У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Іллічівської сільської ради
Першотравневого району про визнання
права власності на земельну ділянку за
касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду Донецької області
від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 28 грудня 2004 року ОСОБА_6 подарував
ОСОБА_7 житловий будинок
АДРЕСА_1, який розташований на
земельній ділянці Іллічівської
сільської ради Першотравневого району
Донецької області. 28 лютого 2006 року
ОСОБА_7 продав їй вказаний будинок з
господарчими та побутовими будівлями і
спорудами. З 2011 року ОСОБА_4 почав
перешкоджати їй користуватися
земельною ділянкою, на якій
розташований будинок та гараж,
посилаючись на те, що він є
одноособовим власником цієї земельної
ділянки. У зв'язку з цим позивачка, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила суд визнати за нею право
власності на земельну ділянку,
необхідну для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1, та
визнати право власності на земельну
ділянку, необхідну для обслуговування
гаражу, розташованого за цією ж
адресою, згідно з висновком
будівельно-технічної експертизи.

Рішенням
Першотравневого районного суду
Донецької області від 09 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1,
загальною площею 141 кв.м, де під
розміщення будинку та його
обслуговування - 123,0 кв.м: розмірами від
т. 3 до т. 4 на відстані 5,1 м; від т. 4
до т. 5 на відстані 0,6 м; від т. 5 до т. 6 на
відстані 5,9 м; від т. 6 до т. 7 на
відстані 10,89 м паралельно стіни будинку
на відстані 1 м від стіни будинку; від т.
7 до т. 8 на відстані 11,0 м паралельно
стіни будинку на відстані 1,77 м від
стіни будинку; від т. 8 до т. 9 на відстані
6,34 м паралельно стіни будинку на
відстані 1 м від стіни будинку; від т. 9
до т. 2 на відстані 2,95 м паралельно стіни
будинку на відстані 1 м від стіни
будинку; від т. 2 до т. 3 на відстані 2,2 м
паралельно стіни будинку на відстані 1
м від стіни будинку та для використання
гаражу для автомобілю - 18,0 кв.м:
розмірами від т. 1 до т. 2
на відстані 5,95 м; від т. 2 до т. 9 на
відстані 2,95 м паралельно стіни будинку
на відстані 1 м від стіни будинку; від т.
9 до т. 10 на відстані 6,24 м; від т. 10 до
т. 1 на відстані 2,95 м. За ОСОБА_4
залишено земельну ділянку по
АДРЕСА_1 площею згідно з державним
актом, з урахуванням виділу ОСОБА_3
земельної ділянки, площею 141 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 20 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 є
власницею житлового будинку АДРЕСА_1,
який вона придбала на законних
підставах; договір дарування від 28
грудня 2004 року та договір
купівлі-продажу від 28 лютого 2006
року ніким не оспорюються, тому право
власності на земельну ділянку, на якій
розташований будинок, відповідно до
вимог закону перейшло до позивачки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що
відповідно до положень ст. 120 ЗК
України, у редакції чинній на час
укладення договору дарування, при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди. У договорі дарування
від 28 грудня 2004 року та договорі
купівлі-продажу від 28 лютого 2006 року не
зазначено про відчуження земельної
ділянки; державний акт про право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 виданий на ім'я ОСОБА_4 17 квітня
1997 року та ніким не змінювався й не
скасовувався; до ОСОБА_7 право
власності на земельну ділянку не
переходило, її розміри та умови
користування сторонами не визначалися.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що згідно
державного акту про право власності на
земельну ділянку від 17 квітня 1997 року,
виданого на підставі рішення
Іллічівської сільської ради № 32 від 11
жовтня 1995 року, зареєстрованого у книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 1112,
ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
по АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтв про право
власності № 302 та № 303, виданих
Іллічівською сільською радою 15 травня
2000 року, вказані будинки належать
ОСОБА_6 (а. с. 113-114).

28 грудня 2004 року ОСОБА_6 подарував
ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с.
128).

28 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
вказаного будинку (а. с. 138), право
власності на який зареєстроване за
останньою (а. с. 146).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у
редакції чинній на час укладення
договору дарування від 28 грудня 2004
року) до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначений, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Підпунктом «г» пункту 18 постанови
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003
року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а
з часу внесення змін до статті
120 ЗК України Законом України від 27
квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі
статтею 120 ЗК України, переходило право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що ОСОБА_7
за договором дарування житлового
будинку перейшла і частина земельної
ділянки, необхідна для його
обслуговування.

Відмовивши у позові з тих підстав, що до
продавця ОСОБА_7 право власності на
земельну ділянку не переходило, як і в
подальшому до набувача ОСОБА_3,
апеляційний суд допустив неправильне
застосування норм матеріального права,
зокрема ст. 377 ЦК України.

Відповідно до висновку експерта від 24
березня 2014 року для обслуговування
жилого будинку АДРЕСА_1 необхідна
земельна ділянка площею 123 кв.м. Площа
земельної ділянки, необхідної для
заїзду в гараж, розташованого за
вищевказаною адресою, дорівнює 18 кв.м.
Розмір земельної ділянки, на якій
розташований житловий будинок АДРЕСА_1,
складає 141 кв.м (а. с. 167-171).

За таких обставин правильним є
висновок суду першої інстанції про те,
що право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування, відповідно до вимог
закону перейшло до ОСОБА_3

Оскільки апеляційним судом скасоване
законне і обґрунтоване рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове
рішення з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню із
залишенням у силі помилково
скасованого рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 20 травня 2014 року скасувати,
рішення Першотравневого районного
суду Донецької області від 09
квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко