Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю
представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
на рішення Рівненського міського суду
від 7 серпня 2014 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки,

в с т а н о в и л а :

22 січня 2014 року ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» звернулося в
суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Рівненського міського суду
від 7 серпня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що 16
листопада 2007 року між ПАТ «Сведбанк» і
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
№ 1701/1107/71-065, відповідно до якого
відповідач отримав у банку кредит у
розмірі 81 762,33 доларів США під 11,9 %
річних. У цей же день з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
укладеним кредитним договором між цими
ж сторонами було укладено іпотечний
договір № 1701/1107/71-065-я-1, згідно з яким
ОСОБА_1 передав банку в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1. Внаслідок невиконання
боржником зобов'язань за кредитним
договором утворилася заборгованість,
яка станом на 25 жовтня 2013 року складала
111 281,39 доларів США, що за офіційним
курсом НБУ на дату розрахунку
становить 889 472,23 грн.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк»
і Факторинговою компанією «Вектор
плюс» укладено договір факторингу,
відповідно до якого Банк відступив
фактору своє право вимоги за
кредитними договорами, укладеними з
боржниками.

Місцевий суд прийшов до передчасного
висновку про ненадання позивачем
оригіналів документів, що засвідчують
перехід права вимоги від банку до
фактора, оскільки ним на вимогу суду
були надані нотаріально завірені копії
всіх документів, що відповідають
оригіналу.

Згідно з п. 2 глави 7 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
при підготовці до завірення копії
документів і виписок з них нотаріус
зобов'язаний особисто звірити з
оригіналом документа копію або виписку
з документа, вірність яких він
засвідчує. Якщо друга сторона буде
заперечувати факт наявності оригіналу,
то факт його існування зможе
підтвердити нотаріус, який засвідчив
копію цього документа.

ТОВ «ФК «Вектор плюс» здійснювало
нарахування пені за кредитним
договором у гривнях, яка
нараховувалася в іноземній валюті від
суми простроченого платежу у розмірі,
який не перевищував розміру подвійної
ставки Національного банку України за
період, за який нараховувалася пеня, та
в сумі, яка розраховується за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, що узгоджується з ч. 2 ст. 533, ч. 3
ст. 549 ЦК України та ст. 1 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Рішенням Конституційного Суду України
у справі № 1-2/2002 № 15-рп від 9 липня 2002
року встановлено, що обрання певного
засобу правового захисту, у тому числі
і досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.

Відповідно до положень ст. ст. 1081 і 1082 ЦК
України ризик неналежної сплати суми
коштів у зв'язку з неповідомленням
боржника про відступлення права
грошової вимоги несуть виключно фактор
та клієнт, які належним чином не
повідомили про це боржника.

Таким чином, неотримання повідомлення
відповідачем про відступлення права
вимоги по кредитному зобов'язанню не є
підставою для невиконання умов
кредитного договору № 1701/1107/71/065-я-1 від
16 листопада 2007 року.

Відповідачем не надано жодних доказів,
які б підтверджували вчинення ним дій
щодо виконання зобов'язання та про
відмову банку від такого виконання.

Місцевий суд прийшов до помилкового
висновку про те, що надані позивачем
документи не підтверджують наявне у
нього право грошової вимоги до
відповідача.

Крім того, відповідно до п. 7 Договору
факторингу інформація про оплату ціни
продажу права вимоги в повному обсязі є
конфіденційною і поширюється виключно
за бажанням володільця.

Покликаючись на ці обставини, позивач
просив апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
у справі нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надав суду належних доказів,
які б підтверджували його право вимоги
до відповідача.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 16
листопада 2007 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір № 1701/1107/71-065,
який у подальшому його сторонами
неодноразово було змінено та
доповнено. За остаточними умовами
кредитної угоди відповідач отримав у
банку 81762,33 доларів США кредитних
коштів під 11,9 % річних строком до 15
листопада 2036 року включно (а. с. 8-24 т. 1).

У цей же день для забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором АКБ «ТАС-Комерцбанк» та
ОСОБА_1 уклали між собою договір
іпотеки, відповідно до якого
позичальник передав банку в іпотеку
належну йому на праві власності
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що була
придбана ним за кредитні кошти (а. с. 25-26
т. 1).

17 березня 2011 року ПАТ «Сведбанк» як
правонаступник ВАТ «Сведбанк», яке, у
свою чергу, було правонаступником АКБ
«ТАС-Комерцбанк», та відповідач у даній
справі уклали договір про внесення
змін та доповнень до іпотечного
договору № 1701/1107/71-065-Z-1 від 16.11.2007 р.,
який був посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 (а. с. 27-28 т
1).

Таким чином, з 17.03.2011 року відповідачу
достовірно стало відомо про те, що всі
права вимоги за його кредитним та
іпотечним договорами від 16 листопада
2007 року, які були укладені ним із АКБ
«ТАС-Комерцбанк», перейшли до ПАТ
«Сведбанк»

Укладений із банком кредитний договір
відповідач ОСОБА_1 в судовому порядку
не оспорив, у зв'язку з чим він
відповідно до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України відповідач узяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
порушив і станом на 25 жовтня 2013 року
допустив заборгованість перед банком
на загальну суму 111 281,39 доларів США, що
за курсом НБУ на дату розрахунку склало
889 472, 23 грн., з яких: 81 471,47 доларів США або
65 1201,46 грн. - заборгованість за кредитом,
10 318,52 доларів США або 82 475,93 грн. -
заборгованість за відсотками, 19491, 40
доларів США або 155 794,76 грн. - пеня.

Розмір вказаної заборгованості
підтверджується розрахунком суми
заборгованості за кредитним договором,
наданим позивачем. Відповідачем
вказаний розрахунок не спростований,
власних розрахунків з даного приводу
не надано, а тому колегією суддів він
приймається як достовірний.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України
„Про іпотеку" передбачено, що в разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором. Зобов'язання фактора за
договором факторингу може передбачати
надання клієнтові послуг, пов'язаних із
грошовою вимогою, право якої він
відступає.

Судом установлено, що 28 листопада 2012
року ПАТ «Сведбанк» як правонаступник
ВАТ «Сведбанк», яке, у свою чергу, було
правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк»,
уклало з ТОВ «Факторингова компанія
«Вектор плюс» договір факторингу № 15,
за яким позивач отримав право вимоги за
кредитним договором № 1701/1107/71-065 від 16
листопада 2007 року, що був укладений між
АКБ «ТАС-Комерцбанк»ПАТ «Сведбанк» і
ОСОБА_1

Крім того, тоді ж ПАТ «Сведбанк» і ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
уклали між собою договір про
відступлення прав за іпотечними
договорами, включаючи іпотечний
договір № 1701/1107/71-065-Z-1 від 16.11.2007 р. (а. с.
32-38 т. 1).

Згідно з пунктом 2.2. договору
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року
сторони домовилися, що у розрахункову
дату одночасно з відступленням права
вимоги заборгованості згідно з цим
договором Банк відступає Фактору права
за договором забезпечення, на підставі
договорів про відступлення права
вимоги за договорами забезпечення,
проекти яких викладені у додатку № 9 до
цього договору, що підлягали укладенню
сторонами в розрахункову дату (а. с. 33-36
т. 1).

З договору ПАТ «Сведбанк» і позивача
про відступлення прав за іпотечними
договорами від 28 листопада 2012 року
видно, що відповідно до ст. 24 Закону
України «Про іпотеку» та умов цього
договору сторони домовилися про те, що
разом із відступленням прав вимоги
заборгованостей за кредитними
договорами від боржників, яке
здійснюється на підставі договору
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року,
укладеного між сторонами, одночасно
відступаються права вимоги за
іпотечними договорами, які визначені
цим договором (п.п. 1.1. та 1.2. договору).
Первісний іпотекодержатель відступає
новому іпотекодержателю права за
іпотечними договорами, перелік яких
наведено у Додатку № 1 до цього
Договору (а. с. 32, 38 том 1).

З витягу про реєстрацію у Державному
реєстрі іпотек (реєстрація змін) від 29
листопада 2012 року вбачається, що на
підставі договору про відступлення
прав за іпотечними договорами від 28
листопада 2012 року право вимоги на
предмет іпотеки перейшло від АКБ
«ТАС-Комерцбанк» до ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» (а. с. 82 том 1).

З досудової вимоги ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» від 20 листопада
2013 року вбачається, що позивач
повідомив відповідача про те, що на
підставі договорів факторингу № 15 та
про відступлення прав за іпотечними
договорами від 28.11.2012 р. всі права
вимоги за його кредитним та іпотечним
договорами від 16 листопада 2007 року, які
були укладені ОСОБА_1 із АКБ
«ТАС-Комерцбанк», перейшли до позивача
у даній справі (а. с. 43, 44 т. 1).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

На вимогу суду позивач надав суду
нотаріально посвідчені копії
договорів факторингу № 15 та про
відступлення прав за іпотечними
договорами від 28.11.2012 р., Витяг про
реєстрацію у Державному реєстрі іпотек
(реєстрація змін) від 29 листопада 2012
року, належним чином завірені копії
кредитного й іпотечного договорів, а
також інших документів, які безспірно
підтверджують перехід усіх прав вимоги
за кредитним та іпотечним договорами
відповідача від 16 листопада 2007 року, що
були укладені ОСОБА_1 із АКБ
«ТАС-Комерцбанк», до позивача у справі
(а. с. 68-280 т. 1, а. с. 1-267 т. 2, а. с. 1-7 т. 3).

Частиною 2 ст. 517 ЦК України встановлено,
що боржник має право не виконувати
свого обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Проте закон не пов'язує це право
боржника з невиконанням боргових
зобов'язань взагалі, в тому числі і
попередньому кредиторові.

Так, згідно зі ст. 518 ЦК України боржник
має право висувати вимоги проти нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
його виконання.

В той же час у матеріалах справи
відсутні докази належного виконання
боргових зобов'язань відповідачем
ОСОБА_1 за кредитним договором №
1701/1107/71-065 від 16 листопада 2007 року як
первісному, так і всім наступним
кредиторам.

Кредитні зобов'язання ним не виконані
до цього часу.

Таким чином, доказів, які б
спростовували чи ставили під сумнів
право позивача на звернення в суд із
даним позовом до відповідача, у справі
немає.

За таких обставин у суду першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, не було підстав робити висновок
про те, що у позивача відсутнє право
вимоги до відповідача та відмовляти
йому із зазначених підстав у
задоволенні позову.

Разом з тим, з 7 червня 2014 року набрав
чинності Закон України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", відповідно до якого
протягом дії цього Закону: 1) не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки).

Колегія констатує, що даний закон
розповсюджує свою дію на
правовідносини, які склалися між
сторонами спору.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач одержав кредит у банку в
іноземній валюті на придбання
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 75,3 кв. м, житловою
площею 48,6 кв. м; у забезпечення
виконання укладеного кредитного
договору ОСОБА_1 передав цю квартиру в
іпотеку кредитній установі.

У судовому засіданні представник
відповідача зазначила, що придбана
квартира використовується
відповідачем та його сім'єю для
постійного проживання, іншого житла
вони не мають, про що свідчать дані про
їх реєстрацію, а також відповідний
витяг з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 3 жовтня 2014
року.

Загальна площа предмету іпотеки не
перевищує 140 кв. м; це нерухоме житлове
майно використовується для проживання
позичальника кредиту, який був
одержаний ним у банку в іноземній
валюті зі строком погашення до 15
листопада 2036 року включно зі сплатою
відсотків у порядку та розмірах, що
встановлені укладеними ним договорами,
в т. ч. про придбання нерухомого майна;
іншого житла у відповідача немає.

Представник позивача наведених вище
обставин не спростувала.

Враховуючи наведене, у задоволенні
вимог позивача про звернення стягнення
на вказану квартиру слід відмовити
саме з підстав, які передбачені Законом
України "Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті" від 3 червня 2014 року, що набрав
чинності з 07.06.2014 року.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, через що підлягає
скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення про
відмову Товариству з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс» у задоволенні
позову з інших підстав.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України "Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049,
1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307,
313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від
7 серпня 2014 року скасувати.

Товариству з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс» у задоволенні
позову до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки
відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: