________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/4058/13-ц
Провадження № 2/520/1860/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Літвінової І.А.

секретарі судового засідання -
Бродецька Т.В., Непомнющий М.М.,
Харитонова І.С., Хіхлуха О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про
стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_2
вартості автомобіля, який належав йому
на праві приватної власності та який
ОСОБА_2 на підставі скасованої
довіреності продав ОСОБА_3, але
отримані від покупця гроші йому,
власнику автомобіля, не передав, а
залишив у себе.

В доповненій та уточненій
позовній заяві представник ОСОБА_1
посилається на те, що ОСОБА_1 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (ТЗ) НОМЕР_5,
виданого МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в
Одеській області, на праві приватної
власності належав автомобіль TOYOTA 4 RUNNER,
1993 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун
№ НОМЕР_2, державний номерний знак
НОМЕР_3. 26 вересня 2008 року ОСОБА_1
надав ОСОБА_2 нотаріально посвідчену
довіреність з правом розпорядження
автомобілем, але 02 грудня 2009 року подав
до нотаріуса заяву про скасування дії
зазначеної довіреності. Не зважаючи на
це, 09 квітня 2010 року ОСОБА_2 на підставі
зазначеної довіреності, яка не мала
дії, продав автомобіль ОСОБА_3 за 6500
доларів США, однак отримані від покупця
гроші власнику автомобіля не передав, а
залишив у себе.

У судовому засіданні позивач,
представник позивача, посилаючись на
вище викладені обставини, просили
стягнути з відповідача суму,
еквівалентну 6500 доларам США та 3% річних
за весь час користування грошима,
починаючи з 10 квітня 2010 року по день
постановлення судом рішення про
стягнення коштів, а також витрати
позивача по сплаті судового збору в
розмірі 903 гривні 06 копійок.

Відповідач та представник
відповідача позов не визнали,
пояснивши, що позивач і відповідач
працювали на одному підприємстві і, так
як відповідачу потрібно було по
службових справах виїжджати за кордон,
то підприємство ініціювало передачу
автомобіля позивачем відповідачу та
сплатило позивачу вартість автомобіля.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши докази, суд вважає, що позов
є обґрунтованим та підлягає
задоволенню.

У судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу (ТЗ)
НОМЕР_5, виданого МРЕВ-1 УДАІ УМВС
України в Одеській області, на праві
приватної власності належав
автомобіль TOYOTA 4 RUNNER, 1993 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_3.

26 вересня 2008 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2
нотаріально посвідчену довіреність з
правом розпорядження (а.с. 11), але 02
грудня 2009 року він подав до нотаріуса
заяву про припинення дії зазначеної
довіреності (а.с. 12). Незважаючи на це, 09
квітня 2010 року на підставі зазначеної
довіреності, яка не мала дії, ОСОБА_2
продав автомобіль ОСОБА_3 за 6500 доларів
США, однак отримані від покупця гроші
власнику автомобіля не передав, а
залишив у себе.

Відповідно до п. 154 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 року № 20/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 3 березня
2004 року за № 283/8882, яка діяла на той
час, особа, яка видала довіреність, за
винятком безвідкличної, визначеної
статтею 10 Закону України від 19.06.2003 року
«Про фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю», що
має назву «Особливості забезпечення
виконання зобов'язань забудовника за
договором перед управителем фонду»,
могла у будь-який час скасувати
довіреність або передоручення. У
зазначеному випадку нотаріус,
завідувач державним нотаріальним
архівом при одержанні заяви про
скасування довіреності або
передоручення повинна була зробити про
це відмітку на примірнику довіреності,
що зберігалася у справах нотаріуса, у
державному нотаріальному архіві, і
відмітку в реєстрі для реєстрації
нотаріальних дій, а також повідомити
особу, яка видала довіреність,
представника, а також відомих їй третіх
осіб, для представництва перед якими
була видана довіреність, про
скасування довіреності повинно було
оформлено нотаріусом за правилами
пункту 275 цієї Інструкції шляхом
передавання відповідної заяви
фізичної особи іншим фізичним особам
та юридичним особам, тобто ОСОБА_2 та
МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській
області, оскільки заява не суперечила
закону і не містила відомостей, що
порочать честь і гідність людини. Однак
нотаріусом зазначені вимоги
Інструкції не були виконані, в
результаті чого ОСОБА_2 зміг,
скориставшись недіючою довіреністю,
продати автомобіль, який належав
ОСОБА_1

При викладених обставинах
вбачається, що договір купівлі-продажу
був укладений з грубими порушеннями
законодавства України і міг бути
визнаним недійсним у судовому порядку.
Саме за такими підставами 28 квітня 2010
року ОСОБА_1 був пред'явлений позов до
Київського районного суду м. Одеси, за
його позовною заявою було заведено
цивільну справу за № 1512/2-1711/11, яка на
протязі довгого часу з різних причин не
була розглянута, за цей час ОСОБА_1
передумав визнавати договір недійсним
та отримувати автомобіль в натурі, а
тому за заявою його представника
ухвалою суду від 27 листопада 2012 року
його позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення грошових
коштів був залишений без розгляду.

Саме тому 28 квітня 2012 року ОСОБА_1
був пред'явлений позов до ОСОБА_2 за
участю третьої особи ОСОБА_3 про
стягнення коштів, який суд визнає
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Суд не може погодитися з
поясненнями представника відповідача
про те, що позивач і відповідач
працювали на одному підприємстві і, так
як відповідачу потрібно було по
службових справах виїжджати за кордон,
то підприємство ініціювало передачу
автомобіля позивачем відповідачу та
сплатило позивачу вартість автомобіля.
Дійсно, в матеріалах справи є витяги з
робочого журналу підприємства про
отримання 05 вересня 2008 року позивачем
від підприємства 5000 доларів США і 26
вересня 2008 року ще 4000 доларів США (а.с. 52,
53), але відсутні будь-які докази, що
зазначені грошові кошти підприємство
надавало позивачу у якості сплати йому
вартості автомобіля, який був проданий
відповідачем, тим більш, що
підприємство претензій чи позову з
цього приводу ні до кого не пред'являло,
також не претендує на визнання за ним
права власності на автомобіль, який
належав позивачу. І, взагалі, суд не
виключає того, що отримані від
підприємства гроші могли надаватися
позивачу зовсім для інших цілей,
пов'язаних з виробничою діяльністю
підприємства, а не з тим, щоб надати
допомогу ОСОБА_3, який не мав і не має
ніякого відношення до підприємства у
придбанні ним автомобіля.

Таким чином, суд вважає, що
відповідач ОСОБА_2 повинен повернути
ОСОБА_1 гроші, які він отримав від
ОСОБА_3 за проданий йому автомобіль, що
належав позивачеві, тобто суму
еквівалентну 6500 доларів США.
Відповідач зобов'язаний повернути
позивачу й судові витрати по сплаті
судового збору. Частиною 2 ст. 1214 ЦК
України передбачено, що у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу), тому підлягають
задоволенню також і вимоги позивача
про стягнення з відповідача 3% річних за
час безпідставного користування
грошима з 10 квітня 2010 року по день
постановлення судом цього рішення про
стягнення коштів, які він повинен був
передати позивачу, тобто за 4,5 роки (54
місяці).

При розрахунку суми
заборгованості суд враховує, що
відповідач безпідставно одержав та не
повернув позивачеві гроші в сумі 6500
доларів США, відповідно до курсу валют,
встановленого НБУ, курс 1 долара США
станом на день постановлення цього
рішення складає 12,95 гривні, а тому
відповідач зобов'язаний повернути
позивачеві суму боргу в розмірі 84175
гривень (6500х12,95=84175), він також повинен
сплатити позивачеві 3% річних за час
безпідставного користування грошима з
10 квітня 2010 року по день постановлення
судом цього рішення за 4,5 роки (54 місяці)
в розмірі 3790 гривень 21 копійка
(6500:100х3:12=5,42; 5,42х54= 292,68; 292,68х12,95=3790,21) та
компенсувати позивачеві витрати по
сплаті судового збору в розмірі 903
гривні 06 копійок, всього суд вважає
відповідно до вимог законодавства
України стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 88693 гривні 27 копійок
(84000+3790,21+903,06=88693,27).

Керуючись ст.ст. 15, 30, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 3, 15, 16, 215, 238, 249, 536, 625, 1006,
1212, 1214 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_4) на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, грошову
суму в загальному розмірі 88693
(вісімдесят вісім тисяч шістсот
дев'яносто три) гривні 27 копійок, яка
складається з суми боргу, в гривневому
еквіваленті 6500 доларам США по курсу НБУ
станом на 02.10.2014 р. - 12,95 гривень за 1
долар США, що дорівнює 84175 гривням; 3%
річних з 10.04.2010 року по 02.10.2014 року в
розмірі 3790 гривень 21 копійка та
судового збору - 903 гривні 06 копійок.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через Київський
районний суд м. Одеси шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
Літвінова І. А.