АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2486/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2, 5 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. УХВАЛА
06 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБородійчука В.
Г.суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського
районного суду Черкаської області від
11 серпня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до Леськівської сільської ради
Черкаського району Черкаської області
про визнання права власності.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представника апелянта, колегія суддів,
в с т а н о в и л а :
03 липня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до Леськівської
сільської ради Черкаського району
Черкаської області про визнання права
В обгрунтування позовних вимог
вказувала, що в 2003 році вона придбала в
СТОВ «Дніпро» 3/10 частини будинку
садибного типу та сплатила 1 751 грн. 87
коп., що підтверджується квитанціями до
прибутково касових ордерів таким чином
вважаючи договір купівлі-продажу
укладеним та таким, що відбувся.
Позивачка розпочала користуватися
даним будинком де і проживає на
В 2003 році СТОВ «Дніпро» припинило свою
діяльність та передало зазначений
будинок на баланс Леськівської
29 жовтня 2004 року рішенням Леськівської
сільської ради № 100 вирішено доручити
Черкаському ОБТІ провести реєстрацію
та видати свідоцтво на право спільної
власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за
01 листопада 2004 року ЧОБТІ був
виготовлений технічний паспорт на 3/10
частини даного домоволодіння.
Саме з цих підстав позивачка просила
визнати за нею та за ОСОБА_8 право
власності на 3/10 частини житлового
будинку садибного типу з відповідною
частиною надвірних споруд та земельною
ділянкою, що знаходиться за адресою:
Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 11 серпня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6
оскаржила вказане рішення в
апеляційному порядку до суду
апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Черкаського
районного суду Черкаської області від
11 серпня 2014 року як незаконне та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом (а.с. 2-4)
ОСОБА_6 в обгрунтування позовних вимог
вказувала, що в 2003 році вона придбала в
СТОВ «Дніпро» 3/10 частини будинку
садибного типу з відповідною частиною
надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1.
Укладення договору купівлі-продажу в
визначений строк та час не відбулося,
оскільки продавець постійно відкладав
його укладання і нотаріальне
посвідчення та мотивував відсутністю
вільного часу. В 2003 році СТОВ «Дніпро»
припинило свою діяльність та передало
будинок АДРЕСА_1 на баланс Леськівської
сільської ради.

30 січня позивачка та її дочка ОСОБА_8
були прописані в частині будинку
АДРЕСА_1.

Також вказала, що під час звернення до
Реєстраційної служби Черкаського
районного управління юстиції
Черкаської області розгляд її заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень було зупинено в зв'язку з тим,
що не подані всі документи, а саме
відсутній документ, який підтверджує
набуття права власності. В подальшому,
рішенням Реєстраційної служби
Черкаського районного управління
юстиції Черкаської області № 13673971
ОСОБА_6 було відмовлено у державній
реєстрації прав та їх обтяжень на 3/10
частини житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

З огляду на вищевикладене, позивачка
просила визнати за нею та ОСОБА_8 право
власності на 3/10 частини
вищезазначеного житлового будинку.

Аналогічні обгрунтування позовних
вимог приведені представником
позивачки - ОСОБА_9 і в заяві про
уточнення позовних вимог (а.с. 35-37), в
якій уточнено, що ОСОБА_6 згідно довідки
Червонослобідської сільської ради № 537
від 01 серпня 2014 року дійсно являється
власником 3/10 частин домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції
мотивував свої висновки тим, що на
даний час у позивача наявні всі
можливості для звернення до
відповідача у комунальній власності
якого перебуває даний будинок, для
відповідного набуття права власності
на частину будинку АДРЕСА_1 згідно
Закону, а звернення до суду є
передчасним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Держава відповідно до положень статті
55 Конституції України кожному
гарантувала право на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Частиною 1 статті 334 ЦК України
визначено, що права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
частиною першою статті 206 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з
твердженням суду першої інстанції про
те, що станом на час виникнення
правовідносин з СТОВ «Дніпро» в 2002 та
2003 роках, аналогічні вимоги містилися і
в Цивільному кодексі УРСР.

Так, відповідно до п. 1 ст. 44 ЦК УРСР
(чинного на час виникнення
правовідносин) повинні укладатись у
письмовій формі угоди державних,
кооперативних та інших громадських
організацій між собою і з
громадянами, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
окремих видів угод, для яких інше
передбачено законодавством Союзу РСР і
Української РСР;

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір
купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу).

З матеріалів справи, а саме копій
квитанцій до прибуткового касового
ордеру № 292 від 29 жовтня 2002 року (а.с. 7)
на суму 800 грн., № 295 від 30 жовтня 2002 року
на суму 200 грн. (а.с. 8) та № 31 від 19
березня 2003 року (а.с. 9) на суму 751 грн. 87
коп., які були досліджені колегією
суддів вбачається, що перші два платежі
- це аванс за будинок АДРЕСА_1, а
останній платіж - це частково оплата за
даний житловий будинок.

Судом встановлено, що рішенням № 100 від
29 жовтня 2002 року (а.с. 10) доручено ЧООБТІ
провести реєстрацію та видати в рівних
частках свідоцтво на право спільної
власності на домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 за громадянами ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, ідеальна частка становить 3/10.
Доручено сільському голові підписати
свідоцтво на право власності.

Дослідивши копію технічного паспорту
(що мається в матеріалах справи (а.с. 11))
на будинок АДРЕСА_2, колегією суддів
встановлено, що в графі документи що
підтверджують право власності, не
зазначено будь-яких відомостей.

Тому, колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про те, що
позивачкою не було реалізовано рішення
сільської ради № 100 від 29 жовтня 2004 року
і відповідно свідоцтво про право
власності нею не отримано.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6
вказує на ту обставину, що рішення суду
є незаконним, оскільки, право власності
за нею на частину спірного будинку
необхідно було визнавати за
набувальною давністю, так як вона
володіє вказаним нерухомим майном з 2003
року, тому положення ст. 344 ЦК України
мало б місце для застосування. Оскільки
судом першої інстанції не застосовано
положення норм законодавства про
набувальну давність, тому рішення суду
необхідно скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Дані доводи апеляційної скарги колегія
суддів не може визнати такими, що дають
підстави для зміни чи скасування
рішення суду. Так, як вже зазначалося в
ухвалі апеляційного суду та вбачається
з матеріалів справи (позовної заяви
(а.с. 2-4) та заяви про уточнення позовних
вимог (а.с. 35-37)) позивачка в своїх
позовних вимогах не ставила питання
про визнання права власності на
будинок за набувальною давністю.
Навпаки, в своїх доводах ОСОБА_6
зазначала, що вона звернулася до суду,
оскільки вважала, що відповідно до ст.
392 ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою. Також зазначала вона і підставу
набуття права власності, те, що вважала,
що нею був здійснений договір
купівлі-продажу майна, а відповідно ст.
204 ЦК України правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Ч. 1 ст. 303 ЦПК України визначає, що
підставами апеляційного оскарження
може бути незаконність та (або)
необґрунтованість рішення чи ухвали
суду першої інстанції. Відповідно до
положень статті, під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд, який перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, повинен
здійснювати таку перевірку в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції.
Таким чином, змінювати підставу та
предмет позову в межах апеляційного
провадження не можна.

Колегія суддів враховує той факт, що
доводи апеляційної скарги не були
предметом позовних вимог, а відповідно
і предметом розгляду суду першої
інстанції, а тому суд апеляційної
інстанції не може вийти за межі
позовних вимог під час перегляду
справи в апеляційній інстанції і не
може з цих підстав змінити чи скасувати
рішення районного суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції вірно
застосовано норми матеріального права
та ухвалено рішення з додержанням
положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про
неправильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 11 серпня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до
Леськівської сільської ради
Черкаського району Черкаської області
про визнання права власності залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :

Судді :