У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мазур Л.М.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», третя
особа - начальник Відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 18 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 04 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» (далі -
ДТГО «Південно-Західна залізниця»),
третя особа - начальник Відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Позивач посилався на те, що він
відповідно до наказу від 14 травня
2013 року № 956/ос за підписом начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ОСОБА_4 звільнений з посади провідного
юрисконсульта з 04 червня 2013 року
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відпустки», за угодою сторін, згідно з
п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 33 календарних днів.

Позивач зазначав, що дійсно ним була
написана заява про надання відпустки і
в подальшому він мав намір звільнитися
за угодою сторін, про що він і зазначив
у заяві, однак дати звільнення
зазначено не було. Дізнавшись про своє
звільнення, він написав заяву про
відкликання заяви про звільнення за
згодою сторін.

Також позивач зазначав, що ним було
надано листок непрацездатності у
період з 31 травня по 05 червня 2013 року,
тобто, як зазначає позивач, його
звільнення відбулося у період
відпустки під час хвороби.

Вважає, що його звільнення відбулося
незаконно, а тому просив визнати наказ
від 14 травня 2013 року № 956/ос незаконним;
поновити його на посаді провідного
юрисконсульта у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський з дати звільнення - 04
червня 2013 року; стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 05
червня 2013 року по день поновлення на
посаді та стягнути моральну шкоду, яку
він оцінює у розмірі 1 000 грн, у зв'язку з
тим що такі дії відповідача призвели до
здійснення ним додаткових зусиль для
відновлення життєвих зв'язків та
моральних страждань.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 04 червня
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 04 грудня 2001 року
ОСОБА_3 був переведений на посаду
провідного юрисконсульта
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ДТГО «Південно-Західна залізниця».

13 травня 2013 року позивач на ім'я
начальника Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський ОСОБА_4 подав заяву
наступного змісту: «Прошу Вас надати
мені щорічну відпустку з 14 травня
2013 року по 04 червня 2013 року, а також
прошу після закінчення відпустки
звільнити мене з роботи за згодою
сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України».

14 травня 2013 року було видано наказ №
956/ос за підписом начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_3
звільнений з посади провідного
юрисконсульта з 04 червня 2013 року
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відпустки», за угодою сторін, згідно з
п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 33 к.д.

21 травня 2013 року позивач на ім'я
начальника Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський ОСОБА_4 подав заяву
про відкликання заяви про звільнення у
зв'язку з сімейними обставинами та
погіршенням стану здоров'я.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що під час звільнення
позивача відповідачем не було порушено
вимог трудового законодавства.

Підставами припинення трудового
договору відповідно до вимог
п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є угода
сторін.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
судову практику розгляду судами
трудових спорів», судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін)
договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції, правильно
виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_3
на звільнення з підстав п.1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України було виражене у формі
власноручно написаної заяви про
звільнення із зазначенням часу
проведення такого звільнення, а саме:
після закінчення відпустки, виявлення
згоди на проведення звільнення у такий
спосіб відповідачем виражене у виданні
наказу від 14 травня 2013 року № 956/ос із
зазначенням підстав, а саме: заяви
ОСОБА_3 та згоди власника.

Відкликання заяви про звільнення з
підстав п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України може
бути також тільки за згодою обох
сторін.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про те, що
звільнення позивача відбулося за
угодою сторін в строк, визначений
сторонами спору; подання позивачем
заяви про відкликання заяви про
звільнення і подальша відмова власника
підприємства у задоволенні такої не
свідчить про незаконність дій
останнього та не порушує трудових прав
ОСОБА_3, не суперечить вимогам закону.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 18 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 04 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.М. Мазур

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана