Справа № 338/871/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1985/2014
Головуючий у 1 інстанції Шишка О.А.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Шалаути Г.І.,

суддів: Матківського Р.Й.,
Мелінишин Г.П.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у
справах дітей адміністрації
Центрального району Миколаївської
міської ради, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за межі території
України за апеляційними скаргами
представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на рішення Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 05
серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

10.06.2014 року за дорученням ОСОБА_4
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за кордон без згоди та супроводу
батька.

В обґрунтування своїх вимог зазначила,
що з 06.10.2006 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
який розірвано 28.03.2014 року. В шлюбі є
двоє дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням
Апеляційного суду Миколаївської
області від 06.02.2014 року місце
проживання дітей визначено з нею. Після
розірвання шлюбу відповідач почав
перешкоджати їй у спільному відпочинку
з дітьми за кордоном - не надавав
дозволу на виїзд її з дітьми за межі
території України, що змушує позивача
звертатись до суду за наданням
вказаного дозволу.

Просить надати дозвіл на тимчасовий
виїзд за межі території України до
Турецької республіки, Австрійської
Республіки, Федеративної Республіки
Німеччина з метою відпочинку та
оздоровлення у період з 01.08.2014 року по
30.08.2014 року, до Королівства Таїланду,
Республіки Індія, Австрійської
Республіки, Федеративної Республіки
Німеччини з метою відпочинку та
оздоровлення у період з 15.10.2014 року по
15.11.2014 року, Королівства Таїланду,
Австрійської Республіки, Федеративної
Республіки Німеччини у період з 15.12.2014
року по 15.01.2015 року дітей - з метою
відпочинку та оздоровлення дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у супроводі матері
ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 В
позовній заяві зіслалася на лист від
06.05.2014 року, адресований відповідачу з
аналогічними вимогами, на який тримала
відмову. Вважає, що така відмова
порушує права та інтереси дітей та не
відповідає статтям та принципам
Конвенції ООН про права дитини, просила
позов задовольнити.

Згодом представник позивача - ОСОБА_5
змінив заявлені вимоги, уточнивши їх та
просив суд надати дозвіл на виїзд дітей
з метою відпочинку та оздоровлення до
ФРН - в період з 26.10.2014 року по 02.11.2014 року
та до Республіки Австрія - з 29.12.2014 року
по 05.01.2015 року та врахувати, що позивач
вже зверталася в суд з аналогічним
позовом й рішенням суду їй надавався
дозвіл на тимчасовий виїзд у США, а тому
вважає безпідставним посилання
відповідача на те, що він добровільно
надавав позивачу нотаріально
посвідчений дозвіл на виїзд дітей за
кордон. Оскільки в добровільному
порядку вирішити спірне питання не
можливо, просить уточнений в ході
судового розгляду позов задовольнити,
надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за
межі території України неповнолітніх
дітей з метою їх відпочинку та
оздоровлення до Федеративної
Республіки Німеччини в період з 12.00 год.
26.10.2014 року до 02.11.2014 року та до
Республіки Австрія з 29.12.2014 до 05.01.2015
року.

Рішенням Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 05
серпня 2014 року у позові ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах
дітей адміністрації Центрального
району Миколаївської міської ради, про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
межі території України з метою
відпочинку та оздоровлення до
Федеративної Республіки Німеччини в
період з 12.00 год. 26.10.2013 року до 02.11.2014
року та до Республіки Австрія з 29.12.2014
до 05.01.2015 року неповнолітніх дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у супроводі матері
ОСОБА_4 без нотаріально посвідченої
згоди батька ОСОБА_2 відмовлено.

На зазначене рішення представники
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали
апеляційні скарги.

У апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилається на
незаконність та необґрунтованість
рішення, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Зазначає, щодо причини непорозумінь
між сторонами з приводу виїзду дітей
закордон є спори між ними про поділ
спільної сумісної власності, і поки
вони не будуть вирішені, то відповідач
не даватиме згоди позивачу на виїзд
дітей за кордон. Також апелянт у своєму
листі до відповідача від 07.05.2014 року
зверталась з проханням надати згоду на
виїзд дітей в період з 01.08.2014 року по
30.08.2014 року до Туреччини та країн
Шенгенської угоди, з 15.10.2014 року по
15.11.2014 року до Таїланду, Індії та країн
Шенгенської угоди, з 15.12.2014 року по
15.01.2015 року до Таїланду та країн
Шенгенської угоди та отримала
категоричну відмову. Звертаючи увагу,
що апелянт зазначала у позовній заяві
конкретні країни і проміжки часу
подорожей, та під час останнього
судового засідання, апелянт зменшила
розмір позовних вимог, а саме просила
надати згоду на виїзд дітей до
Федеративної Республіки Німеччини в
період з 12.00 год. 26.10.2014 року до 02.11.2014
року та до Республіки Австрія з 29.12.2014
до 05.01.2015 року. Таким чином, перелік
країн було чітко зазначено на всіх
стадіях розгляду цієї справи.

Також апелянт, вказала, щодо виїзду
старшого сина закордон у період
навчання та у проміжок часу, протягом
якого має відбуватись спілкування
відповідача з дітьми. Врахувавши
положення наказу Міністерства освіти
та науки України від 11.06.2014 року № 1/9-303
«Про навчальні плани загальноосвітніх
навчальних закладів та структуру 2014/2015
навчального року», відповідно до
якого, канікули рекомендовано провести
в терміни: осінні з 27 жовтня до 02
листопада, а зимові з 29 грудня до 11
січня.

Під час зимових канікул, апелянт не
претендувала на 6 днів, які належать
відповідачу, а тому відрахувала їх з
06.01.2015 року до 11.01.2015 року. На думку
апелянта, на період канікул не
розповсюджується положення щодо
періодичних зустрічей у суботу та
неділю, адже це окремий період з
окремим об'ємом часу.

Тому апелянт вважає, що суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку, адже позивачем було
зазначено країну виїзду, бажаний
проміжок часу, який не зачіпав час,
протягом якого має відбуватись
спілкування дітей з відповідачем,
інтереси якого не порушено.

Також апелянт вказує, що суд першої
інстанції не надав оцінку важливому
письмовому доказу, а саме листу
відповідача від 28.05.2014 року вих. №1, який
підтверджує його відмову у наданні
дозволу на виїзд дітей.

У зв'язку з наведеним просив рішення
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 05
серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_4

У апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_6 посилається на
незаконність та необґрунтованість
рішення.

Зазначає, що з мотивувальної частини
рішення не ясно, яким чином нотаріально
посвідчена заява (а.с. 198) про згоду на
виїзд дітей у супроводі позивача у
період літніх канікул 2014 року пов'язана
з предметом позову, який не стосується
літніх канікул 2014 року.

Крім того, судом не надано оцінку факту
утримання відповідачем в себе
оригіналу вказаної нотаріальної згоди
(а.с. 198) та не передання цієї згоди
позивачу. Просив врахувати, що вказаний
дозвіл (а.с. 198) відповідач оформив під
примусом судового рішення
Апеляційного суду Миколаївської
області аналогічного позову про
надання згоди на виїзд дітей у США
літні канікули 2014 року. Отже,
протиправність поведінки відповідача
в аналогічних відносинах вже мала
місце раніше, тому висновки про
відсутність спору є безпідставними.

Судом залишено без уваги відсутність у
відповідача будь яких доказів щодо
предмету цього позову пов'язаного з
наданням згоди на виїзд дітей для
відпочинку та оздоровлення до
Федеративної Республіки Німеччини в
період з 26.10.2014 року до 02.11.2014 року та до
Республіки Австрія з 29.12.2014 до 05.01.2015
року.

Також, суд не звернув уваги, що періоди
заявлені для виїзду за кордон
припадають на осінні та зимові
канікули, що спростовує доводи
відповідача стосовно залишення країни
у період навчання старшого сина.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 не з'явився, подану ним
апеляційну скаргу підтримав, просив
розгляд її провести за його
відсутності.

Представник апелянта ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про місце і час
розгляду справи, проте його неявка не є
перешкодою в розгляді.

Представник відповідача ОСОБА_3
апеляційної скарги не визнав.
Заперечення мотивував тим, що
відповідач любить своїх дітей та не
вчиняє жодних дій, які б суперечили їх
інтересам. Даний позов є безпідставним,
як і попередній, на який зсилається
позивачка у позовній заяві. Доводи
представників апелянта про те, що
відповідач і раніше не давав згоди на
виїзд дітей за кордон, про що
підтверджує рішення Апеляційного суду
Миколаївської області спростовується
тим, що цим рішенням позивачка не
скористалася, так як відповідач,
бажаючи провести літній період з
дітьми разом поїхав на відпочинок з
ними та з позивачкою у США, а тому
нотаріально засвідчена заява про його
згоду на виїзд не була потрібна та
залишилися у нього. Крім того даний
позов є одним із способів позивачки
маніпулюючи дітьми, давити на
відповідача з тим, щоб майнові спори,
які є між ними в судах були вирішені в
такий спосіб, як того бажає позивачка.
Представник зазначив, шо відповідач
цілком доступно і аргументовано виклав
логічні та обґрунтовані умови у своєму
листі до позивачки (а.с. 34), шоб нею була
зазначена країна, готель, де будуть
діти та конкретний період часу не на
п'ятилітку, і не кілька країн в один
місяць, що є правом батька, однак
позивачка такі умови повністю
зігнорувала, а тому відповідач не
надавав їй такої згоди. Після уточнення
позовної заяви, період співпадав з
навчальним процесом у школі старшого
сина, а питання періоду новорічного
року теж не було з ним погоджено.

Крім того представник апелянта просив
врахувати, що позивачка, порушуючи
права батька на спілкування з дітьми,
по час розгляду апеляційної скарги
26.08.2014 року не повернулася з дітьми з-за
кордону, як обіцяла. Відповідач
звернувся у Міністерство юстиції
України із заявою про сприяння
поверненню дітей в Україну на умовах
Гаазької конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, щоб
міністерство юстиції в його інтересах
та інтересах дітей подало заяву країні,
де знаходиться позивачка з дітьми з
вимогою повернути дітей в Україну.
Просив апеляційну скаргу відхилити, з
тим шоб не узаконювати подальше
утримування нею дітей за межами
України, яке порушує його права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
доводи апелянта та перевіривши їх
доказами, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 06.10.2006 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 28.03.2014 року. В шлюбі є
двоє дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання
яких за рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 09.12.2013 року
визначено з мамою. В даний час між
сторонами виникли різні майнові спори,
які загострили відносини між
сторонами. Позивачка звернулася в суд з
вимогою надати їй тимчасовий дозвіл на
виїзд з дітьми за межі України до
Турецької республіки, Австрійської
Республіки, Федеративної Республіки
Німеччина з метою відпочинку та
оздоровлення у період з 01.08.2014 року по
30.08.2014 року, до Королівства Таїланду,
Республіки Індія, Австрійської
Республіки, Федеративної Республіки
Німеччини з метою відпочинку та
оздоровлення у період з 15.10.2014 року по
15.11.2014 року, Королівства Таїланду,
Австрійської Республіки, Федеративної
Республіки Німеччини у період з 15.12.2014
року по 15.01.2015 року дітей - з метою
відпочинку та оздоровлення дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в супроводі її як
матері, без згоди батька - ОСОБА_2

Судом встановлено, між сторонами немає
спору щодо ненадання позивачці
відповідачем дозволу на виїзд її з
дітьми за кодон без згоди відповідача,
оскільки таку згоду відповідач надавав
протягом літнього періоду 2014 року, і
вона не скористалася для цього
рішенням Апеляційног суду
Миколаївської області, на яке
зсилається як на доказ обґрунтованості
поданої нею заяви, а інших доказів не
представила. З таким висновком суду
погоджується колегія та не знаходить
доводи представників апелянта
обґрунтованими з таких мотивів.

З листа відповідача до позивачки (а.с. 24)
видно, що він немає бажання шкодити
дітям, дасть їй згоду на виїзд за кордон
без нього в період з 16.07.2014 року по 31.08.2014
року в любу країну світу, за умови, що
він має знати в якому місці, готелі
заплановано буде зупинитися і
наскільки це буде безпечно для дітей,
щоб на випадок форс-мажорних обставин
відшукати дітей та їм допомогти, він не
даватиме згоди на виїзд дітей під час
навчального періоду старшого сина, так
як вважає, що це недоцільно і зашкодить
навчальному процесу (за виключенням
поїздки з метою оздоровлення через
хворобу, яка має бути обґрунтована
лікуючим лікарем, також за умови, щоб
такі поїздки були не на п'ятилітку,
вважає, а на один виїзд, бо не вважає за
доцільне та таке, що сприятиме їх
здоров'ю переміщення маленьких дітей (4
і 6 років) в чотири різні країни, в
різних частинах планети протягом
одного місяця.

Колегією встановлено зі змісту
позовної первинної заяви, що така є
прикладом повного ігнорування нею умов
відповідача, які колегія знаходить
логічними, розумними та такими, що
відповідають інтересам дітей, на яких
відповідач погодився надати їй згоду
на виїзд дітей без його згоди за кордон.
Після уточнення заяви, відповідач не
погодився на вказаний період у жовтні,
так як він співпадав з навчальним
періодом старшого сина, а також на те,
щоб маленькі діти майже кожного місяця
: жовтень, листопад, грудень, січень
їздили в різні кутки світу з огляду, що
такі поїздки будуть виснажливими для
здоров'я малесеньких дітей і
сплановані в такий спосіб позивачкою,
щоб він не мав можливості практично
бачитися з ними.

Колегія знаходить доводи відповідача
обґрунтованими і приходить до
висновку, що відповідач, дбаючи за
своїх дітей, маючи на них рівні права з
позивачкою, мотивовано не погоджується
надавати їй згоду мало не щомісяця в
осінньо-зимовий період, під час
загострення хвороб, подорожувати в
різні країни світу, з різними часовими
поясами та перепадами атмосферного
тиску не маючи жодних обґрунтувань, що
такі поїздки відповідають меті
поїздки-оздоровлення без будь-яких
медичних показників для цього. Такі дії
позивачки колегія розцінює як такі, що
не відповідають інтересам малолітніх
дітей.

У преамбулі Конвенції про права дитини
від 20.11.1989 року, яка набула чинності для
України з 27.09.1991 року, зазначено, що
«…дитина, внаслідок її фізичної і
розумової незрілості потребує
спеціальної охорони і піклування, як з
боку батьків, так і з боку держави,
включаючи належний правовий захист, як
до, так і після народження, до
досягнення нею повноліття.»

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено,
що в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Колегія приймає до уваги також
неправомірну поведінку позивачки, яка
діючи на порушення прав відповідача, як
батька дітей, не повернула дітей в
Україну, старший син не навчається в
школі та перебуває за межами України
разом з позивачкою, хоча дозвіл за
рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 05.05.2014 року
їй надавався дозвіл на виїзд за кордон,
до США з дітьми, без згоди батька, з
метою відпочинку та оздоровлення дітей
з 25.05.2014 року по 25.07.2014 року та
зобов'язано її повернути дітей в
Україну після зазначеного терміну.

З огляду на викладене, колегія
приходить до висновку, що доводи
представників апелянта не
спростовують правильності рішення
суду першої інстанції, яке на думку
колегії відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України, а тому підстав для його
скасування колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 323-324 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представників
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 05
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Г.І. Шалаута

Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин