У Х В А Л А

11 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євтушенко О.І.,Ситнік О.М., Кафідової
О.В.,Ступак О.В.,розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до Львівського
національного аграрного університету,
третя особа - ОСОБА_7, про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у
якому зазначала, що

наказом від 02 серпня 2012 року № 664-к вона
прийнята на посаду старшого викладача
кафедри фізичного виховання
Львівського національного аграрного
університету на умовах строкового
трудового договору, проте фактично
такого договору вона не підписувала.
Наказом від 27 вересня 2012 року №
834-к позивачку звільнено з займаної
посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

Оскільки з наказом про звільнення її не
ознайомлено, відповідачем при
звільненні не дотримано вимог ч. 2 ст. 38
КЗпП України, заява про звільнення за
власним бажанням була написана нею під
тиском завідувача кафедри фізичного
виховання університету ОСОБА_8, просила
визнати незаконним та скасувати наказ
від 27 вересня 2012 року № 834-к, поновити її
на посаді, стягнути заборгованість із
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та 2 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 24 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_6 до Львівського
національного аграрного університету,
третя особа - ОСОБА_7, про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 грудня 2013 року.

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 07 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ст. ст. 32, 38, п. 1 ч. 1 ст. 40, 44, 49-2, 110, 115
КЗпП України, ст. ст. 24, 30 Закону України
«Про оплату праці».

Заявник просив поновити строк на
звернення до суду.

Згідно частин 1, 3 ст. 356 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень
подається протягом трьох місяців з дня
ухвалення судового рішення, щодо якого
подано заяву про перегляд, або з дня
ухвалення судового рішення, на яке
здійснюється посилання, на
підтвердження підстав, установлених
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України, якщо воно ухвалено пізніше,
але не пізніше одного року з дня
ухвалення судового рішення, про
перегляд якого подається заява. У разі
пропущення встановленого строку, з
причин, визнаних поважними, суд за
клопотанням особи, яка подала заяву пpo
перегляд судового рішення, може
поновити цей строк.

Зі змісту заяви вибачається, що причини
пропуску строку звернення до суду є
поважними, а тому вказаний строк має
бути поновлений.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 квітня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання звільнення незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та скасування
запису в трудовій книжці;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 08 лютого 2012
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення доплати за
суміщення посад та відшкодування
моральної шкоди;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 травня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 квітня 2011
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про відмову у
позові, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 07
березня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, керувався тим, що
порушень відповідачем норм трудового
права при звільненні позивачки з
роботи не встановлено, а її посилання
на подачу заяви про звільнення тиском
та примусом керівництва - завідувача
кафедрою ОСОБА_8 не доведені належні
належними та допустимими доказами.
Звільнення позивача 27 вересня 2012 року
відбулось з дотриманням положень ст. 38
КЗпП України у відповідності до
вказаної ОСОБА_6 у заяві дати її
звільнення з роботи за власним
бажанням. Заяву про звільнення
позивачка не відкликала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
суд касаційної інстанції в ухвалі від 10
квітня 2013 року керувався тим, що
власник або уповноважений ним орган у
день звільнення надсилає працівнику
поштове повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки, якщо працівник відсутній на
роботі в цей день. При цьому касаційний
суд вказав, що суди належним чином не
перевірили доводи позивача щодо
причини написання заяви про звільнення
за власним бажанням, оскільки наявні у
справі документи свідчать про
зацікавленість та передчасні дії
відповідача спрямовані на оформлення
звільнення заявника і навпаки повне
небажання останньої звільнятися із
займаної посади, у зв'язку з чим передав
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, що не означає остаточного
вирішення спору у справі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
суд касаційної інстанції в ухвалі від 08
лютого 2012 року керувався тим, що судами
не встановлено, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи була взаємна
згода сторін на звільнення позивачки;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, тому касаційний суд
передав справу на новий розгляд до суду
першої інстанції, що не означає
остаточного вирішення спору у справі.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції, суд касаційної інстанції в
ухвалі від 15 травня 2013 року керувався
тим, що сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП України). При цьому касаційний
суд вказав, що апеляційний суд уваги не
звернув й не надав належної правової
оцінки тій обставині, що позивач
подавав заяву про відкликання його
заяви про звільнення за згодою сторін,
у зв'язку з чим передав справу на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
що не означає остаточного вирішення
спору у справі.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанцій та залишаючи у силі рішення
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позову, суд касаційної
інстанції в ухвалі від 06 квітня 2011 року,
керувався тим, що позивачем не доведено
факт невиконання відповідачем
законодавства про працю та умов
колективного договору, які б давали
підстави для звільнення позивача
відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно із п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, спір у наданих заявником
судових рішеннях не вирішено по суті, а
доводи заявника стосуються переоцінки
доказів.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 березня 2014
року слід відмовити.

Керуючись статтями 354, 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_6 задовольнити.
Поновити ОСОБА_6 строк на звернення до
суду з заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 березня 2014 року.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до Львівського національного
аграрного університету, третя особа -
ОСОБА_7, про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
за заявою ОСОБА_6 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 березня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: О.І.
Євтушенко О.В. Кафідова О.М. Ситнік О.В.
Ступак