Справа
№ 201/8640/14-ц
Провадження у справі 2/201/2216/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року
Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова
В.В., при секретарі Завалко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Національної Металургійної академії
України про визнання недійсним запису
особистої картки, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернулася до
суду з вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених вимог
послалася на те, що 06.12.2012 року до її
трудової книжки відповідачем було
внесений запис №28 з наступним змістом:
«Наказ від 03.11.2008 року №834-1 про
поновлення на посаді доцента кафедри
економічної інформатики - скасувати».
Аналогічний запис зазначений у наказі
№1050-1-к від 06.12.2011 року додається.
Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07 квітня
2014 року рішення Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 04 березня
2014 року залишено без змін. Судами
встановлено, що в трудову книжку
позивача відповідачем було внесено
запис про те, що наказ від 03.11.2008 року
№834-1 про поновлення на посаді доцента
кафедри економічної інформатики
скасувати, тобто відповідний запис
згорблено правомірно. Тому позивач
просила суд визнати недійсним запис у
графі «Додаткові відомості» особистої
картки з наступним змістом : «Ув. 6.12.2011
г. по ст. 36 п. 2 пр. №1050-1-к от 06.12.2011 г. (ком
24 кал. дня) (отмена пр. 834-1-к от 3.11.2008 г о
восстановлении на работе») от подпсии
отказалась.».

Позивач у судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
надала заяву з проханням справу
розглядати без її участі, просила позов
задовольнити з підстав у ньому
викладених.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явилась, надала суду
заяву з проханням справу розглядати
без її участі, надала письмові
заперечення в яких проти задоволення
позову заперечувала, посилаючись на
його безпідставність та
необгрунтованість.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступного.

Статтями 3, 21, 43, 55 Конституції України
передбачено, що людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканість і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Права людини є
невідчужуваними та непорушними. Кожен
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення. Права і свободи людини
захищаються судом.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 05.10.2011 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
відповідача НМетАУ про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат, встановлено наступне:

ОСОБА_1 була прийнята на роботу до
НМетАУ з 01.09.1995 року на посаду асистента
кафедри економічної інформатики і
автоматизованих систем управління за
строковим трудовим договором, після
чого, наказами відповідача були
переведення на роботі, зміни посади. З
01.11.2004 року позивач ОСОБА_1 за її заявою
була переведена на роботу за
контрактом до 30.06.2005 року, тобто до
закінчення дії контракту.
Переукладання строкових договорів з
викладачами кожні п'ять років
передбачалось Положенням, що діяли на
той час, затвердженим наказом Мінвузу
СРСР № 500 від 10 липня 1987 року; а в
подальшому Положенням, затвердженим
наказом Міносвіти України № 293 від 05
серпня 1993 року.

У зв'язку з закінченням 30 червня 2005 року
останнього строкового договору ОСОБА_1
було запропоновано визначитись у
термін не пізніше як два місяці і
повідомити письмово про свої подальші
наміри, а саме: продовжити працювати на
займаній посаді на умовах строкового
трудового договору (контракту), чи
звільнитись після закінчення дії
строкового трудового договору.
Належного волевиявлення на
продовження працювати на займаній
посаді умовах строкового трудового
договору (контракту) позивач не
виявила. Наказом № 480-1-к від 30 червня 2005
року ОСОБА_1 була звільнена з займаної
посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України через
закінчення строку дії контракту.

Контрактна форма трудового договору з
науково-педагогічний працівниками
передбачена частиною 3 ст. 54 Закону
України «Про освіту», згідні якого
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу на умовах
трудового договору, у тому числі за
контрактом. Після закінчення строку
дії контракту ОСОБА_1 звільнена 30
червня 2005 року. Вказане звільнення
позивач оскаржила до суду і рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2006 року
її позовні вимоги були задоволені,
звільнення визнано незаконним, її
поновлено на роботі, стягнуто середній
заробіток за час вимушеної прогулу,
зобов'язано відповідача надати їй
невикористану відпустку та інше.
Наказом № 337-1-к від 24 травня 2006 року
відповідач на підставі вказаного
рішення суду поновив ОСОБА_1 на роботі з
24 травня 2006 року і встановив термін
роботи до 30 червня 2007 року, тобто до
закінчення дії контракту (а.с. 6). Після
чого, наказом № 427-1-к від 04 липня 2007 року
позивача було звільнено з 24 липня 2007
року з займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП
України через закінчення строку дії
контракту. ОСОБА_1 вважала і це
звільнення незаконним і звернулася з
позовом до суду про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2008 року
позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені
частково: звільнення визнане
незаконним, її поновлено на роботі
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу і частково моральна
шкода і витрати.

На підставі рішення Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
22 жовтня 2008 року відповідачем НМетАУ
видано наказ № 834-1-к від 03.11.2008 року про
поновлення на роботі позивача з 25.07.2007
року.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 квітня
2009 року апеляційна скарга НМетАУ
відхилена, а рішення Жовтневого
районної суду м.Дніпропетровська від 22
жовтня 2008 року залишене без змін.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду
України від 19 червня 2009 року касаційна
скарга НМетАУ задоволена: рішення
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2008 року
і ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 квітня
2009 року скасовані і справа передана на
новий розгляд.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05.10.2011 року,
залишеним без змін ухвалою Колегії
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05.12.2011
року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до НМетАУ про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат - відмовлено.

Судом встановлено, що на підставі
вказаних рішень наказом відповідача №
1050-1-к від 06.12.2011 року було скасовано
наказ № 834-1-к від 03.11.2008 року про
поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Не погодившись з наказом позивач
звернулася з позовом до суду в якому з
врахуванням уточнень, у тому числі,
просила визнати недійсним та скасувати
наказ Національної металургійної
академії України № 1050-1-к від 06.12.2011
року, яким було скасовано наказ № 834-1-к
від 03.11.2008 року про поновлення її на
роботі (справа № 412/16055/11, пр.№ 2/412/256/12).

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 08.02.2012 року з
відповідача на користь позивача було
стягнуто 575 гривень 34 копійки, у
задоволенні решти позовних вимог було
відмовлено, що підтверджується
вказаним рішенням місцевого суду та
ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27.03.2012
року, дослідженою в судовому засіданні,
копію якої приєднано до матеріалів
даної справи.

Згідно вимог п.2.4 інструкції «про
порядок ведення трудових книжок
працівників» затвердженої наказом
Міністерства праці України за № 58 від
29.07.1993 року усі записи до трудової
книжки вносяться після видання
відповідного наказу, який, по суті і є
підставою для внесення записів до
трудової книжки.

Судом встановлено, що наказом
Національної металургійної академії
України № 1050-1-к від 06.12.2011 року, було
скасовано наказ № 834-1-к від 03.11.2008 року
про поновлення позивача на роботі.

03 березня 2014 року Жовтневим районним
судом м.Дніпропетровська було винесено
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Національної Металургійної
академії України про зобов'язання
вчинити певні дії було відмовлено в
повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07
квітня 2014 року вищезазначене рішення
було залишено без змін.

Позивач у позовній заяві посилається
на те, що судами встановлено, що запис
про скасування наказу відповідачем
зроблено правомірно. Однак в її
особистій картці відповідачем було
вказано наступне: «Ув. 06.12.2011 року по ст..
36 п.2 пр. №1050-1-к от 06.12.2011 року (ком. 24 кал.
дня) (отмена пр. 834-1-к от 03.11.2008 о
восстановлении на работу») от підписи
отказалась). Такий запис не відповідає
наказу №1050-1-к та запису №28 в трудовій
книжці.

Вирішуючи вимоги позивача щодо
визнання запису в особовій картці
недійсним суд приходить до наступного.

В трудову книжку позивача відповідачем
було внесено запис про те, що наказ від
3.11.2008 року № 834-1 про поновлення на
посаді доцента кафедри економічної
інформатики скасувати, та вказано
підставу цього запису - наказ № 1050-1-к
від 06.12.2011 року.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що запис в трудову книжку
позивача було зроблено у відповідності
до змісту наказу, який став підставою
для внесення даного запису. При цьому
суд враховує, що наказ № 1050-1-к від 06.12.2011
року було оскаржено позивачем до суду,
але у його скасуванні судом було
відмовлено, і це рішення суду набрало
чинності. Крім того, фактично,
вищевказаним наказом позивача не було
звільнено з роботи на підставі норм
КЗпП України, а цим наказом було лише
скасовано дію наказу про її поновлення
на підставі рішення суду, оскільки в
подальшому рішення суду про поновлення
позивача на посаді було скасовано
касаційною інстанцією.

Особова картка, про визнання недійсним
запису в якому пред'явлено позовні
вимоги є власністю відповідача. Таким
чином права позивача не були та не
могли бути порушені спірним записом.

Крім того, в запереченнях наданих
відповідачем викладено заяву про
застосування наслідків пропуску
позивачем строку позовної давності.
Вирішуючи дане питання суд приходить
до наступного.

Частиною першою статті 233 КЗпП України
передбачено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору до суду в тримісячний
строк з дня коли він дізнався, або
повинен був дізнатися про порушення
своїх прав. Спірний запис було внесено
до особової картки в 2011 році. Позивачка
була ознайомлена з таким записом
працівниками відповідача, але від
підпису відмовилася, про що внесено
інший запис в особову картку. Крім того,
згідно заперечень відповідача, з самою
карткою позивач ознайомлювалася в суді
в жовтні 2013 року при розгляді іншої
справи, але до суду звернулася 04.07.2014
року, тобто з пропуском встановленого
законом строку, що є додатковою
підставою для відмови в позові.

Таким чином, оскільки факт порушення
відповідачем прав свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження, жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено, а позивачем не надано,
тому суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська .

Головуючий: суддя