Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/3709/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Старунській Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Житомирського районного суду
Житомирської області від 10 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ПЗУ Україна» про
стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що 8
вересня 2009 року уклав з відповідачем
договір добровільного страхування
автомобіля Suzuki Grand Vitara. 17 грудня 2009
року вказаний автомобіль був
викрадений, проте страхова компанія
відмовилась сплачувати йому страхове
відшкодування.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 1 жовтня 2013
року з відповідача на його користь
стягнуто страхове відшкодування в сумі
136714 грн. 50 коп., три відсотки річних в
розмірі 11955 грн. 96 коп., інфляційні
втрати в сумі 13671 грн. 45 коп. та пеню
згідно з договором в розмірі 20589 грн. 58
коп. за період з 7 лютого 2012 року по 7
лютого 2013 року

З вини відповідача зазначене
рішення було виконане лише 28 травня 2014
року.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1
просив суд стягнути з відповідача
передбачену договором страхування
пеню в сумі 25200 грн. за період з 8 лютого
2013 року по 27 травня 2014 року, а також 15448
грн. 75 коп. інфляційних втрат та 3 %
річних в сумі 5326 грн. 25 коп.

Ухвалою Житомирського районного
суду Житомирської області від 10
вересня 2014 року вказану справу
передано на розгляд до Шевченківського
районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу та повернути справу
до суду першої інстанції для
продовження розгляду по суті.

Апелянт, зокрема, зазначає, що,
звертаючись до суду з даним позовом, як
на одну з правових підстав він послався
на ст. 10 Закону України «Про захист прав
споживачів». Отже, висновок суду про
те, що спірні правовідносини
врегульовані виключно законодавством
про страхування, за наявності у позові
прямої вказівки на положення
зазначеного Закону, є помилковим.

Окрім того, при вирішенні даного
питання суд не врахував роз'яснення
Пленуму Верховного суду України, які
місяться у п. 2 постанови №5 від 12 квітня
1996 року « Про практику розгляду
цивільних справ за позовами про захист
прав споживачів».

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_1 також звернув увагу
суду на ту обставину, що діяльність
страховика пов'язана з наданням послуг
у сфері майнового страхування та
правовідносини між сторонами договору
страхування, окрім норм спеціального
законодавства, регулюються також
Законом України «Про захист прав
споживачів».

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про передачу справи
на розгляд до Шевченківського
районного суду м. Києва, суд першої
інстанції виходив з того, що позов
прийнятий з порушенням правил
підсудності, оскільки між сторонами
виникли правовідносини, пов'язані з
майновим страхуванням, які
врегульовані нормами спеціального
законодавства, а не положеннями Закону
України «Про захист прав споживачів».
Зазначена обставина виключає
можливість застосування правил
цивільного процесуального
законодавства щодо альтернативної
підсудності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком.

Зміст позовної заяви свідчить, що
ОСОБА_1, посилаючись на ст. 10 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
фактично ставить питання про стягнення
з відповідача коштів за несвоєчасне
виконання умов договору добровільного
страхування наземних транспортних
засобів. Зокрема, просить стягнути
передбачену п.9.4.6 договору страхування
пеню, а також інфляційні та три
відсотки річних згідно з положеннями
ст. 625 ЦК України.

Закон України «Про захист прав
споживачів», на який посилається
позивач, регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації політики у сфері захисту
прав споживачів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
страхування», страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
та юридичних осіб у разі настання
певних подій ( страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними та юридичними особами
страхових платежів ( страхових внесків,
страхових премій) та доходів від
розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 вказаного Закону також
передбачено, що предметом договору
страхування можуть бути майнові
інтереси, що не суперечать закону і
пов'язані з володінням, користуванням і
розпорядженням майном ( майнове
страхування).

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що у разі, коли договір страхування
спрямований на захист особистих
майнових інтересів страхувальника,
такі правовідносини регулюються
законом «Про захист прав споживачів» в
частині, не врегульованій спеціальним
законом.

Укладаючи договір страхування,
сторони, відповідно до положень ст. 16
Закону України «Про страхування»,
передбачили умови настання
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань.

Таким чином, стягнення пені за
несвоєчасну виплату страхового
відшкодування передбачене договором
страхування, який укладений відповідно
до вимог спеціального законодавства.

Вказані обставини свідчать про те, що
спірні правовідносини врегульовані
нормами законодавства про страхування.

Посилання у позовній заяві на
положення цивільного законодавства,
які передбачають відповідальність за
порушення грошового зобов'язання,
також не є підставою вважати, що між
сторонами виникли правовідносини,
пов'язані із захистом прав споживачів.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до обгрунтованого висновку про
те, що даний спір підлягає розгляду
Шевченківським районним судом м. Києва.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 312, 313,
314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Ухвалу Житомирського районного
суду Житомирської області від 10
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуюча
Судді: