Справа №489/2184/14-ц 14.10.2014 14.10.2014 14.10.2014
Провадження № 22-ц/784/2833/14
інстанції: Спінчевська Н.А
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В АЛ А

Іменем України

14 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М..,

суддів:
Кушнірвової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю.

за участі представника позивачки
ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх
представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4,

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 08 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом виселення,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 р. ОСОБА_7 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом припинення права
користування квартирою.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
вказувала, що на підставі договору
дарування від 16 травня 2003 р. вона є
власником квартири АДРЕСА_1.

Попереднім власником квартири був
ОСОБА_8 В зазначеній квартирі після
укладення договору дарування
залишилися проживати відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які добровільно
виселятися з квартири не бажають чим
чинять їй перешкоди у користуванні
квартирою.

Посилаючись на положення ст.ст. 316, 319, 321,
386, 387, 391 ЦК України, позивачка просила
суд задовольнити її позов.

В подальшому позивачка уточнила
позовні вимоги та просила суд усунути
перешкоди в користуванні належним їй
на праві власності житлом шляхом
виселення відповідачів з квартири.

Відповідачі позов не визнали.
Заперечуючи проти позову вказували, що
вони проживають в цій квартирі
постійно, тривалий час, вселилися до
квартири на законних підставах,
користуються однією кімнатою в
квартирі та належно сплачують
комунальні послуги. До того ж, питання
про їх виселення з цієї квартири вже
неодноразово було предметом розгляду
судів.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 08 вересня 2014 р. позов
задоволено.

Постановлено виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_2 без надання іншого
житлового приміщення.

В апеляційній скарзі відповідачі
вказують на невідповідність висновків
суду положенням закону та раніше
ухваленим судовим рішенням і просять
рішення суду скасувати, ухвалити нове
про відому у позові.

У запереченні на апеляційну скаргу
представник позивачки вказує на
безпідставність її доводів і просить
скаргу відхилити, рішення суду -
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
відповідачів, представників сторін,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що відповідно до
договору дарування від 16 травня 2003 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за № 1700, ОСОБА_8
подарував, а ОСОБА_7 прийняла у дар
квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_8 з 1990 року перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
вселилися до спірної квартири як члени
його сім'ї.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 жовтня 2002 р. за
відповідачкою ОСОБА_4 та її сином -
відповідачем ОСОБА_5 було визнано право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1

У 2002 р. шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4
розірвано.

Відповідачі продовжують проживати в
спірній квартирі, добровільно
виселятися з квартири не бажають.

Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
регламентується, що кожна особа
фізична особа має право мирно володіти
своїм майном, право власності
набувається з підстав не заборонених
законом, зокрема, правочинів.
Добросовісний набувач набуває право
власності на майно, навіть у тих
випадках, коли воно відчужено особою,
яка не мала на це права. Право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений в його здійсненні, крім як у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. І ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується і
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира інші приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі вселилися до спірної
квартири як члени сім'ї її колишнього
власника ОСОБА_8 і з того часу мешкають
в ній.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування квартирою та
обсяг цих прав безпосередньо пов'язано
з правом власника квартири на цю
квартиру, а припинення права власності
на квартиру припиняє право членів його
сім'ї на користування квартирою, які
підлягають виселенню в силу положень
ст. 98 ЖК України.

Оскільки ОСОБА_7 є власником квартири
АДРЕСА_4, а ОСОБА_4, ОСОБА_5 вселилися до
цієї квартири та проживають в ній як
члени сім'ї її колишнього власника, з
припиненням права власності ОСОБА_8 на
квартиру припинилося і право членів
його сім'ї на користування цією
квартирою.

З урахуванням викладеного суд
обґрунтовано вважав, що права
позивачки підлягають захисту в
обораний нею спосіб, а саме - шляхом
виселення відповідачів.

Доводи апелянтів не спростовують
наведених висновків суду щодо
порушення прав позивачки та
відсутності правових підстав у
відповідачів для користування спірною
квартирою.

Що стосується посилань в апеляційній
скарзі на раніше ухвалені судові
рішення, то ці рішення приймалися за
іншими позовними вимогами або
вимогами, заявленими з інших підстав.

Так, рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 19 жовтня 2006
р. відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про виселення з
підстав, визначених ст. 116 ЖК України.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 жовтня 2010 р. ОСОБА_7
відмовлено в позові до ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про витребування квартири з чужого
незаконного володіння.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає що відсутні підстави для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
відхилити, рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 08
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: