АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/9674/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Гребенюк В.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Поліщук Н.В., Болотова Є.В.

при секретарі:
Задорожному
А.Г.,Прохоровій В.С.

за участю: представника позивача
ОСОБА_3

представника
відповідача Луценко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 26 травня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_5 до Відкритого
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
Подільського відділення № 5393 про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним.

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернулася до
суду із вищевказаним позовом. Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що 04 серпня
2008 року між відповідачем та позивачем
було укладено договір відновлювальної
кредитної лінії № 82 про надання
грошових коштів у розмірі 2 350 000
гривень. На думку ОСОБА_5 при укладенні
договору її було введено в оману,
оскільки деякі пункти укладеного
договору обмежують та порушують її
права. За умовами цього договору
відповідач зобов'язував позивача
сплатити комісійні винагороди: за
надання кредиту в розмірі 11 750 гривень
та за резервування коштів на
невикористану частину кредитної лінії
щомісячно у розмірі 0,1 % невикористаної
частини ліміту кредиту в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ на день
здійснення платежів. Зазначене, є
проявом недобросовісної діяльності, у
зв'язку з чим позивач звернулася до
суду за захистом порушеного права

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 26 травня 2014 року ОСОБА_5 у
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
позивач подала апеляційну скаргу, де
ставила питання про його скасування та
постановлення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.
Мотивуючи свою вимогу тим, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права. Банк у порушення
ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» перед укладенням
кредитного договору банк не повідомив
її у письмовій формі про переваги та
недоліки пропонованих ним схем
кредитування.

Представник апелянта у судовому
засіданні підтримав подану апеляційну
скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав
подану апеляційну скаргу, заперечував
проти її задоволення.

Заслухавши суддю -доповідача,
вислухавши пояснення осіб які
з'явилися у судове засідання, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
подана апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04.08.2008 року між
сторонами по справі було укладено
договір відновлювальної кредитної
лінії № 82, за яким надано позивачу
кредитні кошти у розмірі 2 350000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 03.04.2013 року в
задоволені позову ОСОБА_6 про визнання
недійсним договору іпотеки в частині
передання в іпотеку було відмовлено.

25 січня 2011 року Шевченківським
районним судом м. Києва постановлено
рішення по справі за позовом ВАТ
«Державний ощадний банк» в особі філії
- Подільського відділення №5393 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, за яким було стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ВАТ «Державний
ощадний банк» 3 398 802,43 гривні, звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
позивачем не було надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
суперечності змісту укладеного
правочину - договору, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства його
моральним засадам. Також до суду не
надано доказів на підтвердження того
факту, що особи, які вчиняти правочин,
не мали необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а волевиявлення
учасників правочину не було вільним і
не відповідало їх внутрішній волі. Крім
того, не доведено, що позивача - діями
відповідача було введено в оману, а
пункти укладеного договору обмежують
та порушують її права, також що
правочин не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, а відтак, правові
підстави для вдоволення позову
відсутні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон який їх
регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною
скаргою, апелянт вказував на те, що
судом не було взято до уваги порушення
банком вимог пункту 3.6 ст. 3 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління НБУ від 10.05.07 №168.
Відповідно до цієї вимоги банки не
мають права встановлювати платежі, які
споживач має сплатити на користь банку
за дії, які банк здійснює на власну
користь (ведення справи, договору,
облік заборгованості споживача тощо),
або за дії, які споживач здійснює на
користь банку (прийняття платежу від
споживача тощо) або що їх вчиняє банк
або споживач з метою встановлення,
зміни або припинення правовідносин
(укладення кредитною договору,
внесення до нього змін, прийняття
повідомлення споживача про
відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо). У даному
випадку банк в порушення цих вимог
фактично у пункті 1.14 договору
зобов'язав позивача за надання
банківських послуг сплатити банку
комісійні винагороди.

Колегія суддів вважає, що зазначені
доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства, а саме у відповідності
до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договорів, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору. На час підписання договору
позивач повністю погодилася з його
умовами.

Відповідно до Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління НБУ від 10.05.07 №168, відповідач
визначив у договорі, а саме пункті 1.14 -
комісійні винагороди, довівши їх таким
чином до позивача, що не суперечить
положенням зазначених вище Правил а
також Закону України «Про банківську
діяльність».

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з доводів
викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 26 травня 2014 року залишено без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: