Справа № 457/977/13
Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/4610/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ТзОВ «Бренд - С»
Козія А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 20 травня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до
Дрогобицької філії ТзОВ "Бренд-С", ТзОВ
"Бренд-С", про стягнення невиплаченої
заробітної плати за період з 1.05.2012 р. до
22.06.2012 р. в розмірі 9357.33 грн., грошової
компенсації за невикористану щорічну
відпустку в розмірі 2339.33 грн.та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
66800.93 грн. а всього на загальну суму 78497,59
грн.

В подальшому позивач неодноразово
уточнював позовні вимоги, згідно заяви
про уточнення позовних вимог від 08.05.2014
р.(т.2 а.с.1-2) просив стягнути з ТзОВ Бренд
- С» невиплачену заробітну плату за
липень 2012 р. в розмірі 3025.77 грн.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
25.06.2012 р. до 08.05.0214 р. в розмірі 107003. 96 грн.,
18000 грн., а всього 128029.73 грн., зобов»язати
відповідача внести зміни в наказ №93-к
від 19.07.2012 року, а саме замінити запис
"Звільнений з роботи за прогул без
поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП
України", на запис "Звільнений за
власним бажанням, відповідно до ст. 38
КЗпП України з 22.06.2012 року".

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_3, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення не взяв до уваги
покази свідків, які в суді підтвердили
написання позивачем заяви про
звільнення з роботи за власним
бажанням, а відтак вважає, що
звільнення його за прогул, є
незаконним.

Також апелянт вважає, що суд першої
інстанції безпідставно відмовив в
задоволенні позову про стягнення з
Дрогобицької філії ТзОВ "Бренд-С", ТзОВ
"Бренд-С" невиплаченої йому при
звільненні заробітної плати, а також
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку, оскільки повний
розрахунок проведений підприємством
лише 20.03.2014 року, хоча він неодноразово
звертався з проханням виплатити
належні йому від підприємства при
звільненні кошти. Такими
неправомірними діями відповідача йому
було завдано моральної шкоди, що
відобразилось на його повсякденному
житті та подальшому працевлаштуванні у
зв"язку із таким записом у трудовій
книжці. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ТзОВ «Бренд -
С» Козія А.В. щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не надано доказів на
підтвердження його звернення до ТзОВ
«Бреннд - С» із завою про виплату
належних йому при розрахунку коштів, а
саме, заробітної плати за період з
01.05.2012 р. по 22.06.2012 р. та грошової
компенсації за невикористану
відпустку, а також подання ним заяви
про звільнення з роботи за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказом директора ТзОВ «Бренд - С» №11-к
від 08.02.2012 р. ОСОБА_3 був прийнятий в ТзОВ
«Бренд - С» на посаду мерчендайзера, а
05.03.2012 року був переведений на посаду
торгового агента.

У зв»язку з відсутністю ОСОБА_3 на
роботі з 25.06.2012 р. до 18.07.2012 р., наказом
директора ТзОВ «Бренд - С» №93 від 19.07.2012
р. (т.1 а.с.158) позивач був звільнений з
роботи за прогул без поважних причин
згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що
внесено запис до трудової книжки
позивача (а.с. 55).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 в
день звільнення не працював.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівнику належно оформлену трудову
книжку і провести з ним розрахунок у
строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Частина 1 ст.117 КЗпП України передбачає,
що у разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116, при відсутності спору
про їх розмір, підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Враховуючи вищезазначені вимоги
трудового законодавства, беручи до
уваги те, що позивач в день звільнення
не працював, ТзОВ «Бренд-С» зобов'язане
було видати позивачу належно оформлену
трудову книжку і виплатити всі належні
йому від підприємства суми на
наступний день після пред'явлення
позивачем вимоги про розрахунок.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 стверджуючи про те, що він
звертався до ТзОВ «Бренд - С» з вимогами
про виплату належних йому на день
звільнення сум, а саме, заробітної
плати за період з 01.05.2012 р. по 22.06.2012 р. та
грошової компенсації за невикористану
щорічну відпустку, однак такі кошти
йому не були виплачені, всупереч
вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України не надав
суду належних та допустимих доказів на
підтвердження зазначених обставин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції вірно взяв до уваги
постанову Апеляційного суду
Львівської області від 23.04.2014 р., якою
скасовано постанову судді Сихівського
районного суду Львівської області від
17.02.2014 року про притягнення директора
ТзОВ «Бренд - С» ОСОБА_4 до
адміністративної відповідальності за
вчинення ним адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41
КУпАП та накладення на нього стягнення
у виглдяі штрафу в розмірі 510,00 грн.
Згідно з постановою судді Сихівського
районного суду м.Львова директор ТзОВ
«Бренд - С» визнаний винним у тому, що
він допустив порушення законодавства
про працю, а саме: працівника ОСОБА_3
(звільнений на підставі наказу № 93-к
від 19.07.2012 року) не повідомлено письмово
про нараховані йому при звільненні
суми, в тому числі компенсації, які
належні йому до виплати; нараховані
ОСОБА_3 кошти при звільненні станом на
20.01.2014 року не виплачені, чим порушено
вимоги ст. ст. 47, 83, 116 КЗпП України.

Разом з тим, як вбачається з постанови
Апеляційного суду Львівської області
від 23.04.2014 року, встановлено, що ОСОБА_3 з
червня 2012 року до березня 2014 року
вимоги про розрахунок до ТзОВ «Бренд -
С» не пред'являв, з вимогою про
розрахунок звернувся до ТзОВ «Бренд-С»
лише 20.03.2014 року, на його вимогу кошти
були виплачені. З оглянутих під час
апеляційного розгляду книг реєстрації
вхідної кореспонденції ТзОВ «Бренд-С»
вбачається, що за період з червня 2012
року по 21 січня 2014 року з вимогами про
проведення розрахунку при звільненні
ОСОБА_3 не звертався. Таким чином
будь-яких доказів того, що станом на
21.01.2014 року (дату складання протоколу
про адміністративне правопорушення)
ОСОБА_3 пред'являв до ТзОВ «Бренд-С»
вимогу про розрахунок, у справі не
представлено. Відповідно виплата
коштів ОСОБА_3 проведена не була й
обов'язку письмово повідомляти про
нараховані суми (що належить робити
перед виплатою зазначених сум) у
власника чи уповноваженого ним органу
на той час не виникло. З огляду на
викладене Апеляційний суд прийшов до
переконання про відсутність в діях
ОСОБА_4 складу адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41
КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції вірно
посилався на постанову Апеляційного
суду Львівської області від 23.04.2014 р.,
оскільки згідно із частинами 3, 4 ст. 60
ЦПК України обставини, установлені
судовим рішенням у адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини, а постанова суду в справі
про адміністративне правопорушення
обов»язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно - правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову, з питань чи мали місце ці дії
та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищенаведене суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що ОСОБА_3 з вимогою про
проведення з ним розрахунку до ТзОВ
«Бренд-С» не звертався, а після його
звернення 20.03.2014 р. належні йому на час
звільнення кошти, заробітна плата та
грошова компенсація були виплачені, і
за таких обставин прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення
невиплаченої заробітної плати,
грошової компенсації за невикористану
щорічну відпустку та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, стягнення якого
передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України.

Отримання позивачем коштів після його
звернення до ТзОВ «Бренд - С» за їх
виплатою свідчить про відсутність
підстав для відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто,
виплати йому середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відмовляючи в задоволенні позовної
вимоги про зобов»язання відповідача
внести зміни в наказ №93-к від 19.07.2012
року, а саме замінити запис "Звільнений
з роботи за прогул без поважних причин,
згідно п.4 ст.40 КЗпП України", на запис
"Звільнений за власним бажанням,
відповідно до ст. 38 КЗпП України з 22.06.2012
року", суд першої інстанції вірно
керувався тим, що позивач, всупереч
вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК не довів
належними та допустимими доказами, що
він звертався до директора ТзОВ «Бренд
- С» із заявою про звільнення, що така
заява подавались ним особисто до
відділу кадрів ТзОВ чи надсилалась
поштою.

Оскільки позовні вимоги про стягнення
моральної школи позивач мотивує
порушенням його трудових прав,
неможливістю працевлаштування та
неможливістю отримання заробітної
плати та грошової компенсації за
невикористану відпустку, а судом
встановлено відсутність порушень
трудових прав позивача, суд прийшов до
вірного висновку про те, що діями
відповідача ОСОБА_3 не було завдано
моральної шкоди, а відтак вірно
відмовив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду, такі висновки є вірними,
відповідають вимогам закону та
встановленим обставинам у справі.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 20 травня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.