Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5605/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

03 жовтня 2014 року Київський районний
суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Лукомській А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення плати за
комунальні послуги, квартирної плати,
виселення без надання іншого жилого
приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 28 серпня 2014 року
звернувся в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про стягнення
плати за комунальні послуги,
квартирної плати, виселення без
надання іншого жилого приміщення.

В поданій до суду позовній заяві
посилався на те, що відповідач ОСОБА_3
в якості колишнього члена сім'ї
проживає в належній позивачу на праві
власності частині будинку АДРЕСА_1.

Вказував, що проживаючи в будинку,
відповідач ОСОБА_3 не бажає укладати з
ним в письмовій формі договір найму
жилого приміщення, сплачувати плату за
користування і плату за комунальні
послуги.

Вважає, що такими діями відповідач
перешкоджає в реалізації права
користування та розпорядження
власністю, тому підлягає виселенню з
будинку.

В поданій до суду позовній заяві просив
суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь
квартирну плату в сумі 16000 грн., 2405,41 грн.
плати за комунальні послуги та судові
витрати. Також просив суд виселити
ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник повністю підтримали
вимоги позовної заяви, посилаючись на
викладені в поданій до суду заяві
обставини. Як підставу вимог про
виселення відповідача з спірного
жилого приміщення зазначали несплату
нею квартирної плати та плати за
комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в
судовому засіданні щодо задоволення
позовних вимог заперечували.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
приймають участь в розгляді справи,
дослідивши зібрані в справі докази,
приходить наступних до висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
відповідно до договору дарування від 13
лютого 2004 року є власником 1/2 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами в АДРЕСА_1.

Право власності позивача на частку в
нерухомому майні зареєстровано в
реєстрі прав власності на нерухоме
майно, за даними правовстановлюючого
документа за позивачем зареєстровано
ідеальну частину, реально частка
ОСОБА_1 в праві власності не виділена.

Також судом встановлено, що рішенням
Київського районного суду м. Полтави
від 31 липня 1987 року в цивільній справі
№2-825/87 задоволено позов ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про реальний розподіл будинку.
За ОСОБА_5 визнано право власності на ?
частину будинку АДРЕСА_1. Реально
ОСОБА_5 виділено кімнати 1-4 площею 10,8 м?,
кімнату 1-5 площею 8,9 м?, веранду 1-2 площею
4,9 м?, веранду 1-3 площею 8 м?, сарай 4-1
площею 13,7 м?, сарай 4-2 площею 6,9 м? з
погребом сарай 4-3 площею 10,8 м?. ОСОБА_6
залишено кімнату 1-6 площею 20,5 м?,
веранду 1-1 площею 10,9 м?, погреб площею 2,2
м?, гараж 2-1 площею 21,6 м?, сарай 3-1 площею
16,5 м?, сарай 3-2 площею16,5 м?, курятник 3-3
площею 7,4 м?.

Станом на час вирішення справи судом
житловий будинок з відповідними
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної часткової
власності.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю.

Тому здійснення права власності на
вказаний об'єкт нерухомого майна по
АДРЕСА_1 можливий виключно за згодою
співвласників.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з
вимогою до відповідача ОСОБА_3 про
стягнення коштів за користування жилим
приміщенням по АДРЕСА_1 та про
виселення її з вказаного житла,
актуальні дані згідно з Єдиним
реєстром прав власності на нерухоме
майно щодо спірного домоволодіння
всупереч норм ст. ст. 10, 11 ЦПК України не
надав та пояснив, що співвласник ОСОБА_5
померла, спадкоємцями право власності
на відповідну частку в нерухомому
майні зареєстровано не було.

Оскільки право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їх згодою, суд приходить до висновку,
що користування жилим будинком по
АДРЕСА_1, визначення порядку оплати
комунальних послуг та квартирної плати
за користування, має вирішуватися
виключно за згодою всіх співвласників,
а не за одноособовою ініціативою
позивача ОСОБА_1

За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень норм
процесуального закону розпорядження
своїм правом на захист є диспозитивною
нормою законодавства, яке полягає у
наданні особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Визначення обсягу вимог, що підлягають
судовому захисту, є диспозитивним
правом позивача. Саме позивач,
звертаючись до суду з відповідними
вимогами, визначає підстави позову.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до
відповідача ОСОБА_3 з вимогами про
виселення, підставами виселення
зазначає несплату нею вартості
отриманих комунальних послуг, а також
відмова сплачувати плату за
користування житлом.

При цьому позивач вважає, що відповідач
ОСОБА_3 проживає в будинку по АДРЕСА_1 в
якості колишнього члена сім'ї
власника.

Статтею 156 ЖК України, на яку
посилається позивач в поданій до суду
позовній заяві, передбачено, що
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін. Плата за комунальні
послуги береться крім квартирної плати
за затвердженими в установленому
порядку тарифами. Строки внесення
квартирної плати і плати за комунальні
послуги визначаються угодою сторін.
Наймач зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Як встановлено судом та не
заперечувалося сторонами по справі,
угода між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо плати
за користування житлом досягнута не
була.

Будь-які підстави вважати, що між
сторонами виникли правовідносини щодо
платного користування жилим
приміщенням в будинку по АДРЕСА_1
відсутні.

Тому суд приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача 16000 грн. як плату за
користування жилим приміщенням, а
вимоги ОСОБА_1 в цій частині є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначає Закон України «Про
житлово-комунальні послуги».

Саме позивач ОСОБА_1, будучи власником
1/2 частини житлового будинку по
АДРЕСА_1, в силу норм Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» є
споживачем послуг з водопостачання,
газопостачання, електропостачання та
вивозу побутового сміття.

Відповідно до ст. 322 ЦК України саме
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін. Плата за комунальні
послуги береться крім квартирної плати
за затвердженими в установленому
порядку тарифами. Строки внесення
квартирної плати і плати за комунальні
послуги визначаються угодою сторін.
Наймач зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Отже, у разі припинення сімейних
стосунків з власником квартири колишні
члени його сім'ї не втрачають право
користування займаним житловим
приміщенням. Однак, якщо власник
квартири не згоден, щоб ці особи
продовжували користуватися жилим
приміщенням безоплатно, то вони
зобов'язані вносити йому плату за
користування жилим приміщенням і за
комунальні послуги у відповідності до
тих же правил, що і наймач.

В той же час судом встановлено, що
сторонами по справі не укладали угод з
приводу користування спірним житловим
приміщення, не дійшли згоди щодо
визначення умов користування
квартирою та розмірі плати за
користування нею.

Вимоги позивача щодо стягнення розміру
плати за комунальні послуги
ґрунтуються виключно на припущеннях
щодо обов'язку відповідача сплатити
половину вартості всіх послуг.

При цьому позивачем не враховано, що
облік використаних послуг проводиться
по будинку в цілому, а не по кожному
члену сім'ї. Послуги з оплати за
електроенергію та газопостачання
здійснюються за показниками
лічильників, за вивіз побутового
сміття - в залежності від кількості
споживачів.

Жодні обґрунтування щодо наявності чи
відсутності лічильників на отримані
послуги з водопостачання як в поданій
до суду позовній заяві, так і в судовому
засіданні позивачем надані не були.

Оскільки рішення суду не може
ґрунтуватися на припущеннях, суд
приходить до висновку, що позивачем
ОСОБА_1 не доведено обґрунтованість
позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення
коштів по оплаті за комунальні послуги,
у зв'язку з чим вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем в судовому
засіданні не доведено обставину повної
оплати саме ним отриманих комунальних
послуг.

Зокрема, в судовому засіданні
позивачем ОСОБА_1 визнавалася та
обставина, що квитанції на оплату,
копії яких надані суду, були оформлені
безпосередньо відповідачем ОСОБА_3

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про
виселення суд виходить з наступного.

Проживання відповідача ОСОБА_3 в
будинку по АДРЕСА_1 в якості колишнього
члена сім'ї власника встановлено
судовими рішеннями та визнавалося
сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї
власника будинку, які проживають разом
з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1
ст. 405 ЦК.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст. 162 ЖК.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї (в тому
числі колишній член сім'ї) власника
будинку втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК
України.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Оскільки позивачем не наведено суду
підстави для виселення відповідача,
передбачені нормами чинного
законодавства, яке не передбачає
можливість виселення колишній членів
сім'ї наймача з підстав невнесення
квартирної плати та плати за
комунальні послуги, вимоги про
виселення є безпідставними та не
підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог понесені позивачем
судові витрати не підлягають йому
відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення плати за
комунальні послуги, квартирної плати,
виселення без надання іншого жилого
приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
Н.Л.Яковенко

03.10.2014