АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/4792/14
Головуючий І інстанції -
Доповідач - Костенко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової
І.Г., Міненкової Н.О.

при секретарі
Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
Харківської міської ради Санькова Юрія
Володимировича на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 25 листопада 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради про визнання
членом сім'ї наймача, визнання права
користування жилим приміщенням та
зобов'язання укласти договір найму, -

в с т а н о в и л а

Позивачка звернулась до суду з позовом
про визнання її членом сім'ї наймача
ОСОБА_4, визнання за нею права на
користування житловим приміщенням та
зобов'язання укласти з нею договір
найму житлового приміщення, мотивуючи
свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3
року помер її син ОСОБА_4, який на
підставі ордеру на жилу площу в
гуртожитку від 24.04.2003 № 279 та Рішення
Московської районної Ради м. Харкова
№ 390/09 від 04.10.2005 отримав право на
вселення та проживання в кімнаті
АДРЕСА_1 в місті Харкові. Позивачка в
даному житловому приміщенні проживала
разом зі своїм сином, який вселив її як
члена своєї сім'ї з 2007 року, і де вона
постійно проживає до теперішнього
часу. Зареєструватися за зазначеною
адресою вона не встигла в силу
об'єктивних причин, а саме: затримання
сина та його перебування у період з 2007
до 2013 року під вартою в Харківському
СІЗО, його хворобою після звільнення в
березні 2013 року до дня смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_3 року. За період проживання
у цьому житловому приміщенні всі
комунальні витрати на його утримання,
поточний ремонт та обслуговування вона
несла за рахунок зароблених коштів та
отримуваної нею пенсії. Також вона
утримувала сина, оскільки останній не
працював та потребував матеріальної
допомоги під час перебування під
вартою та в процесі його лікування
після звільнення.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
повністю та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду був повідомлений належним
чином.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 25
листопада 2013 року позовні вимоги
були задоволені.

Представником відповідача подавалась
заява про перегляд заочного рішення,
яка ухвалою Московського районного
суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року
залишена без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, представник Харківської
міської ради Саньков Ю.В. подав
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати через порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в
повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року, мав право постійного
користування та проживання у АДРЕСА_1
на підставі ордеру № 279 від 24 квітня 2003
року та рішення виконкому Московської
районної ради м.Харкова № 390/9 від 04.10.2005
року.

Судом також встановлено, що позивачка
по справі, ОСОБА_3, є матір'ю ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, районний
суд з посиланням на ст.ст. 64, 106 ЖК
України, виходив із того, що позивачка,
як член сім'ї наймача, зі згоди
останнього, постійно проживала з ним, а
відтак, набула право на користування
спірною квартирою.

Проте повністю погодитись з таким
висновком судова колегія не може.

Згідно ст. 213 Цивільного процесуального
кодексу України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх і вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 на підставі ордеру від 24.04.2003
року № 279 отримав право на вселення в
кімнату АДРЕСА_1

Згідно витягу з рішення виконавчого
комітету Московської районної в м.
Харкові ради від 04.10.2005 № 390/9 за ОСОБА_4
закріплено спірну кімнату на склад
сім'ї 1 особа з відкриттям особового
рахунку.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Довідка КП «Жилкомсервіс» від 07.12.2013 №
3152 свідчить про те, що квартира
АДРЕСА_1, не приватизована, наймач
ОСОБА_4 був прописаний у вказаному
приміщенні з 03.06.2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3
року, виписаний у зв'язку зі смертю. На
час смерті у вказаній квартирі окрім
нього ніхто не зареєстрований.

ОСОБА_5 з 22.12.1972 року була зареєстрована
в квартирі АДРЕСА_2, яка в теперішній
час належить їй на праві власності на
підставі свідоцтва на право власності
на житло № 5-05-256994, виданого згідно із
розпорядженням № 509 від 15 січня 2003
року. Знята з реєстраційного обліку за
вказаною адресою 11 грудня 2013 року, вже
після ухвалення рішення Московським
районним судом м. Харкова.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» місце
проживання - це
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад 6 місяців на рік.

Згідно ст. 6 вказаного вище закону
громадянин України зобов'язаний
протягом 10 днів після прибуття до
нового місця проживання зареєструвати
місце проживання.

Прийшовши до висновку про постійне
проживання позивачки в спірній
квартирі як члена сім'ї ОСОБА_4 та
спільне ведення з ним господарства,
районний суд не з'ясував, чи має ОСОБА_3
право власності чи право користування
на інше житло, де вона має постійну
реєстрацію.

У відповідності до ст. 57, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Однак докази не можуть суперечити одне
одному.

Матеріали справи свідчать про те, що
ОСОБА_4 вироком Московського районного
суду м. Харкова від 27 березня 2013 року
був засуджений до позбавлення волі і
перебував під вартою в Харківському
слідчому ізоляторі з 18 квітня 2007 року
та звільнений з під варти в день
оголошення вироку.

Встановивши в судовому засіданні
фактично тільки на показах свідків, що
позивачка була вселена в спірну
квартиру як член сім'ї наймача, з його
згоди, постійно проживала з ним, вела
спільне господарство та мала спільний
бюджет, районний суд не прийняв до
уваги зазначені обставини, що призвело
до ухвалення судом помилкового
рішення.

Згідно п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 №12
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, має місце у
випадках зазначення у судовому рішенні
певних обставин (фактів), які не
підтверджені доказами, їх
недостатність, недостовірність та
суперечливість, відсутність мотивів
прийняття чи неприйняття доказів тощо.

Ані суду першої інстанції, ані
апеляційному суду позивачкою не надано
будь-яких об'єктивних та переконливих
письмових доказів постійного її
проживання у спірному жилому
приміщенні, ведення з наймачем
спільного господарства, тобто докази,
що позивака була членом сім'ї наймача.

Натомість довідка № 169 з місця
проживання ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_2, видана 24 січня 2014 року,
свідчить про те, що за цією адресою вони
дійсно проживали однією сім'єю, однак
ОСОБА_4 виписаний 24 грудня 2002 року,
після чого 03 червня 2003 року
зареєстрований АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу
УРСР наймач вправі в установленому
порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. На вселення
до батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.04.1985 №2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Однак відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Зазначене роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України регламентує,
що якщо не був дотриманий встановлений
законодавством порядок вселення члена
сім'ї наймача, то необхідно безспірно
встановити, що всі члени сім'ї наймача
висловили таку згоду, хоча б усно.

Позивачкою не надано судам першої та
апеляційної інстанцій будь-яких
безспірних доказів такого факту, а
відтак, судова колегія вважає, що нею не
дотриманий, встановлений житловим
законодавством України, порядок
вселення до кімнати АДРЕСА_1

Крім того, судова колегія вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги стосовно того, що районний суд,
визнавши за ОСОБА_3 право користування
жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1,
тим самим поліпшує її житлові умови, не
з'ясувавши при цьому питання, чи має
позивачка право у відповідності до ст.
34 Житлового кодексу Української PCP на
таке поліпшення та чи перебуває на
обліку громадян, які його потребують.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального
кодексу України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
303, 304, 308, 309, 313, 314, 316, 319, 218 ЦПК України,
судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
Харківської міської ради Санькова Юрія
Володимировича задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 25 листопада 2013 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -