АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И[1]

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Кирилюк Г.М.,

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 26 травня 2014 року та
додаткове рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 24 липня 2014
року у цивільній справі

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк» про
визнання недійсним кредитного
договору та відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И
Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ТОВ
«Український промисловий банк» (далі -
ТОВ «Укрпромбанк», Банк) про визнання
недійсним договору про надання
споживчого кредиту
№1672-0201001/ФКВ-08 від 15 серпня 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що договір про надання
споживчого кредиту укладено між
сторонами з порушенням Закону України
«Про захист прав споживачів», позивачу
не була надана інформація, яка має
надаватись під час укладення договору,
умови Банку, викладені у спірному
договорі, є дискримінаційними та
несправедливими.

Крім того, з підстав, передбачених ст. 230
ЦК України, просив суд стягнути з
відповідача на користь позивача
завдані збитки у розмірі 334 262 грн. 10 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 26 травня 2014 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням, позивач через свого
представника звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій зазначив,
що судом при здійсненні оцінки доказів
не повно їх досліджено та здійснено
хибний висновок про отримання
позивачем усієї необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про кредит. Суд не звернув уваги, що при
наданні інформації про кредит,
відповідачем в порушення вимог,
передбачених Законом України «Про
захист прав споживачів», не надано
позивачу інформацію про усі наявні
форми кредитування з описом їх переваг
та недоліків та описом відмінностей
між ними, що унеможливило здійснення
позивачем свідомого та компетентного
вибору продукту. Судом проігноровано,
що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
договір є нікчемним. Суд безпідставно
відмовив у задоволенні позову в
частині стягнення збитків з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 230 ЦК України.
Посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, без повного з'ясування фактичних
обставин справи, просив рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Додатковим рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 24 липня 2014
року стягнуто з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі 3 586 грн.
22 коп.

Позивач, посилаючись на те, що у разі
прийняття до розгляду та розгляду
справи по суті без сплати судового
збору такий збір не підлягає стягненню,
просив скасувати додаткове рішення.

Сторони, належним чином повідомлені
про час та місце розгляду справи, в
судове засідання не з'явилися, про
причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
сторін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що заявлялись у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
15 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» (далі -ТОВ
«Укрпромбанк») було укладено договір
про надання споживчого кредиту
№1672-0201001/ФКВ-08, згідно якого ТОВ
«Укрпромбанк» надав позивачу кредитні
кошти в сумі 27994 доларів США 00 центів на
строк до 14 серпня 2015 року, під 9, 9 %
річних для придбання автомобіля (а.с
4-11).

Згідно п.1.11 позичальник зобов'язався
сплачувати платежів за цим Договором у
розмірі, порядку та строки, встановлені
цим Договором та Графіком платежів
щодо погашення суми Кредиту, процентів
за користування ними, комісій Банку,
сукупних послуг, які надаються
позичальнику у зв'язку із укладенням
цього Договору, а також інших
фінансових зобов'язань позичальника,
які виникають у зв'язку з укладанням
цього Договору (надалі - «Графік
платежів за договором»), який є
невід'ємною частиною цього Договору
(Додаток № 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач був належним чином
повідомлений про усі можливі ризики й
умови кредитування, про істотні умови
кредитного договору та погодився з
ними, підписавши договір.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки такий висновок є правильним,
обґрунтованим, відповідає нормам
матеріального права, які судом
застосовані вірно.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена
можливість сторони в договорі
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати відносини на власний
розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена
презумпція правомірності правочину і
він може бути визнаний судом недійсним
тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього
Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження
кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту
та вартість послуги з оформлення
договору про надання кредиту (перелік
усіх витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та
поверненням, зокрема таких, як
адміністративні витрати, витрати на
страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути
одержаний;

є) варіанти повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення
кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки
майна та, якщо така оцінка є необхідною,
ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих
схем кредитування.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Суд дослідивши Договір, а саме п. 1.11 та
2.4, вірно вважав, що позивач був
обізнаний з порядком погашення
щомісячних платежів та сукупною
вартістю кредиту.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду, що позивач був
обізнаний з умовами кредитування до
підписання Договору.

Так, згідно п. 7.1. Договору шляхом
підписання цього Договору позичальник
підтверджує факт письмового
ознайомлення з умовами кредитування
банку та отримання копії відповідного
листа - повідомлення про умови
кредитування банку, за якими надається
цей кредит. А також підтверджує те, що
уважно ознайомився із змістом цього
договору, всі умови цього договору
зрозумів, повністю з ними згоден,
заперечень, зауважень та запитань не
має, та зобов'язується їх дотримуватися
та виконувати.

При цьому, суд вірно виходив з того, що
підпис позивача на Договорі, в Додатку
№1 до Договору та виконання позивачем
його умов належним чином свідчить про
те, що позивача, як споживача було
ознайомлено з правилами та умовами
надання банком кредитування, сукупну
вартість кредиту та порядок погашення
щомісячних платежів.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однією із сторін має бути
досягнуто згоди.

Суд встановивши, що позивач з
пропозиціями про внесення змін до умов
кредитного договору, зокрема, щодо
збільшення розміру відповідальності
банку, можливості внесення змін та
доповнень до кредитного договору, не
звертався, дійшов висновку про його
згоду з усіма умовами спірного
договору.

Оскільки судом враховано, що при умові
того, що у договорі відсутня певна міра
відповідальності сторін, але така
відповідальність міститься в законі, і
при настанні певних обставин
застосовуються саме положення закону,
посилання апелянта, що спірний
кредитний договір містить
несправедливі умови по відношенню до
позивача, колегія суддів вважає
необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду, що при укладенні
Кредитного договору в іноземній валюті
(доларах США) позивач усвідомлював, що
курс національної валюти України -
гривні по відношенню до долара США не є
незмінним, а також, усвідомлював, що
зміна вказаного курсу можливо настане,
а тому позивач, беручи на себе обов'язки
щодо погашення кредиту саме в доларах
США, повинен був передбачити та
врахувати можливі зміни, зокрема, -
підвищення валютного ризику за
Кредитним договором.

Судом вірно вирішено спір з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України,
оскільки, однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України викладених у
п. 20 постанови від 06 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», на відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60
ЦПК України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Матеріали справи не містять належних
та достатніх доказів того, що в момент
вчинення вказаного правочину
відповідач навмисно ввів ОСОБА_2 в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину.

Суд першої інстанції встановивши
відповідні правовідносини, в межах
позову повно і всебічно дослідивши
обставини спору, дав належну оцінку
зібраним по справі доказам, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон, який їх регулює
і у відповідності з вимогами закону
прийшов до вірного висновку про
необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки такий висновок є правильним,
обґрунтованим, відповідає нормам
матеріального права, які судом
застосовані вірно.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги щодо незаконності
додаткового рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, в
лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання недійсним
договору про надання споживчого
кредиту на підставі Закону України
«Про захист прав споживачів».

Вирішуючи питання про відкриття
провадження суд правомірно виходив з
того, що відповідно до ст. 22 Закону
України «Про захист прав споживачів»
позивача звільнено від сплати судового
збору.

Разом з тим, звернувшись до суду в
березні 2014 року з уточненою позовною
заявою, позивачем додатково заявлено
вимогу про визнання договору недійсним
з підстав, передбачених ст. 230 ЦК
України та стягнення збитків у розмірі
334 262 грн. 10 коп. на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК
України.

Тобто позивач звернувся до суду з
позовом з двох підстав, а саме з
підстав, передбачених Законом «України
про захист прав споживачів» та з
підстав, передбачених Цивільним
Кодексом України.

Звернувшись до суду з вимогами, з
підстав передбачених Цивільним
Кодексом України, позивачем не
сплачено судовий збір. Матеріали
справи не містять доказів, що
відповідно до Закону України «Про
судовий збір» позивача звільнено від
сплати судового збору.

Відповідно до п. 31 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочину недійсним» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
правочину недійсним без застосування
наслідків недійсності судовий збір
сплачується як із немайнового спору. У
справах про застосування наслідків
недійсного (нікчемного) правочину
судовий збір сплачується залежно від
вартості відшкодованого майна, щодо
якого заявляються вимоги. У справах про
визнання правочину недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
судовий збір сплачується за загальною
сумою всіх вимог.

Інші доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку, що при розгляді
справи судом допущено порушення норм
матеріального або процесуального
права, які передбачені ст. 309 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

За вказаних вище обставин, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції та додаткове рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційних скарг та залишення рішення
та додаткового рішення без змін.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325,
327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 26 травня 2014 року та
додаткове рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 24 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/3988/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/10772/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Букіна О.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.