Справа №333/7422/14-ц
Провадження №2/333/2881/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2014 року

м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого -
судді
Тучкова С.С.,

при секретарі
Шелесько Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, цивільну справу
№333/7422/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення аліментів на
неповнолітню дитину та коштів на
утримання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі
1/3 частини всіх видів заробітку (доходу)
відповідача щомісяця, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з дня
подання позову до суду і до досягнення
сином повноліття, а також коштів на її
утримання у розмірі 1/6 частини всіх
видів заробітку (доходу) відповідача
щомісяця до досягнення дитиною
трьохрічного віку, посилаючись на те,
що вона перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, добровільно
надавати матеріальну допомогу
відповідач відмовляється, тому вона
вимушена звернутися до суду.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена судом
своєчасно та належним чином, надала
суду заяву, в якій просила на підставі
ч.2 ст.158 Цивільного процесуального
кодексу України розглядати справу за
її відсутності, позовні вимоги
підтримала повністю.

Відповідач, повідомлений судом
належним чином про час та місце
розгляду справи, у судове засідання не
з'явився, надав суду заяву, в якій
просив розглядати справу без його
участі, позов визнав частково, а саме: в
частині стягнення з нього аліментів на
утримання неповнолітньої дитини у
розмірі 1/4 частини всіх видів його
заробітку (доходу) щомісяця та коштів
на утримання матері дитини у розмірі 1/6
частини всіх видів його заробітку
(доходу) щомісяця. Також відповідач
надав суду письмові заперечення, в яких
зазначив, що добровільно сплачує
аліменти на утримання дитини.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
письмові докази та проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд приходить до
наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ст.60 Цивільного процесуального
кодексу України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб, серії
НОМЕР_1, виданого 25.12.2010 року
Комунарським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Запорізького міського управління
юстиції, сторони уклали шлюб, про що в
книзі реєстрації шлюбів зроблено
відповідний актовий запис за №1104 (а.с.5).

Рішенням Заводського районного суду
м.Запоріжжя від 11.04.2014 року шлюб між
сторонами розірвано.

Відповідно до свідоцтва про
народження, серії НОМЕР_2, виданого
20.12.2011 року Комунарським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Запорізького міського управління
юстиції, сторони є батьками
неповнолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Отже, судом встановлено, що на даний час
дитина знаходиться на утриманні матері
ОСОБА_1, проживає разом з нею.
Відповідач є працездатним.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
батько (батьки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про
права дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
батьки несуть однакову
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України
передбачено, що батьки зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу
України за рішенням суду кошти на
утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі.

Сторони просили суд стягнути аліменти
частці від доходу відповідача.

На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу
України при визначенні розміру
аліментів суд враховує стан здоров'я та
матеріальне становище дитини і
платника аліментів, наявність у
останнього інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина,
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного
кодексу України частка заробітку
(доходу) матері, батька, яка буде
стягуватися як аліменти на дитину,
визначається судом.

Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу
України мінімальний розмір аліментів
на одну дитину не може бути меншим, ніж
30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених ст.184 Сімейного
кодексу України.

Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу
України передбачено, що способи
виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

За змістом зазначених норм, будь-які
витрати на утримання дітей мають
визначатись за домовленістю між
батьками або за рішенням суду. На даний
час ніякої домовленості щодо виконання
обов'язку утримувати дитину між
сторонами не має, договір про сплату
аліментів на дитину, в якому було б
визначено розмір та строки виплати
аліментів, між позивачем та
відповідачем не укладався.

Як вбачається з положень Сімейного
кодексу України, спір щодо витрат на
утримання дитини може містить незгоду
між батьками, як щодо самого факту
сплати аліментів, так і щодо розміру
аліментів, які сплачуються добровільно
(Ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2012 року
по справі №6-35893св12).

Відповідно до положень п.17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від №3
15.05.2006 року «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів» за
відсутності домовленості між батьками
про сплату аліментів на дитину той із
них, з ким вона проживає, вправі
звернутись до суду з відповідним
позовом.

При визначенні частки доходу
відповідача, яка підлягає стягненню як
аліменти, суд враховуючи, що позивач
просить стягнути з відповідача не лише
аліменти на утримання дитини, а також і
кошти на своє утримання, виходячи з
принципу розумності та справедливості,
вважає за необхідне стягнути з
відповідача аліменти на користь ОСОБА_1
на утримання неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини
всіх видів заробітку (доходу)
відповідача щомісяця, але не менш, ніж
30% прожиткового мінімуму відповідного
віку дитини.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу
України встановлено, що аліменти на
дитину присуджуються за рішенням суду
від дня пред'явлення позову.

Позов надійшов до суду 18.09.2014 року, а
тому саме з цієї дати повинні бути
присуджені аліменти.

На підставі ч.ч.2, 3, 6 ст.84 Сімейного
кодексу України дружина, з якою
проживає дитина, має право на утримання
від чоловіка - батька дитини до
досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ст.80 Сімейного кодексу
України аліменти присуджуються одному
з подружжя у частці від доходу
(заробітку) другого і (або) у твердій
грошовій сумі.

При визначенні частки доходу
відповідача, яка підлягає стягненню як
кошти на утримання позивача, суд
враховуючи, що ОСОБА_2 в цій частині
позов визнав повністю, виходячи з
принципу розумності та справедливості,
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь ОСОБА_1 кошти на
її утримання в розмірі 1/6 частини всіх
видів заробітку (доходу) відповідача
щомісяця.

Таким чином, у зв'язку із викладеним,
аналізуючи зібрані у справі докази та
вимоги чинного законодавства,
приймаючи до уваги положення ст.11
Цивільного процесуального кодексу
України щодо розгляду справ в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, виходячи з
якнайкращого забезпечення інтересів
дитини, враховуючи обставини справи, а
також те, що відповідач визнав позов в
частині стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини у
розмірі 1/4 частини його доходу та в
частині стягнення коштів на утримання
матері дитини у розмірі 1/6 частини всіх
видів його доходу, суд вважає за
можливе задовольнити позов частково.

Так як задоволена основна вимога
позивача, яка була звільнена від сплати
судового збору при подачі заяви, з
відповідача повинен бути стягнений в
дохід держави судовий збір.

Керуючись ст.ст.80, 84, 180-183, 191 Сімейного
кодексу України, ст.8 Закону України
«Про охорону дитинства», ст.ст.3, 18, 27
Конвенції про права дитини,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27.02.1997 року, ст.ст.174, 209,
214-215, 367 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на неповнолітню дитину та
коштів на утримання - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
утримання неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі
1/4 частини всіх видів заробітку (доходу)
відповідача щомісяця, але не менш, ніж
30% прожиткового мінімуму відповідного
віку дитини, починаючи з 18.09.2014 року і до
повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, кошти на
її утримання в розмірі 1/6 частини всіх
видів заробітку (доходу) відповідача
щомісяця, починаючи з 18.09.2014 року і до
досягнення дитиною - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий
збір в дохід держави в розмірі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів
підлягає негайному виконанню у межах
суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м.Запоріжжя.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя
С.С.
Тучков