АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6634/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев С. С. Доповідач - Осіян
О.М. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г.,
Пищиди М.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
недійсними окремих частин кредитного
договору, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в
якому просив визнати недійсними окремі
частини кредитного договору №МК/44 від
11.09.2007 р. укладеного між ним та ПАТ КБ
«ІІриватбанк», а саме:

- п.2.4.1 - про нарахування винагороди
за дострокове повернення кредиту;

- п.4.3 - про нарахування та
стягнення процентів в розмірі 32 %
річних;

- п.4.6 - про нарахування та
стягнення винагород.

- п.6.1 - про нарахування та
стягнення пені в розмірі 0,2% річних за
винагороду;

- п.6.3 - про нарахування та
стягнення штрафу в розмірі 50% ;

- Додаток №1 до договору «Графік
погашення кредиту, процентів і
винагороди» в частині нарахування та
стягнення винагороди в розмірі 0,3083 %
від суми отриманого кредиту, що не
відповідає п.4.6 договору;

Позивач у позовній заяві та його
представники у судовому засіданні в
обґрунтування позовних вимог
посилалися на те, що 11 вересня 2007 року
між ОСОБА_2, як позичальником, та
відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», як
кредитором, був укладений кредитний
договір №МК/44, який надавався в
іноземній валюті, на отримання
кредитних коштів у розмірі 61500 доларів
США зі сплатою 10% процентів річних за
користування кредитними коштами, та
сплатою винагороди за ведення
кредитної справи в розмірі 0,3083% від
суми Траншу. В кредитному договорі
відповідач незаконно встановив
подвійну відповідальність для
позичальника за порушення взятих ним
грошових зобов'язань, так і за
дострокове погашення кредиту, та
зобов'язав сплатити всю суму процентів
за користування кредитом, винагороду
за користування кредитом, винагороду
за дострокове погашення кредиту, а
також інші винагороди в сумі та в
строки встановлені тарифами банку на
дату оплати, неустойку (штраф, пеню)
відповідно розділу «Відповідальність
сторін» та «Порядок розрахунків».
Окрім того, в кредитному договорі
відповідач включив пункт 4.6 в якому
зазначив оплату винагороди (як можливі
варіанти) за оформлення кредитного
договору, за ведення кредитної справи,
за дострокове погашення кредиту.
Відповідно п.2.4.1 договору при
достроковому погашенні кредиту
відповідач зобов'язав позивача
оплачувати всю суму процентів, всю
винагороду відповідно п. 4.6 цього
договору, що суперечить п. 8 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 червня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання недійсними окремих частин
кредитного договору.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилалася на порушення судом норм
матеріального права, а також не
врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
необхідно залишити без змін із
наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року
між ОСОБА_2, як позичальником, та
відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», як
кредитором, був укладений кредитний
договір №МК/44, який надавався в
іноземній валюті, на отримання
кредитних коштів у розмірі 61500 доларів
США зі сплатою 10% процентів річних за
користування кредитними коштами, та
сплатою винагороди за ведення
кредитної справи в розмірі 0,3083% від
суми Траншу (а.с.35-38).

При укладенні договору було дотримано
всі передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними. На момент укладення
вказаного договору усі сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору. Доказів,
які б спростовували ці факти, суду не
надано.

Суд зазначив, що правовідносини, що
виникли між сторонами, законодавчо
врегульовані приписами ч.1 ст.11, ч.1 ст.15,
ч.1 ст.16, ст.ст.203,204,215,217,526,527, 530,626,638,1054 ЦК
України, ст. 49 Закону України «Про банки
та банківську діяльність», а тому
застосував ці норми закону до вказаних
правовідносин. с

Проаналізувавши досліджені у судовому
засіданні докази по справі суд дійшов
висновку про те, що при укладенні
спірного договору як Відповідачу так і
Позивачу були відомі усі умови
договору та не існувало ніяких інших
умов, які б примусили Позивача прийняти
ці умови та отримати кредит на вкрай
невигідних для себе умовах. Тобто,
Позивачем не обґрунтовано позовні
вимоги взагалі, оскільки на момент
укладення спірного договору, він
погодився зі всіма його умовами,
Відповідач виконав взяті на себе
зобов'язання у повному обсязі та надав
Позивачу кредитні кошти, які той
отримав у повному обсязі та використав
на цілі, передбачені і кредитним
договором. Усі умови, зазначені в
кредитному договорі є чіткими та не
двозначними, в яких чітко назначені
міри грошових стягнень та засоби
впливу, такі як штраф так і пеня,
законом не передбачено заборону їх
застосування.

Стосовно заяви Відповідача про
застосування строків позовної
давності суд посилався на положення
ст.261, ч. ч.3,4 ст. 267 ЦК України,
роз'яснення п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, та
вказав, що початок перебігу строку
позовної давності має визначатися
відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, а не
ч.5 ст.261 ЦК України, оскільки
встановлені останньою правила
обчислення строку стосуються захисту
порушеного права у випадку невиконання
зобов'язання.

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання недійсними окремих частин
кредитного договору, та визнання їх
недійсними з підставами невиконання
зобов'язань не пов'язував.

Тому, з аналізу встановлених судом
фактичних обставин в контексті
викладених норм законодавства, з
прийняттям до уваги того факту, що
представником Відповідача було
заявлено клопотання про застосування
судом до позовних вимог строків
позовної давності, із огляду на те, що
спірний договір був укладений 11.09.2007
року, суд обґрунтовано зробив висновок,
що останній день коли позивач мав право
звернутися за захистом порушеного
права щодо визнання окремих частин
цього договору недійсними, є 11.09.2010
року, але Позивач звернувся до суду з
цією позовною вимогою лише 20 березня 2014
року, тобто через три з половиною роки
після спливу строку позовної даності.

Посилання позивача на те, що в цей
період тривали інші судові процеси між
ним та відповідачем із приводу
розірвання спірного договору та його
частин та про те, що саме під час цих
процесів позивач дізнався про підстави
для визнання спірних частин договору
недійсними, суд не взяв до уваги,
оскільки позивач мав змогу висувати
позовні вимоги щодо визнання спірних
частин договору недійсними і в тих
процесах, на які він посилається.

Тому застосувавши вимоги ч.4 статті 267
ЦК України, суд відмовив у задоволенні
позову.

Не можуть бути підставою для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції доводи апеляційної
скарги про те, що мало місце
переривання перебігу позовної
давності, оскільки вони суперечать
обставинам у справі та вимогам
законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ч.2 ст.264 ЦК України
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Як вбачається із матеріалів справи
кредитний договір №МК/44 був укладений
між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ІІриватбанк» 11
вересня 2007 року. При укладенні
договору були дотримані, передбачених
законом всі істотні умови за згодою
сторін, та ці умови прийняті сторонами.
На момент укладення договору усі
сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору. Із того
часу відповідач частково виконував ці
умови договору та проти них не
заперечував.

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово
звертався із позовом до суду, де вже
ставив питання про визнання кредитного
договору недійсним, а також і про його
розірвання, але ним не ставилося
питання про визнання недійсними із цих
підстав зазначених пунктів кредитного
договору.

Оскільки про ці умови знав достовірно
позивач, а тому його звернення із
позовом до суду у березні 2014 року
свідчить про сплив позовної давності, а
тому є підставою для відмови у
задоволенні позову, відповідно до
вимог ст.267 ЦПК України.

Посилання позивача на положення ч.2
ст.264 ЦК України не є підставою для
скасування рішення суду, оскільки
вчинення позову за однією вимогою не
може переривати позовну давність за
іншими вимогами, що входить до змісту
цього ж зобов'язання.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції необхідно залишити без змін,
відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із
моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів із моменту
проголошення.

Судді: