У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дубровицького районного суду
Рівненської області від 23 травня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган
опіки і піклування Дубровицької
районної адміністрації про усунення
перешкод у здійсненні права приватної
власності на житловий будинок шляхом
виселення без надання іншого
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на частину житлового
будинку, господарських будівель і
споруд.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного
суду від 23 травня 2014 року ОСОБА_1
відмовлено в задоволенні його
позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у здійсненні ним права
власності на житловий будинок та
господарські будівлі, який знаходиться
в АДРЕСА_1 та про виселення ОСОБА_2 разом
із сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з даного
будинку без надання іншого житлового
приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
задоволено: визнано спірний будинок з
господарськими будівлями і спорудами
по АДРЕСА_1 спільним майном сторін як
подружжя та визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частину вказаного
житлового будинку з господарськими
будівлями і спорудами.

Вирішено питання розподілу
судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі на
рішення суду першої інстанції ОСОБА_1
покликається на його незаконність та
необґрунтованість, неправильне
застосування норм матеріального права
та недоведеність обставин, що мають
значення для справи.

Вказує, що ОСОБА_2 без жодних
правових підстав володіє та
користується спірним житловим
будинком, який належить йому на праві
приватної власності, а тому 12 червня 2013
року він надіслав бувшій дружині
письмове попередження про
необхідність звільнення займаного
житлового будинку, а 05 липня 2013 року -
про припинення безоплатного
користування з 15 липня 2013 року згідно
положень ст.156, ч.4 ст.162 ЖК України.

Помилковим є висновок суду про
те, що ОСОБА_2 є бувшим членом сім'ї
власника, а тому для її виселення
необхідні підстави передбачені
ст.ст.157, 116 ЖК України, оскільки з 15
липня 2013 року статус ОСОБА_2 визначено
як наймач будинку на праві приватної
власності з певною оплатою, а тому її не
можна віднести як до члена сім'ї
власника будинку, так і до бувшого
члена сім'ї власника.

Статтею 321 ЦК України встановлено
непорушність права власності, що має
пріоритет над положеннями Житлового
кодексу України, а відповідачка ,
проживаючи без його згоди та належних
правових підстав у його будинку,
порушує його право власності, яке
підлягає захисту.

При вирішенні зустрічного позову
судом порушено вимоги ст.ст. 213, 214 ЦПК
України.

ОСОБА_2 не надала суду жодного
належного та допустимого доказу щодо
придбання матеріалів, їх вартості та
кількості проведених робіт, їх
істотності в ціні по відношенню
вартості житлового будинку на час
проведення даних робіт, а надані
довідки-калькуляції та показання
свідків не є тим джерелом доказів, які
мають бути надані при обґрунтуванні
вимог щодо права власності на ? частину
спірного будинку.

Стаття 62 Сімейного кодексу
України застосовується в тому разі,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат одного з
подружжя.

При вирішенні позову ОСОБА_2
підстав для застосування даної норми
не було.

Просить скасувати рішення
Дубровицького районного суду від 23
травня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги повністю та відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні її зустрічного
позову.

В поданих запереченнях на
апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається
на необґрунтованість доводів
апеляційної скарги ОСОБА_1

Суд першої інстанції вірно
застосував норми ЖК України, оскільки
саме його норми, а не загальні
положення ЦК України підлягають
застосуванню до правовідносин про
виселення із займаного житла без
надання іншого.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України
до членів сім'ї власника будинку
належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64
цього кодексу (в т.ч. - дружина та діти).
Припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

Частиною 1 ст.156 ЖК України
встановлено,що члени сім'ї власника
жилого будинку, які проживають разом з
ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.3 ст.156 ЖК України
повнолітні члени сім'ї власника
будинку зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку і
прибудинкової території та проведенню
ремонту. Спори між власником та членами
його сім'ї про розмір участі у витратах
вирішуються в судовому порядку.

З даного приводу ОСОБА_1 спір не
порушувався через відсутність для
цього підстав, оскільки її витрати по
утриманню будинку, по сплаті
комунальних платежів значно
перевищують витрати інших повнолітніх,
які проживають в цьому будинку.

Вказує, що немає законних підстав
встановлених ст.116 ЖК України для її
виселення із сином з цього будинку без
надання іншого житла.

При вирішенні її позову суд
дійшов обґрунтованого висновку про
істотне збільшення у своїй вартості
спірного майна за час шлюбу, а надані по
справі покази свідків та її особисті
покази є належними доказами. Факт
істотного збільшення у своїй вартості
майна дружини,чоловіка за час шлюбу
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат одного з
подружжя- це оціночна категорія, а
закон не вимагає доказування цієї
обставини тільки певними засобами
доказування

Просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і
це встановлено в судовому засіданні, що
з 30 вересня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано в червні 2012 року .

Відповідно до рішення Дубенського
міськрайонного суду від 16 серпня 2010
року сторонами було усиновлено
неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.30).

З 1997 року сторони проживали в спірному
будинку і згідно відмітки в паспорті
ОСОБА_2 10 грудня 1997 року була
зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1(а.с.27).

19 вересня 2002 року ОСОБА_1 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом, спадкову масу складає:
житловий будинок з надвірними
будівлями, який розташований в АДРЕСА_1
(а.с.8).

Задовольняючи зустрічний позов
ОСОБА_2 судом першої інстанції вірно
застосовано положення ст.62 Сімейного
кодексу України: якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 у відповідності до вимог
ст.60 ЦПК України доведено істотне
збільшення цінності спірного будинку,
що підтверджується відповідними
розрахунками, робочим проектом
газифікації (а.с.41-64).

Висновки суду в частині
задоволення зустрічного позову також
узгоджуюься з роз'ясненням, викладеним
в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" №11 від 21
грудня 2007 року: майно, яке належало
одному із подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Судом встановлено, що основний
дохід в сім*ї складав заробіток ОСОБА_2,
оскільки ОСОБА_1 протягом багатьох
років не працював .

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
його позовних вимог про виселення
бувшої дружини і неповнолітнього сина
з цього будинку, суд вірно покликався
на положення ст.ст.116, 157 ЖК України, які
регулюють житлові правовідносини між
членами сім'ї власника будинку.

Відповідно до положень ст.157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
може бути виселено у випадках,
передбачених частиною першою статті 116
цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.116 Житлового кодексу
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Окрім того, визнання за ОСОБА_2
права власності на частину будинку
позбавляє права ОСОБА_1 вимагати
виселення її з сином із цього будинку.

При вирішенні спору суд правильно
визначив характер взаємовідносин, що
виникли між сторонами, його рішення
ґрунтується на повно і всебічно
досліджених обставинах справи,
ухвалено з дотриманням вимог закону,
підстав для його скасування в межах
доводів апеляційної скарги не
вбачається.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Дубровицького районного
суду Рівненської області від 23 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку сторонами та
особами, які беруть участь у справі,
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: Малько О.С.
Бондаренко Н.В.
Рожин Ю.М.