Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів - Бисага Т. Ю., Фазикош Г.В.,

при секретарі: Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Монастирецької
сільської ради на рішення Хустського
районного суду від 17 вересня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Монастирецької сільської ради про
визнання права на отримання земельної
ділянки,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до Монастирецької сільської
ради про визнання права на отримання
земельної ділянки .

Позов мотивовано тим, що він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
землекористувачем земельної ділянки
розміром 0, 0954 га, наданої на підставі
рішення Монастирецької сільської
ради за №61 від 25 грудня 2006 року.

Однак позивачем державного акту не
виготовлено.

У 2007 році позивач, з метою оформлення
права власності на земельну ділянку,
розміром 0,0924 га для обслуговування
вищевказаного будинку, замовив у ТОВ
"Моя Земля" проведення геодезичних
вишукувань і виготовлення
правовстановлюючих документів на
землю.

За матеріалами геодезичних вишукувань
товариством складено кадастровий план
та встановлено, що площа земель під
будинком, та земель, необхідних для
його обслуговування, складає 0,0924 га.

Позивач у 2010 році з метою виготовлення
Державного акту на земельну ділянку
площею 0,0924 га звернувся до
Монастирецької сільської ради із
заявою про надання дозволу на
розроблення технічної документації.

Рішенням 2 сесії 6 скликання
Монастирецької сільської ради від
09.01.2011 року позивачу було надано дозвіл
на розроблення технічної документації
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_1. При цьому, Монастирецька
сільська рада дала дозвіл на
розроблення земельної ділянки
розміром не 0,0924 га., як було встановлено
попередньо товариством "Моя Земля", а
розміром 0,0758 га., зазначивши в рішенні,
що земельна ділянка виділена для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, за
винятком частини земельної ділянки,
необхідної для проїзду громадянам до
земельних ділянок, які знаходяться у їх
власності чи користуванні.

Позивач вважає таке рішення не
обґрунтованим, оскільки дорога через
його двір до сусідніх ділянок ніколи не
проходила.

Крім цього, позивач стверджує, що на
генеральному плані дорога проходить на
значній відстані від його земельної
ділянки. ОСОБА_3 вважає, що за таких
обставин жодних перешкод у
користуванні земельними ділянками
суміжним землекористувачам він не
робить, а тому має повне право на
приватизацію земельної ділянки площею
0,0924, у зв'язку з чим у позовній заяві
просив суд визнати за ним право на
отримання земельної ділянки площею 0,0924
га. в АДРЕСА_1

В ході розгляду справи по суті
представником позивача ОСОБА_4, що діє
на підставі довіреності, було змінено
позовні вимоги, відповідно до яких
представник просить суд визнати за
його довірителем право на отримання
земельної ділянки з земель житлової та
громадської забудови площею 0,0924 га. в
АДРЕСА_1 під будинком ОСОБА_3 у
власність, відповідно до ЗК України, та
визнати порушення цього права
Монастирецькою сільською радою.

Представник позивача, посилаючись на
зазначені у позовній заяві обставини
справи, та з підстав, передбачених ст.
ст.14-145, 151, 152-155 ЗК України, просив в
суді першої інстанції визнати за
ОСОБА_3 право на отримання земельної
ділянки з земель житлової та
громадської забудови площею 0,0924 га в
АДРЕСА_1, під будинком ОСОБА_3 у
власність, відповідно до ЗК України та
визнати порушення цього права
Монастирецькою сільською радою.

Рішенням Хустського районного суду
від 17 вересня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано порушення
Монастирецькою сільською радою права
ОСОБА_3 на отримання у власність
земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_3
право на отримання земельної ділянки
із земель житлової та громадської
забудови площею 0,0924 га в АДРЕСА_1 під
його власним будинком у власність,
відповідно до Земельного кодексу
України.

Додатковим рішенням цього ж суду від 19
грудня 2013 року вирішено питання про
судові витрати.

Не погодившись із даним рішенням
місцевого суду, представник
відповідача оскаржив його в
апеляційному порядку, вважає, що таке є
незаконним та помилковим, оскільки
судом було невірно застосовано норми
процесуального та матеріального
права, і просив у суді апеляційної
інстанції рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

В суді апеляційної інстанції
представники відповідача вимоги
апеляційної скарги підтримали у
повному обсязі.

Представник позивача в суді
апеляційної інстанції вважає рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, перевіривши
матеріали справи та матеріали
кредитної справи, обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та
роз'яснень Верховного Суду України,
викладених в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, не роблячи висновків
щодо неоскарженої частини судового
рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з положень частини 7 ст. 118 та
ч.1 ст.153 ЗК України, суд вважав, що
рішення органу місцевого
самоврядування щодо відмови
відповідачеві у ненаданні дозволу на
розроблення земельної ділянки у
розмірі 0, 0924 га є необґрунтованим та
таким, що суперечить земельному
законодавству, а тому визнав за
позивачем право на отримання земельної
ділянки із земель житлової та
громадської забудови площею 0, 0924 га в
АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
визначений у ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом (ч. 3
ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України,
підставою відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки може бути
лише невідповідність місця
розташування об'єкта вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Відповідно до положень ч.ч.1 -З ст.83
Земельного кодексу України, землі
загального користування належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст і є
комунальною власністю, в якій
перебувають усі землі в межах
населених пунктів. До земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать землі загального
користування населених пунктів (в тому
числі проїзди).

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки до такого
висновку суд дійшов не з'ясувавши
дійсні обставини справи, без перевірки
доводів і заперечень сторін та без
належної оцінки доказів. Зазначені
порушення норм матеріального та
процесуального права є підставою до
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Дане ухвалене рішення
суду не відповідає вказаним вимогам
закону.

Судом апеляційної інстанції
встановлені наступні факти.

Відповідно до свідоцтва про право
приватної власності від 4 липня 2008 року,
виданого Монастирецькою сільською
радою ОСОБА_3 належить на праві
власності житловий будинок в АДРЕСА_1.

У 2010 році позивачем подано заяву до
Монастирецької сільської про надання
дозволу на розроблення технічної
документації щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку, яка
розташована в АДРЕСА_1, для передачі
йому у приватну власність земельної
ділянки розміром 0,0924 га для
обслуговування житлового будинку.

Рішенням 2-ї сесії 6-го скликання
Монастирецької сільської ради від
09.01.2011 ОСОБА_3 надано дозвіл на
розроблення технічної документації
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку площею 0,0758 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, за винятком частини земельної
ділянки, необхідної для проїзду
громадян до земельних ділянок, які
знаходяться у власності чи
користуванні громадян .

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
сільської ради із заявою щодо
перегляду та зміни рішення 2-ї сесії 6-го
скликання Монастирецької сільської
ради від 09.01.2011 і просив змінити площу
земельної ділянки на 0,0924 га та
виключити слова "за винятком частини
земельної ділянки необхідної для
проїзду громадян до земельних ділянок,
які знаходяться у власності чи
користуванні громадян".

Заяву ОСОБА_3 розглянуто земельною
комісією Монастирецької сільської
ради і встановлено, що згідно з
господарськими та
земельно-кадастровими книгами за
дворогосподарством ОСОБА_3
зареєстрована земельна ділянка площею
0,03 га; ОСОБА_3 без правовстановлюючих
документів зайняв та фактично
використовує земельну ділянку площею
0,0924 га; частиною земельної ділянки, яка
загороджена і встановлені ворота,
більше 15 років користуються 27 громадян
для проїзду до земельних ділянок, які
знаходяться у їх власності чи
користуванні, і ця частина земельної
ділянки віднесена до земель загального
користування та передбачена
Генеральним планом забудови с. Поточок
1976 року.

Факт наявності дороги загального
користування стверджується актом
постійної комісії з аграрних питань та
соціального розвитку села від 2
березня 2011 року, підтверджуються
Генеральним планом забудови села від
1976 року, оригінал якого було оглянуто
апеляційним судом, із яких вбачається,
що спірна частина земельної ділянки
розміром 0, 02 га віднесена до земель
загального користування, на якій
прокладена дорога загального
користування.

Висновком цієї комісії запропоновано
ОСОБА_3 не чинити перешкод у
користуванні дорогою загальною
користування, якою користуються 27
мешканців с. Поточок Хустського
району.

Рішенням Хустського районного суду від
6 червня 2011 року задоволений позов
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, де третя
особа Монастирецька сільська рада. Цим
рішенням зобов'язано ОСОБА_3 знести
самовільно встановлено огорожу та
ворота з земель загального
користування - дороги біля будинку
АДРЕСА_1, та привести ділянку в
попередній стан. Зобов'язано ОСОБА_3 не
чинити перешкод в доступі до земельних
ділянок за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_5 та
АДРЕСА_3 ОСОБА_6. Дане рішення набрало
законної сили.

Цим рішення встановлений факт того,
що на земельній ділянці розміром 0,02 га
землі, про яку позивачем ставиться
питання щодо передачі йому у приватну
власність, прокладена дорога
загального користування с.
Монастирець-Поточок сільської ради
Хустського району.

Належними та допустимими доказами
встановлено, що позивач по справі не
був належним землекористувачем цієї
спірної земельної ділянки, і йому вона
не передавалася у приватну власність. У
відповідності до правил ч.ч. 1-3 ст. 83 ЗК
України, ця спірна земельна ділянка
віднесена до земель загального
користування Монастирецької сільської
ради, і, відповідно до положень ч.ч.1-3 ст.
83 ЗК України, на ній, у встановленому
законом порядку, прокладена дорога
загального користування.

Також, судова колегія констатує, що за
правилами статті 116 ЗК України
громадяни та інші юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим кодексом.

З врахуванням наведеного,
судова колегія приходить до висновку,
що при вирішенні заяви позивача про
передачу йому у приватну власність
спірної земельної ділянки органом
місцевого самоврядування дотримано
вимог земельного законодавства, та
правомірно відмовлено з підстав того,
що зазначена земельна ділянка
відноситься до дороги загального
користування с. Поток Монастирецької
сільської ради і не може бути передана
у приватну власність.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що право позивача
Монастирецькою сільською радою на
отримання земельної ділянки не
порушено, отже відсутні правові
підставі для визнання за ним права про
передачу йому у приватну власність
спірної земельної ділянки, а тому у
задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
оскільки постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, з ухваленням нового рішення на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Монастирецької
сільської ради - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду
від 17 вересня 2013 року та додаткове
рішенні цього ж суду від 19 грудня 2013
року - скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3
Андрійовича- відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: