У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний Банк «Новий» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
Синельниківський районний сектор
Головного управління державної
імміграційної служби у
Дніпропетровській області, служба у
справах дітей Синельниківської
міської ради Дніпропетровської
області, відділ державної виконавчої
служби Синельниківського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області, про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
Банк «Новий» на рішення
Синельниківського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 29 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Акціонерний комерційний
Банк «Новий» звернулось до суду з
позовом, який згодом уточнило, і
остаточно просило усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
відповідачів та зняття їх із
реєстраційного обліку. Правовою
підставою вирішення спору вказувало
ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України
«Про іпотеку», ст. 391 ЦК України.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що 22
жовтня 2008 року між Акціонерним
комерційним банком «Новий»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний Банк «Новий», та ОСОБА_4
укладений кредитний договір, за
умовами якого остання отримала у
кредит грошові кошти у сумі 150 000 грн зі
сплатою 25% річних строком до 21 жовтня 2010
року. У забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором цього ж дня між ними
укладено договір іпотеки, відповідно
до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку
банку квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_4
порушила умови кредитного договору,
допустила заборгованість, яка
стягнута на користь банку згідно
судових наказів. 29 листопада 2011
року відділом державної виконавчої
служби Синельниківського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області складено
акт про передачу описаного й
арештованого майна стягувачу в рахунок
погашення боргу, згідно якого стягувач
прийняв спірну квартиру в рахунок
погашення боргу. 9 грудня 2011 року
приватним нотаріусом
Синельниківського міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області на підставі
даного акта посвідчено та видано
свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за
№ 2112 про належність банку на праві
власності спірної квартири. 4 січня 2012
року банк направив відповідачам вимогу
про добровільне звільнення в
тридцятиденний термін квартири з
попередженням про примусове виселення
відповідача та членів його сімґї у разі
невиконання цієї вимоги. Відповідачі
вимоги банку не виконали, квартиру не
звільнили.

Рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
вересня 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
вересня 2013 року, ухвалити нове рішення
про задоволення позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженими в
судовому засіданні.

Судові рішення судів попередніх
інстанцій зазначеним нормам закону не
відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач, у порушення
ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і
ч. 3 ст. 109 ЖК України, не
направляв ОСОБА_4 письмової вимоги про
добровільне звільнення нею та членами
її сімґї спірної квартири, що
унеможливлює виселення відповідачів
зі спірного житла за рішенням суду.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій повністю
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2008 року
між Акціонерним комерційним банком
«Новий», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Акціонерний комерційний Банк «Новий»,
та ОСОБА_4 укладений кредитний договір,
за умовами якого остання отримала у
кредит грошові кошти у сумі 150 000 грн зі
сплатою 25% річних строком до 21 жовтня 2010
року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором цього
ж дня між ними укладено договір
іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4
передала в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1.

Судовим наказом Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 травня 2009 року стягнуто з
ОСОБА_4 на користь Акціонерного
комерційного банку «Новий»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний Банк «Новий»,
заборгованість за кредитним договором
у сумі 170 249,58 грн.

Зазначений судовий наказ пред'явлено
до виконання відділу державної
виконавчої служби Синельниківського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області.

Крім цього, наказом Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2009 року, що також
пред'явлений до виконання, з ОСОБА_4 як
поручителя за кредитним договором,
укладеним позивачем з ОСОБА_6 10 вересня
2008 року, стягнуто заборгованість на
користь банку у сумі 47 251,22 грн.

У межах виконавчого провадження
складено акт опису та арешту квартири
АДРЕСА_1. Оскільки торги з реалізації
вказаної квартири, що неодноразово
призначалися, не відбулися, 29 листопада
2011 року відділом державної виконавчої
служби Синельниківського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області складено
акт про передачу майна стягувачу в
рахунок погашення боргу, згідно якого
Акціонерний комерційний банк «Новий»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний Банк «Новий», прийняв
спірну квартиру в рахунок погашення
боргу.

9 грудня 2011 року приватним нотаріусом
Синельниківського міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області на підставі
даного акта посвідчено та видано
Публічному акціонерному товариству
«Акціонерний комерційний Банк «Новий»
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України
зазначені способи захисту цивільних
прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається зі змісту уточненої
позовної заяви, позивач просив усунути
йому як власнику перешкоди в
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
відповідачів та зняття їх із
реєстраційного обліку у зв'язку з
припиненням у попереднього власника -
ОСОБА_4 права власності на спірну
квартиру. Як на правову підставу
вирішення спору позивач одночасно
посилався на ст. 109 ЖК України, ст. 40
Закону України «Про іпотеку», ст. 391 ЦК
України. Фактично позовні вимоги
зводяться до усунення банку як
власнику майна перешкод, що чинять
відповідачі, у здійсненні права
користування та розпорядження спірною
квартирою.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції до спірних правовідносин
застосував ст. 109 ЖК України, ст. 40
Закону України «Про іпотеку», ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні».

Застосувавши ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» до спірних правовідносин, суд
першої інстанції не врахував, що
правила ч. 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» поширюються на випадки
звернення стягнення на передане в
іпотеку житлове приміщення у разі
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції не звернув увагу, що підстави
позову визначає позивач і такими є не
норми матеріального права, а обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги;
не визначившись з характером спірних
правовідносин та нормою права, що
підлягає застосуванню, суд не звернув
уваги на те, що спірні правовідносини
за своєю природою ґрунтуються на
обставинах, пов'язаних з фактом
порушення відповідачами права
власності позивача шляхом створення
перешкод у користуванні належною йому
квартирою.

З'ясування підстав позову має суттєве
значення для встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору по суті.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права належної уваги не
звернув, не взяв до уваги характер
спірних правовідносин, які виникли між
сторонами, і дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення попередніх інстанцій
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний Банк «Новий» задовольнити
частково.

Рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 24 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.Мартинюк

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук

О.В.Ступак