АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6642/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Подорець О. Б. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Пищиди
М.М., Глущенко Н.Г.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 червня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, де третя
особа Головне управління Міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод в
користуванні власністю, виселення та
зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 червня
2014 року відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення
перешкод в користуванні власністю,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку.

В апеляційній скарзі позивачка
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог, суд
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову судом першої
інстанції виходив із положень ст. 41
Конституції України, ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенці, ст.ст.16,379,382,383,386,391 ЦК
України.

Судом встановлено, що домоволодіння №6
по вулиці Шостинська в м.
Дніпропетровську належить на праві
власності ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
домоволодіння від 04 червня 1990 року
виданим виконкомом
Амур-Нижньодніпровської ради народних
депутатів м. Дніпропетровська - 35/100
частин домоволодіння, та на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19 травня 1998 року,
виданого державним нотаріусом
Четвертої дніпропетровської державної
нотаріальної контори - 65/100 частин
домоволодіння.

В спірному домоволодінні
зареєстровані відповідачі ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що
підтверджується домовою книгою, копія
якої наявна в матеріалах справи.

Крім того, в цьому домоволодінні
проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
Відповідач ОСОБА_3 проживає окремо.
Дані обставини встановлено у судовому
засіданні та визнаються сторонами по
справі, а отже в силу вимог ст.61 ЦПК
України додатковому доказуванню не
підлягають.

Реєстрація відповідачів в спірному
домоволодінні перешкоджає позивачу
розпоряджатися своєю власністю, у
зв'язку з чим вона звернулася до суду.

Суд врахував вимоги ч.1 ст.391 ЦК України,
ч.1 ст.116 ЖК України, роз'яснення п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами житлового кодексу
України".

В матеріали справи не надано жодного
доказу щодо звернення позивача ОСОБА_2
до органів внутрішніх справ з приводу
протисуспільної поведінки
відповідачів.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, кожен окремо, показали,
що спірне домоволодіння належало
батькам ОСОБА_2 В великому будинку
проживає ОСОБА_2, а у флігелі, яким
раніше користувалися батьки ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 Кожна із сімей користується
своїм приміщенням, несе на його
утримання трати. ОСОБА_3 не проживає в
будинку у зв'язку з відсутністю умов
для проживання в ньому. Жодний із
свідків нічого не може пояснити з
приводу перешкод ОСОБА_2 у користуванні
власністю з боку відповідачів, навпаки
саме ОСОБА_2, яка є рідною тіткою,
виховувала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і
відносини до останнього були як у
матері з доньками.

Розглядаючи справу, суд врахував те, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися в
домоволодіння та були в ньому
зареєстровані зі згоди попередніх
власників, а в подальшому і позивача.
ОСОБА_5 також вселився, зареєструвався
та став проживати зі згоди власника -
ОСОБА_2, що визнала і позивач по справі.
ОСОБА_6, яка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
зареєстрована за місцем проживання
своїх батьків.

Безспірних доказів, які б свідчили про
те, що відповідачі порушують правила
статті 116 ЖК УРСР, суду не надано. Крім
того, позивач ОСОБА_2 визнала в судовому
засіданні, що саме ОСОБА_5 перешкоджає
їй користуватися своєю власністю
шляхом того, що оскорбляє її, а тому
вона подала позов про стягнення
моральної шкоди лише до нього.

Відповідно до наданих доказів
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
постійно проживають у домоволодінні №6
по вулиці Шостинська в м.
Дніпропетровську, вселилася туди як
члени сім'ї, набули права користування
житловим приміщенням та зареєстрували
своє місце проживання в установленому
законом порядку.

Розглядаючи позовні вимоги щодо зняття
з реєстрації ОСОБА_3, суд врахував те, що
дані правовідносини регулюються
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст.ст. 71,72,116,156,157
ЖК України, ст. 405 ЦК України.

Реєстрація місця проживання є похідним
правом від права користування житлом, а
тому зняти відповідачку ОСОБА_3 з
реєстрації місця проживання можна лише
за умови втрати нею права користування
цим житлом чи у зв'язку з її виселенням
(добровільно чи у примусовому порядку).

Оскільки позивачем не ставиться
питання щодо права користування
домоволодінням №6 по вул. Шостинська в
м. Дніпропетровську ОСОБА_3, тому
питання зняття з реєстрації є
передчасним.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК
України покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини,
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Оскільки позивачем ОСОБА_2
не надано доказів на підтвердження
своїх вимог щодо виселення
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з
підстав передбачених ст.116 ЖК України,
та зняття з реєстрації ОСОБА_3, ці
вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача
з приводу стягнення з ОСОБА_5 моральної
шкоди, суд вважав, що ці вимоги також не
підлягають задоволенню, оскільки
позивач не навів мотивів спричинення
шкоди, якими винними діями відповідача
ОСОБА_5 це підтверджується, причинного
зв'язку між шкодою та протиправним
діянням відповідача, а зазначила лише
загальні вимоги закону.

Не можуть бути підставою для
скасування чи зміни рішення суду
доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував обставини у справі, а
саме те, що відповідачі проживаючи у
спірному домоволодінні не підтримують
його належний стан, також їх проживання
перешкоджає розбудові та
переобладнанню будинку, відповідачі не
проявляють повагу до неї, та не
дотримуються належної поведінки у
побуті, чим спричинять їй моральні
страждання. Також суд порушив норми
матеріального права, які регулюють
відносини власності, і відносини між
наймачем та членами його сімї.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися в
домоволодіння АДРЕСА_1 та були в ньому
зареєстровані зі згоди попередніх
власників, а в подальшому і позивача.
ОСОБА_5 також вселився, зареєструвався
та став проживати зі згоди власника -
ОСОБА_2, що визнала і позивач по справі.
ОСОБА_6, яка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
зареєстрована за місцем проживання
своїх батьків. Таким чином, відповідачі
поселилися у домоволодіння у
встановленому законом порядку,
відповідно до вимог ст.156 ЖК України.

Дані обставини не заперечувалися і
самою позивачкою.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Позивачка не надала належних та
достовірних доказів про те, що члени її
сім'ї або інші особи, які проживають
разом із нею, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із нею
в одному будинку, а також доказів про
те, що до відповідачів приймались
заходи запобігання і громадського
впливу. За таких обставин відсутні
підстави для застосування положення
ст.ст.116,157 ЖК України, як і положення
ст.391 ЦК України, оскільки в матеріалах
справи відсутні і докази про наявність
перешкод власнику у користуванні своїм
домоволодінням.

Відповідно до наданих доказів
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
постійно проживають у домоволодінні №6
по вулиці Шостинська в м.
Дніпропетровську, вселилася туди як
члени сім'ї, набули права користування
житловим приміщенням та зареєстрували
своє місце проживання в установленому
законом порядку.

Відмовляючи у позовних вимогах щодо
зняття з реєстрації ОСОБА_3, суд
врахував те, що дані правовідносини
регулюються Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зі статті 7
якого вбачається, що питання про зняття
з реєстрації залежить від вирішення
питання про їх право проживання в цьому
будинку (відсутність такого права,
втрата права користування), яке
регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК
(статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405
ЦК).

Реєстрація місця проживання є похідним
правом від права користування житлом, а
тому зняти відповідачку ОСОБА_3 з
реєстрації місця проживання можна лише
за умови втрати нею права користування
цим житлом чи у зв'язку з її виселенням
(добровільно чи у примусовому порядку).

Оскільки позивачкою не ставилося
питання щодо права користування
домоволодінням ОСОБА_3, а тому питання
зняття її із реєстрації є передчасним.

Що стосується позовних вимог позивачки
з приводу стягнення з ОСОБА_5 моральної
шкоди, суд вважав, що ці вимоги також не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачка не надала доказів
спричинення шкоди, та винних дій
відповідача ОСОБА_5

Суд першої інстанції не позбавляв
позивачку можливості надання доказів
при розгляді справи, ніяких письмових
документів щодо наявності перешкод у
користуванні власністю позивачка суду
не надала, як і доказів про те, що
відповідачі не підтримують належний
стан будинку, та їх проживання
перешкоджає розбудові та
переобладнанню будинку.

Підставою свого звернення до суду
позивачка не зазначала положення ч.2
ст.405 ЦК України, які регулюють втрату
права членів сім'ї власника житла на
користування цим житлом.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи висновків суду не
спростовують, а із матеріалів справи
вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК
України підстави для скасування чи
зміни судового рішення відсутні, і
оскаржуване рішення судом першої
інстанції ухвалене із додержанням норм
процесуального права та у
відповідності із нормами
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена у
двадцятиденний строк у касаційному
порядку.

Судді: