Справа № 442/2997/14
Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/5508/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю:ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 червня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

у травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась із
позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 червня 2014
року позов задоволено. Розірвано шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований
26.04.2012 року відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
м.Дрогобичу Дрогобицького
міськрайонного управління юстиції у
Львівської області, актовий запис №107.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
залишилась на прізвищі «ОСОБА_2».

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3, в
апеляційній скарзі просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити, покликаючись
на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає про те,
що позивачка не надала суду доказів на
підтвердження того, що подружнє життя
та збереження шлюбу між ними є
неможливим, а тимчасовий розлад у сім'ї,
конфлікти між подружжям викликані
побутовими причинами. Вважає, що
небажання позивача перебувати у шлюбі
з відповідачем не є достатньою
підставою для його розірвання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2
щодо задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та
задовольняючи позов, суд першої
інстанції з»ясувавши фактичні
взаємини подружжя, дійсні причини
позову про розірвання шлюбу, обставини
життя подружжя, та встановивши, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечить інтересам
позивачки, прийшов до висновку про
підставність позову ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
26.04.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
укладено шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1, виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
м.Дрогобичу Дрогобицького
міськрайонного управління юстиції у
Львівської області.

Стаття 51 Конституції України
передбачає, що шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен
із подружжя має рівні права і обов'язки
у шлюбі та сім»ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК
України, у якій, крім іншого
передбачено, що примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України
кожен з подружжя має право припинити
шлюбні відносини. Примушування до
припинення шлюбних відносин,
примушування до їх збереження, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканість і
може мати наслідки, встановлені
законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення
подружжя, якщо це не суперечить
моральним засадам суспільства (ст. 111 СК
України).

Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови
пленуму Верховного суду України №11 від
21.12.2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» проголошена
Конституцією України охорона сім'ї
державою полягає, зокрема, в тому, що
шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне
життя подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей. Із цією метою суди
повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

Так, задовольняючи позов про
розірвання шлюбу, повно та всебічно
з»ясувавши фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, обставини життя подружжя, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що сторони не підтримують подружніх
відносин тривалий час, позивачка не
бажає їх поновляти, подальше сімейне
життя подружжя і примирення неможливе
та шлюб існує формально, прийшов до
висновку, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам позивачки, яка
заперечувала примирення між ними та
наполягала на розірванні шлюбу. За
таких обставин, з врахуванням зібраних
доказів у суду були підстави прийти до
висновку, що сім'я розпалась і
примирення між сторонами неможливе.

Крім цього, позивачка в суді пояснила,
що вони як подружжя не підходять один
одному, залишатись надалі у шлюбі разом
з відповідачем не має бажання, і за
таких обставин сім"я не може бути
збережена.

В суді апеляційної інстанції і
позивачка, і відповідач ствердили, що
відносини між ними не змінилися, вони
не примирилися, намагання відповідача
примиритися з позивачкою не принесли
бажаних результатів, вони і надалі
проживають окремо, не підтримують
подружніх відносин.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, п. 1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,
313, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 червня 2014
року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.