У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Маріуполя у складі судді
Шатілової Л.Г., при секретарі Марчук
К.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
подання головного державного
виконавця Жовтневого відділу
Державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області
Катькалової О.М., зацікавлені особи:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Жовтневого
відділу Державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції в Донецькій області Катькалова
О.М. звернулася до суду з поданням про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_2,
посилаючись на те, що на виконанні у
Жовтневому відділі Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції у
Донецькій області знаходиться
виконавчий лист № 2/263/201/2013 від 11.12.2013
року, виданий 30.12.2013 року Жовтневим
районним судом міста Маріуполя
Донецької області про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної
шкоди у розмірі 63405,1 гривень. Виконавче
провадження за вищевказаним
виконавчим документом було відкрито
24.01.2014 року. Станом на 06.10.2014 року
рішення боржником не виконується.
Згідно Інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно №
61526809 від 25.06.2014 року, ? квартири за
адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на
праві приватної власності. Згідно
довідок контрольно-реєструючих
органів, іншого майна, що належить
боржнику та на яке можливо звернути
стягнення не виявлено. У зв'язку з чим
державний виконавець Жовтневого ВДВС
просила суд тимчасово обмежити у праві
виїзду за межі України ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд
негайно розглядає подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Суд, вивчивши матеріал справи, прийшов
до висновку, що вказане подання не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції
України, кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України,
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного
пакту про громадянські та політичні
права, який ратифіковано Указом
Президії Верховної Ради Української
РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що
кожна людина має право, покидати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
і це право не може бути об'єктом ніяких
обмежень, крім тих, які передбачено
законом, та які є необхідними для
охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, яку
ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97
р. та який є невід'ємною частиною
зазначеної Конвенції, встановлено, що
кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною, на
здійснення цього права не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч. 4 ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України»
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон з тимчасовим затриманням чи
вилученням паспорту у випадках,
передбачених пунктами 1-9 частини
першої цієї статті, зокрема, у випадках,
якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання або особа ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань або розв'язання спору за
погодженням сторін у передбачених
законом випадках, або забезпечення
зобов'язань заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України.

Згідно вимог п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЗУ
"Про виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог ст. 32 ЗУ "Про
виконавче провадження", заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Зважаючи на викладені правові норми,
слід прийти до висновку, що
першочерговими заходами примусового
виконання рішень є звернення стягнення
на кошти та інше майно (майнові права)
боржника, у тому числі якщо вони
перебувають в інших осіб або належать
боржникові від інших осіб.

З подання державного виконавця та
доданих документів вбачається, що
згідно Інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно №
61526809 від 25.06.2014 року, ОСОБА_2 на праві
приватної власності належить ?
квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно роз'яснень, викладених у листі
Міністерства юстиції України від 06.06.2008
року № 25-32507, подання Державної
виконавчої служби до суду повинно
містити в тому числі й обґрунтування
ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань.

Таким чином, матеріали клопотання не
містить обґрунтування ухилення
боржника від виконання своїх
зобов'язань.

Крім цього, до матеріалів подання не
додано жодних доказів того, що боржнику
відомо про відкриття виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа № 2/263/201/2013 від 11.12.2013
року. Будь-які підтвердження про
вручення копії постанови про відкриття
виконавчого провадження боржнику суду
не надані.

Суду не надано також доказів й того, чи
мали місце виклики боржника державним
виконавцем до відділу ДВС та доказів
того, що він не з'являється без поважних
причин до відділу ДВС на такі виклики.

Акти державного виконавця від 10.09.2014
року, 22.07.2014 року, 13.06.2014 року та від
11.03.2014 року про неможливість потрапити
до квартири боржник не є належними
доказами у справі, оскільки вони
оформлені без додержання вимог чинного
законодавства, а саме заповнені
одноособово державним виконавцем без
участі понятих та не містять їх
підписів.

З огляду на викладене, а також
враховуючи напружену політичну
обстановку у Донецькій області, де на
даний час тривають антитерористичні
операції, суд приходить до висновку, що
заборона у праві виїзду за кордон
обмежить права та Конституційні
свободи ОСОБА_2, тому подання
державного виконавця не підлягає
задоволенню.

На підставі ст. 33 Конституції України,
ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права, ч. 2-3
ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, ст. ст. 11, 32 Закону України «Про
виконавче провадження», ст. ст. 6, 7
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», керуючись ст. ст. 8, 208-210, 377-1
ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання головного
державного виконавця Жовтневого
відділу Державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області
Катькалової О.М., зацікавлені особи:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається протягом п'яти днів з дня її
проголошення до Апеляційного суду
Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя:
Л.Г.Шатілова