку, площею 1652 кв.м., відповідно до
висновку експертно
будівельно-технічного дослідження №42
від 01.04.2014 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 18 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про поділ домоволодіння та визначення
порядку користування земельною
ділянкою - відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції
не погодився представник ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 18 червня 2014 року - скасувати,
ухвалити нове рішення,
якимзадовольнити вимоги ОСОБА_1 в
повному обсязі.

Посилається на те, що при ухваленні
рішення судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи
та вірно встановлено судом першої
інстанції, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_1
отримала свідоцтво про право на
спадщину, а саме 13/54 часток житлового
будинку з частиною господарських
споруд, розташованих на
неприватизованиій земельній ділянці,
що знаходиться в АДРЕСА_1.
З Витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
03.09.2013 року слідує, що цього ж дня за нею
відбулася державна реєстрація цього
об»єкта нерухомого майна, форма
власності - приватна, вид спільної
власності- спільна часткова ( а.с. 31).

Власником 41/54 частини вказаного
будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Згідно з висновком № 42 експертного
будівельно-технічного дослідження
домоволодіння по АДРЕСА_1, виконаного
01.04.2014 року судовим експертом ОСОБА_5, у
фактичному користуванні ОСОБА_1
перебуває наступне нерухоме майно:
квартира № 2, що складається з кухні 2-1,
площею 12, 3 кв.м., сіни 2-2, площею 4,9 кв.м.,
кімнати 2-3, площею 11,1 кв.м., санвузла 2-4,
площею 2,5 кв м., коридору 2-5, площею 4,9
кв.м., кімнати 2-6, площею 9,9 кв.м., кімнати
2-7, площею 14,5 кв.м., всього 60,1 кв.м. та
сарай літ «Г» ОСОБА_3 користується
всіма іншими приміщеннями будинку
загальною площею 83 кв.м.

Таким чином, частки цього нерухомого
майна, якої фактично користується
ОСОБА_1 не відповідають часткам, що
належать їм на праві власності згідно
правовстановлюючих документів.

Відповідно до положень статті 356 ЦК
України власність двох чи більше осіб
із зазначенням частки кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Згідно із частинами першою, третьою
статті 358 ЦК України право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою; кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України
передбачено право співвласника на
виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі
спільного майна - це перехід частини
цього майна у власність учасника
спільної власності пропорційно його
частки в праві спільної власності й
припинення для цієї особи права на
частку у спільному майні.

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна № 55, затвердженої
Наказом Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України 18.06.2007 року.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї
Інструкції поділ об'єкта нерухомого
майна (виділ частки) на окремі
самостійні об'єкти нерухомого майна
здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55
передбачено, що не підлягають поділу
об'єкти нерухомого майна, до складу
яких входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна. Питання щодо
поділу об'єктів нерухомого майна може
розглядатись лише після визнання права
власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами статей 316, 317, частинами першою,
другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей
316, 317 ЦК України право власності - це
право особи володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на свій
розсуд, але у межах, передбачених
законом, здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до частини
другої статті 376 ЦК України не породжує
в неї права власності на таке майно,
відтак виключає це майно із цивільного
обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме
майно не є об'єктом права власності, а
тому не може бути предметом поділу
(виділу) згідно з нормами статей 364, 367
ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК
України самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї
норми самочинним є будівництво об'єкта
нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на
будівництво, проекта або порушення
умов, передбачених у цих документах,
тягне визнання такого будівництва
самочинним відповідно до частини
першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила, не виникає права власності
на нього, як на об'єкт нерухомості
(частина друга статті 376 ЦК України).

При цьому за змістом частини першої
статті 376 ЦК України правила про
самочинне будівництво і його наслідки
поширюються на всі випадки будівництва
(реконструкції) всіх типів будівель,
споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає
підстави для висновку про те, що не
підлягають поділу (виділу) об'єкти
нерухомого майна, до складу яких
входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна.

Згідно висновку експерта
Авдєєвої Н.М. експертного
будівельно-технічного дослідження №42
від 01.04.2014 року нерухоме майно, яке
розташоване по АДРЕСА_1 з технічної
точки зору можливо поділити між
співвласниками даного домоволодіння,
виділивши частину домоволодіння, що
належить ОСОБА_1 в самостійний об'єкт
нерухомого майна. При цьому,
фактичний порядок користування
будинком та господарськими спорудами
не відповідає ідеальним часткам
співвласників, якою часткою реально
користується кожен співвласник, тому
мають відбутися розрахунки між
співвласниками, в якому розмірі та ким
зі співвласників має бути виплачена
компенсація, що є відсутнім у
матеріалах даної справи.

В порушення вимог п.п. 1.2, 2.1, 2.4
Інструкції щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна № 55, з питань
підготовки відповідного висновку до
компетентних органів не зверталася.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку щодо
наявності наведених у рішенні підстав
для відмови у виділенні частки
позивача в окремий об'єкт права
власності.

Статтею 116 ЗК України передбачено,
що громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних
ділянок у власність громадянам
провадиться у разі:

- приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян;

- одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організації;

- одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті. Згідно з ч. 2 зазначеної
статті право власності на земельну
ділянку, набуту у власність із земель
приватної власності без зміни її меж,
цільового призначення, посвідчується:
а) цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою;
б) свідоцтвом про право на спадщину.
Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою.

Сторони не надали доказів того, що вони
зверталися до уповноважених органів
місцевого самоврядування із заявами
про передачу їм земельної ділянки у
власність чи користування.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що висновок
місцевого суду зроблений на підставі
повного, всебічного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів,
доводів та заперечень сторін, яким
судом дана відповідна правова оцінка, а
розгляд справи проведений з
дотриманням принципу змагальності та
диспозитивності.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом було вірно враховані та
застосовані норми матеріального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1,
313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі
предстваника по довіреності ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Ю.М.
Винниченко

Судді: /підпис/ Карпушин Г.Л. /підпис/
Корнієнко В.І.

КОПІЯ

ВІРНО: Суддя апеляційного суду

Полтавської області
_______ Ю.М. Винниченко