Справа №522/1076/14-ц
Провадження №2/522/3946/14
01 жовтня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.
при секретарі Шеян І.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання недійсними
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, про виселення і
вселення, про визнання права власності
на нерухоме майно в порядку
спадкування за законом, -
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в
подальшому уточнивши його, до ОСОБА_3 та
просить визнати недійсними: заповіт
від 18 травня 2010 року, складений ОСОБА_4,
згідно з яким спадкоємцем належної
йому квартири АДРЕСА_1 є відповідачка
ОСОБА_3; свідоцтво про право на спадщину
за заповітом від 31 січня 2011 року, видане
Першою одеською державною
нотаріальною конторою за реєстром
№7-168, згідно з яким спадкоємцем спірної
квартири є ОСОБА_3; а також просить
визнати за нею право власності на
спірну квартиру, на 1/4 часток
домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3; а також
просить вселити її в спірну квартиру та
виселити ОСОБА_3 з даної квартири.
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що ОСОБА_4, який є її дідом, на момент
своєї смерті, що настала ІНФОРМАЦІЯ_3,
був власником спірної квартири, а також
? часток домоволодіння АДРЕСА_2. 18
травня 2010 року ОСОБА_4 склав
нотаріально посвідчений заповіт на
належну йому спірну квартиру на ім'я
відповідачки ОСОБА_3, яка проживала
разом із заповідачем у спірній
квартирі в якості піднаймача житла. На
підставі вказаного заповіту від 18
травня 2010 року Першою одеською
державною нотаріальною конторою було
видано свідоцтво від 31 січня 2011 року
про право на спадщину за заповітом
(спадкова справа №243/2010), згідно з яким
спадкоємцем спірної квартири є ОСОБА_3
ОСОБА_2 у позовній заяві зазначила, що
на момент складання заповіту ОСОБА_4
тяжко хворів, неадекватно реагував на
оточуючу обстановку, не міг упізнати
своїх рідних та близьких. Крім того, він
страждав на хронічну недостатність
кровообігу, внаслідок чого його
розумові процеси сильно гальмувались й
він знаходився у тяжкому психічному
стані. Негативні зміни психоемоційного
стану ОСОБА_4 проявлялись у його
поведінці в побуті, прийнятті
серйозних рішень. Оскільки в момент
складання заповіту від 18 травня 2010 року
заповідач ОСОБА_4 хоча формально й був
дієздатним, але через стійкий розлад
здоров'я неповною мірою усвідомлював
значення своїх дій і не міг керувати
ними, то позивачка вважає, що вказаний
заповіт має визнаватись судом
Позивачка вважає, що внаслідок
визнання недійсним заповіту від 18
травня 2010 року слід також визнати
недійсним і свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 31 січня 2011
року, згідно з яким спадкоємцем прав на
спірну квартиру є відповідач ОСОБА_3
ОСОБА_2 також вважає, що оскільки
ОСОБА_6, яка є матір'ю позивачки, померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, то за правилами ч. 1 ст. 1266
ЦК України, як онука ОСОБА_4, вона має
право на спадкування тієї частки
спадщини, яка належала б за законом її
Крім того, позивачка вказує, що після
того як відповідачкою ОСОБА_3 отримано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 31 січня 2011 року, остання
перестала впускати позивачку в спірну
квартиру, замінивши замки вхідних
дверей. Вважаючи такі дії відповідачки
ОСОБА_3 незаконними, позивачка
звернулась до суду з вимогою про її
вселення в спірну квартиру, вказуючи
про те, що у спірній квартирі вона
проживала в якості члена сім'ї власника
починаючи з 15 травня 2007 року до
теперішнього часу. На думку позивачки,
наявність у відповідачки ОСОБА_3
реєстрації за адресою спірної квартири
сама по собі не може бути підставою для
визнання за нею права користування
У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі, просив суд їх
задовольнити, подав заяву про розгляд
справи в заочному порядку та надав
пояснення аналогічні обставинам,
викладеним у позовній заяві.
Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явилась, про час і місце розгляду
справи сповіщалась належним чином за
місцем реєстрації згідно вимог ст. 74
ЦПК України, заяву про розгляд справи
за її відсутності не подавала та про
причини неявки суд не повідомляла.
У відповідності до п. 99 Правил надання
послуг поштового зв'язку, затвердженою
Постановою Кабінету Міністрів України
від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані
поштові відправлення, у тому числі
рекомендовані листи з позначкою
«Судова повістка», рекомендовані
повідомлення про вручення поштових
відправлень, поштових переказів,
повідомлення про надходження
електронних поштових переказів, які не
були вручені під час доставки, повторні
повідомлення про надходження
реєстрованих поштових відправлень,
поштових переказів, адресовані
фізичним особам, під час доставки за
зазначеною адресою або під час
вручення в об'єкті поштового зв'язку
вручаються адресату, а у разі його
відсутності - повнолітньому члену сім'ї
за умови пред'явлення документа, що
посвідчує особу, а також документа, що
посвідчує родинні зв'язки з адресатом
(свідоцтво про народження, свідоцтво
про шлюб тощо), чи рішення органу опіки
і піклування про призначення їх
опікунами чи піклувальниками. У разі
відсутності адресата або повнолітніх
членів його сім'ї до абонентської
поштової скриньки адресата
вкладається повідомлення про
надходження зазначеного реєстрованого
поштового відправлення, поштового
переказу, рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, поштового переказу.
У відповідності до п. 116 цих Правил, у
разі неможливості вручення
одержувачам поштові відправлення,
внутрішні поштові перекази
зберігаються об'єктом поштового
зв'язку місця призначення протягом
одного місяця з дня їх надходження. П. 119
Правил передбачено, що після
закінчення встановленого строку
зберігання поштові відправлення
вважаються такими, що не вручені,
поштові перекази - не виплачені.
Невручені поштові відправлення
зберігаються об'єктом поштового
зв'язку до закінчення шестимісячного
строку з дня прийняття їх для
пересилання, невиплачені поштові
перекази - протягом трьох років з дня
прийняття їх для пересилання. Протягом
зазначеного строку відправник/адресат
може звернутися до оператора поштового
зв'язку щодо одержання такого
поштового відправлення, коштів за
таким поштовим переказом.
До суду повернулось поштове
повідомлення форми Ф-119 за спливом
строку зберігання, що свідчить про те,
що відповідачка до операторів
поштового зв'язку не зверталась.
Вищевикладене свідчить про
недобросовісне виконання
процесуальних обов'язків ОСОБА_3, тому
суд вважає, що остання про розгляд
справи була сповіщена належним чином. У
зв'язку з цим, суд вважає за можливе, у
відповідності до ст. 224 ЦПК України, та
зі згоди представника позивачки,
провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи,
вислухавши пояснення представника
позивача та оцінивши зібрані докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку про
те, що позов ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є дідом позивачки, що
підтверджується також рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 04 жовтня 2012 року по цивільній
справі окремого провадження за заявою
ОСОБА_2, за участю зацікавленої особи -
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про встановлення факту родинних
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є донькою
ОСОБА_4 та матір'ю позивачки, 04 грудня 1993
року уклала шлюб з ОСОБА_8, у зв'язку з
чим нею було змінено дошлюбне прізвище
на «ОСОБА_6», що підтверджується
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб від
15 серпня 2012 року, виданим Другим
Суворовським відділом ДРАЦС Одеського
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що
підтверджується повторним свідоцтвом
про смерть від 15 серпня 2012 року.
Також судом встановлено, що ОСОБА_4 був
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
21 травня 1998 року, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим №2459, а також на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 15 січня 2003 року, виданим
Першою одеською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованим
в реєстрі за №7-59.
Ця обставина підтверджується також
витягом від 28 січня 2011 року, виданим КП
«ОМБТІ та РОН», а також інформацією
Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції Одеської
області від 04 липня 2014 року, наявними у
матеріалах справи.
Крім того, ОСОБА_4, який є дідом
позивачки, був також власником ? часток
домоволодіння АДРЕСА_2, що
підтверджується свідоцтвом від 11
вересня 1965 року про право на спадщину
на 1/12 часток домоволодіння, виданим
старшим нотаріусом Першої одеської
державної нотаріальної контори
Криловою Г.В., зареєстрованим в реєстрі
за №4-1766; договором дарування 1/6 часток
домоволодіння від 03 червня 1975 року,
посвідченим нотаріусом Четвертої
одеської державної нотаріальної
контори Дородною Я.Л., зареєстрованим в
реєстрі за №2-5788.
Так, зі свідоцтва про право на спадщину
від 11 вересня 1965 року, виданого старшим
нотаріусом Першої одеської державної
нотаріальної контори Криловою Г.В.,
зареєстрованого в реєстрі за №4-1766,
вбачається, що ОСОБА_5, який є прадідом
позивачки, за життя був власником 1/12
часток домоволодіння АДРЕСА_2.
Право власності ОСОБА_5 на вказані 1/12
часток зазначеного домоволодіння
зареєстровано Одеським міжміським БТІ
18 вересня 1965 року, як це вбачається з
листа КП «БТІ» Одеської міськради від 11
липня 2014 року та роздруківки
відомостей про власників вказаного
об'єкта нерухомого майна (станом на 31
грудня 2012 року), наданої КП «БТІ»
Одеської міської ради.
У судовому засіданні також
встановлено, що ОСОБА_5, а також ОСОБА_4,
проживали у с. Велика Балка
Біляївського району Одеської області.
У 70-х роках вони разом постійно
проживали за адресою: АДРЕСА_3. На
початку 90-х років вони переїхали на
постійне проживання до м. Одеси та
стали проживати у будинку АДРЕСА_2.
Разом з ними за вказаною адресою
проживала ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка є їх
дочкою та внучкою відповідно.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, у зв'язку з
чим після його смерті відкрилася
спадщина, у тому числі на 1/12 часток
зазначеного домоволодіння АДРЕСА_2.
Згідно з правилами п. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу Української РСР в редакції 1963
року визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
Між тим, як встановлено судом, на момент
смерті ОСОБА_5, його син - ОСОБА_4, що є
дідом позивачки, проживали разом у
будинку АДРЕСА_2. Крім того, ОСОБА_4
отримав свідоцтво про право на
спадщину від 11 вересня 1965 року,
виданого старшим нотаріусом Першої
одеської державної нотаріальної
контори Криловою Г.В., зареєстрованим в
реєстрі за №4-1766, що є
правовстановлюючим документом на 1/12
часток зазначеного домоволодіння.
Тому, згідно з правилами п. 1 ст. 549 ЦК
УРСР від 1963р. спадкоємець ОСОБА_4, 1935
року народження, прийняв спадщину, що
залишилась після смерті його батька
ОСОБА_5, 1910 року народження.
Однак, за свого життя ОСОБА_4 не встиг
оформити своїх спадкових прав на 1/12
часток зазначеного домоволодіння.
Отже, сумарна частка у праві спільної
часткової власності на домоволодіння
АДРЕСА_2, на спадкування якої (за
законом) після смерті свого діда ОСОБА_4
має право позивачка, складає ? часток,
виходячи з розрахунку: 1/12 + 1/6 = ? (часток).
У судовому засіданні також
встановлено, що 18 травня 2010 року дід
позивачки ОСОБА_4 склав заповіт на
належну йому спірну квартиру АДРЕСА_1
на ім'я відповідачки ОСОБА_3, яка
проживала разом із заповідачем у
спірній квартирі в якості піднаймача
житла. Вказаний заповіт було
посвідчено П'ятою одеською державною
нотаріальною конторою та
зареєстровано в реєстрі за №2-575 від 18
травня 2010 року, а відповідні відомості
внесено до Спадкового реєстру.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, який є дідом
позивачки, помер у віці 74 років, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 29 червня 2010 року серії НОМЕР_1. Після
його смерті відкрилася спадщина, до
складу якої входило право власності на
спірну квартиру (у цілому) та на ? часток
домоволодіння АДРЕСА_2.
Першою одеською державною
нотаріальною конторою відкрито
спадкову справу №243/2010 після ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а відповідні
відомості внесено до Спадкового
На підставі заповіту від 18 травня 2010
року, складеного ОСОБА_4, державним
нотаріусом Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_1 видано
свідоцтво від 31 січня 2011 року про право
на спадщину за заповітом (спадкова
справа №243/2010), згідно з яким
спадкоємцем спірної квартири є
відповідачка ОСОБА_3
Суд вважає обґрунтованими вимоги
позивачки ОСОБА_2 в частині визнання
недійсними вищевказаних заповіту та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.
В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику в справах про
спадкування» роз'яснено, що заповіт є
правочином, тому на нього поширюються
загальні положення про правочини, якщо
у книзі шостій ЦК немає відповідного
В п.6 листа Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013 року
№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
роз'яснено, що статтею 1257 ЦК України
визначено підстави визнання заповіту
недійсним, які не виключають
застосування загальних норм §2 глави 16
ЦК України від 2003р. «Правові наслідки
недодержання сторонами при вчиненні
правочину вимог закону» відповідно до
встановлених судом обставин, якщо вони
узгоджуються з правовими підставами та
наслідками недійсності заповіту,
зазначеними у ст. 1257 ЦК України від 2003
Системний аналіз норм ЦК свідчить, що
відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України
виключно підстави недійсності
правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК
України, зумовлюють те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало його
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені, зокрема, частиною
третьою ст. 203 ЦК України, а саме, що
обов'язковою умовою чинності правочину
є те, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.
В п.16 постанови Пленуму ВСУ від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
Згідно п. 18 вищевказаної постанови за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою, яка через стійкий
розлад здоров'я не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Так, суд вважає, що заповіт від 18.05.2010р.
має визнаватись недійсним, з
урахуванням наступного.
В лікарському свідоцтві форми №106/о про
смерть ОСОБА_4, виданому 28 червня 2010
року відділом судово-медичної
експертизи Одеського обласного бюро
судово-медичної експертизи, зазначено,
що однією з причин смерті ОСОБА_4 є
цироз печінки, який зазвичай
розвивається у людей внаслідок
зловживання алкоголем.
Вищевикладені обставини
підтверджуються також показаннями
допитаних у судовому засіданні у
якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які
проживали у тому ж будинку, що й ОСОБА_4,
засвідчили, що за життя ОСОБА_4
зловживав алкоголем, а вони часто
бачили його у стані алкогольного
Свідки також зазначили, що протягом
останніх кількох місяців свого життя
ОСОБА_4 тяжко хворів, загальний стан
його здоров'я характеризувався вкрай
незадовільно, він фактично не міг
пересуватись без сторонньої допомоги.
Позивачка ОСОБА_2, яка проживала разом з
дідом, зрідка виводила його на подвір'я
будинку та залишала його на деякий час
сидіти на лавці у дворі будинку. У
травні-червні 2010 року ОСОБА_4, якому на
той час виповнилося 74 роки, неадекватно
реагував на оточуючу обстановку, не
упізнавав своїх рідних, близьких та
сусідів. Також вказали, що відповідачка
ОСОБА_3, яка починаючи з осені 2009 року
була піднаймачем житла у спірній
квартирі, здійснювала значний
психічний вплив на ОСОБА_4, який через
свій похилий вік та тяжку хворобу
фактично був у безпорадному стані.
Судом також береться до уваги, що в
остаточному лікарському свідоцтві
ф.№106/о про смерть ОСОБА_4 від 28 червня
2010 року зазначено, що однією з причин
його смерті є хронічна недостатність
Крім того, суд бере до уваги ту
обставину, що заповіт від 18 травня 2010
року було складено ОСОБА_4 лише за сорок
днів до моменту його смерті, що настала
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що наявні симптоми
психічного розладу, які проявлялись
протягом останніх кількох місяців
життя ОСОБА_4, перешкоджали адекватному
сприйняттю ним навколишньої
обстановки та прийняттю серйозних
рішень. В такому стані ОСОБА_4 не міг
повною мірою розуміти значення своїх
дій та керувати ними, а тому складений
ним у такому стані заповіт від 18 травня
2010 року на ім'я ОСОБА_3 не відображав
справжньої волі ОСОБА_4 щодо
встановлення, зміни або припинення
цивільних прав і обов'язків.
Сторонами згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України
клопотання про призначення по справі
судово-психіатричної експертизи в
судовому засіданні не заявлялось, а
суд, згідно чинного законодавства,
позбавлений права з власної ініціативи
призначати експертизу, тому вирішує
дійсний спір на підставі зібраних
доказів та пояснень свідків.
У судовому засіданні доведено, що
волевиявлення заповідача ОСОБА_4 на
призначення своєю спадкоємицею
відповідачки ОСОБА_3 не може вважатися
вільним, оскільки в момент складання
заповіту від 18 травня 2010 року заповідач
ОСОБА_4 хоча формально й був дієздатним,
але через стійкий розлад здоров'я
неповною мірою усвідомлював значення
своїх дій, а тому не міг керувати ними.
Таким чином, суд вважає обгрунтованою
вимогу ОСОБА_2 щодо визнання недійсним
вищевказаного заповіту.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.
Крім того, як роз'яснено в п.27 постанови
Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику в справах про
спадкування» відповідно до статті 1301
ЦК свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.
Так, суд вважає, що у даному разі
визнання недійсним заповіту тягне за
собою також визнання недійсним і
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 31 січня 2011 року, згідно з
яким спадкоємцем прав на спірну
квартиру є відповідач ОСОБА_3
При вирішенні заявлених позивачкою
вимог про визнання за нею права
власності на спірну квартиру та на 1/4
часток домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, суд
виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України від
2003р. внуки спадкодавця спадкують ту
частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, якби
вони були живими на час відкриття
спадщини (спадкування за правом
Так, оскільки ОСОБА_6, яка є матір'ю
позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_4, то за
правилами ч. 1 ст. 1266 ЦК України,
позивачка ОСОБА_2, як онука ОСОБА_4, має
право на спадкування тієї частки
спадщини, яка належала б за законом її
матері, якби вона була живою на час
Згідно з правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України
як спадкоємиця, яка постійно проживала
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, позивачка ОСОБА_2 вважається
такою, що прийняла спадщину після
смерті свого діда ОСОБА_4
(спадкодавець), оскільки протягом
строку, встановленого статтею 1270 ЦК
України вона не заявила про відмову від
Так, факт постійного проживання
позивачки ОСОБА_2 разом із спадкодавцем
на час відкриття спадщини підтверджено
належними і допустимими доказами, а
саме, довідкою про склад сім'ї та
реєстрацію від 16 серпня 2012 року №563,
виданою дільницею №11 КП «ЖКС
«Порто-Франківський», а також витягом з
паспорту громадянки України позивачки
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець,
який прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
Як роз'яснено в п.3.1 листа ВССУ від 16
травня 2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» відповідно до ст.67 Закону
України "Про нотаріат" свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством. Якщо нотаріусом
обґрунтовано відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
виникає цивільно-правовий спір, що
підлягає розглядові у позовному
провадженні. Визнання права власності
на спадкове майно в судовому порядку є
винятковим способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.
Між тим, листом державного нотаріуса
Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_1 від 16
червня 2014 року №1413/02-14 відмовлено
позивачці у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом з посиланням на
ту обставину, що на спадкове майно
раніше уже було видано свідоцтво від 31
січня 2011 року про право на спадщину за
заповітом (спадкова справа №243/2010),
згідно з яким спадкоємцем спірної
квартири є відповідач ОСОБА_3, а
правовстановлюючий документ, який
засвідчує право власності спадкодавця
на інше належне йому нерухоме майно
Суд вважає також обґрунтованими вимоги
позивачки щодо її вселення та
виселення відповідачки ОСОБА_3 з
спірної квартири, виходячи з
15 травня 2007 року за взаємною
домовленістю з власником спірної
квартири ОСОБА_4 та з дотриманням
встановленого порядку неповнолітня на
той час позивачка ОСОБА_2 вселилася в
спірну квартиру в якості члена сім'ї
власника. За його згодою було
зареєстроване у спірній квартирі місце
проживання позивачки.
Як вбачається з наявних у справі
довідок ф.№1 про склад сім'ї та прописку
по спірній квартирі, виданих дільницею
КП «ЖКС «Порто-Франківський»,
позивачка ОСОБА_2 зареєстрована у
спірній квартирі в якості члена сім'ї
власника починаючи з 15 травня 2007 року
до теперішнього часу.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
Між тим, при вселенні позивачки ОСОБА_2
до спірної квартири 15 травня 2007 року
нею не укладалось з власником квартири
ОСОБА_4 будь-яких угод про певний
порядок користування приміщеннями
Таким чином, відповідно до правил ч. 1
ст. 156 ЖК УРСР, з моменту вселення
позивачки ОСОБА_2 до спірної квартири
як член сім'ї власника житла вона
набула самостійного права
користування спірним жилим
Позивачка ОСОБА_2 до моменту смерті
свого діда ОСОБА_4, проживаючи разом з
ним у спірній квартирі, як член сім'ї
власника на законних підставах
користувалася жилим приміщенням у
спірній квартирі нарівні зі своїм
Протягом більше семи років спірна
квартира була та залишається постійним
місцем проживання позивачки ОСОБА_2,
яка на законних підставах
користувалася спірним жилим
За змістом ст. 156 ЖК УРСР, з припиненням
права власності ОСОБА_4 на спірну
квартиру (у зв'язку з його смертю) не
припиняються права члена сім'ї
власника, якою до ІНФОРМАЦІЯ_3 (момент
смерті власника) була його внучка
ОСОБА_2 За таких обставин, вимоги
позивачки ОСОБА_2 про вселення є
законними та обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.
Як вбачається з наявних у справі
довідок ф.№1 про склад сім'ї та прописку
по спірній квартирі, виданих дільницею
КП «ЖКС «Порто-Франківський»,
відповідачка ОСОБА_3 проживає та
зареєстрована у спірній квартирі в
якості піднаймача починаючи з 25
вересня 2009 року до теперішнього часу.
Ухвалою суду від 21 травня 2014 року були
витребувані від Приморського РВ у м.
Одесі ГУ ДМС України в Одеській області
дані про те, на якій підставі 25 вересня
2009 року зареєстровано місце проживання
ОСОБА_3 в якості піднаймача за адресою
Однак, ні Приморським РВ у м. Одесі ГУ
ДМС України в Одеській області, ні
Приморським РВ ГУМВС України в
Одеській області не було надано суду
доказів, які свідчили б про те, що у
відповідачки ОСОБА_3 раніше виникло
право користування спірною квартирою.
Між тим, відповідно до частини першої
статті 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, за винятком обмежень,
які встановлюються законом.
Згідно статті 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
- це внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
Статтею 2 вказаного закону передбачено,
що громадянам України, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом. Реєстрація місця
проживання особи або її відсутність не
можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
Як роз'яснив Верховний Суд України в
абз.2 п.13 постанови Пленуму від 01
листопада 1996 року №9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» при розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст.33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
Аналогічні правові позиції містяться
також в п.13 листа Верховного Суду
України від 26 травня 2001 року «Правові
позиції щодо розгляду судами окремих
категорій судових справ (Житлове
право)», в п.44 листа Верховного Суду
України від 01 грудня 1997 року «Правові
позиції, висловлені судовою колегією в
цивільних справах Верховного Суду
України в зв'язку з аналізом причин
перегляду судових рішень у цивільних
справах у 1996 році», де зазначено про те,
що виходячи з положень Конституції про
гарантування громадянам свободи
пересування і вільного вибору місця
проживання, сама по собі наявність чи
відсутність прописки не може бути
підставою як для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка вселилася до наймача, так і
для відмови у визнанні за нею такого
З урахуванням вищенаведених норм
закону та правових позицій Верховного
Суду України, наявність у відповідачки
ОСОБА_3 реєстрації за адресою спірної
квартири не може бути підставою для
визнання за нею права користування
У зв'язку з вищевикладеним, ОСОБА_3 слід
вважати такою, що втратила право
користування спірною квартирою.
Таким чином, з огляду на відсутність у
ОСОБА_3 права користування спірною
квартирою, позов ОСОБА_2 в частині
виселення відповідачки зі спірної
квартири також підлягає задоволенню.
Керуючись п. п. 2, 16, 23, 27 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року №7 «Про судову практику
в справах про спадкування», п. п. 1, 2, 5, 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», п. п. 1, 3.1 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування», ст.
ст. 203, 215, 225, 1216-1218, 1223, 1257, 1266, 1268, 1301 ЦК
України, ст. ст. 9, 64, 156 Житлового кодексу
Української РСР, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88,
208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсними заповіту та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, про виселення і вселення,
про визнання права власності на
нерухоме майно в порядку спадкування
за законом, - задовольнити.
Визнати недійсним заповіт від 18 травня
2010 року, складений ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, посвідчений
державним нотаріусом П'ятої одеської
державної нотаріальної контори
Саганович О.Ю. за реєстровим №2-575 від 18
Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 31 січня 2011
року, видане державним нотаріусом
Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_1 за
реєстровим №7-168.
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що в
цілому складається з однієї кімнати,
загальною площею 25, 6 кв. м., у тому числі
житловою площею 17, 0 кв. м., - в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, право
власності на 1/4 частини домоволодіння
АДРЕСА_2, що складається в цілому з двох
одноповерхових кам'яних житлових
будинків з надвірними господарчими
спорудами, - в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_4, який помер
Вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, в квартиру
Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, з
Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
шляхом подачі апеляційної скарги до
Апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м.
Одеси. У цьому разі строк на апеляційне
оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
Суддя