АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6358/14
Головуючий 1 інст. -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 13» жовтня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової
Л.В., Яцини В.Б.,

при секретарі: Кривошеіної
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Київського районного суду м. Харкова
від 09 листопада 2012 року по справі за
поданням старшого державного
виконавця Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції про обмеження права для виїзду
за межі України,-

в с т а н о в и
л а:

У листопаді 2012 року старший державний
виконавець Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції звернувся до суду з зазначеним
поданням, посилаючись на невиконання
ОСОБА_1 в добровільному порядку рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 29.03.2010 року.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 09 листопада 2012 року подання
старшого державного виконавця
Київського відділу виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції - задоволено, тимчасово
заборонено громадянці України ОСОБА_1
виїжджати за кордон України до повного
виконання рішення Київського
районного суду м. Харкова від 29.03.2010
року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
солідарно на користь ВАТ «ВТБ Банк»
1537404,42 грн., судових витрат у розмірі
1700,00 грн. та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120,00 грн.,
виконання цієї ухвали доручено
Державній прикордонній службі України.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просила ухвалу суду - скасувати,
постановити нову, якою в задоволенні
подання - відмовити. При цьому
посилалася на неповне з`ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи, на невідповідність висновків
суду обставинам справи, на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Вважала, що суд не надав належної
оцінки доказам у справі, не звернув
уваги на те, що факт її ухилення від
виконання зобов'язання не був
доведений державним виконавцем та не
встановлений належним чином судом
першої інстанції. Зазначила, що суд
першої інстанції не звернув увагу на
те, що вона в добровільному порядку за
згодою банку 24.02.2011 року продала
предмет іпотеки, на придбання якої
брався кредит та всі кошти, отримані
від продажу в сумі 599014,45 грн. пішли на
погашення заборгованості перед банком.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги вважає, що апеляційну скаргу
ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу
суду - скасувати. При цьому судова
колегія виходить з наступного.

Задовольняючи подання державного
виконавця Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від
виконання рішення Київського
районного суду м. Харкова від 29.03.2010
року.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
від 21 січня 1994 р. «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України». Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що рішенням
Київського районного суду м. Харкова
від 29.03.2010 року на користь ВАТ ВТБ Банк в
особі Харківської філії ВАТ ВТБ Банку
стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно
заборгованість у сумі 1537404,42 грн. та
судові витрати, яке ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 07.07.2010 року залишено без змін.
Постановою старшого державного
виконавця Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції від 23.03.2011 року відкрито
виконавче провадження за виконавчим
листом, виданим Київським районним
судом м. Харкова від 02.08.2010 року. 24.02.2011
року реалізовано іпотечне майно
ОСОБА_1, а саме квартира АДРЕСА_1 за 599014,45
грн., які використані для погашення
стягнутої за рішенням суду суми
заборгованості.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» від 21.04.1999
року із змінами та доповненнями
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Статтею 377 - 1 ЦПК України передбачено,
що питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконання
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Ухилення від виконання зобов'язань,
покладених судовим рішенням позначає з
об'єктивної сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків. Проте, особа, яка має
невиконані зобов'язання, не може
вважатися винною в ухиленні, поки не
буде доведено протилежне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання». При цьому слід звернути
увагу на те, що Закон передбачає
юридичні санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду не за
наявність факту невиконання
зобов'язань, а за ухилення від їх
виконання.

Однак доказів факту ухилення ОСОБА_1
від виконання судового рішення
матеріали справи не містять і в суді
апеляційної інстанції їх не надано. Не
містяться вони і в поданні державного
виконавця. Свідомого ухилення від
виконання, а саме того, що боржник має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин матеріали
справи також не містять. Невиконання
боржником самостійно зобов'язань
протягом строку, про що вказує
державний виконавець в постанові про
відкриття виконавчого провадження, не
може свідчити про ухилення боржника
від виконання покладених на нього
рішенням обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи сума
заборгованості стягувалася не тільки з
ОСОБА_1, а й з ОСОБА_2 солідарно. Більшу
частину заборгованості погашено
ОСОБА_1 в добровільному порядку ще до
відкриття виконавчого провадження,
тому вважати, що на момент звернення до
суду з поданням факт ухилення боржника
від виконання зобов'язань, покладених
на нього рішенням, вже відбувся, є
об'єктивно наявним і це вбачається з
матеріалів справи, підстав не має.

Не вбачається з матеріалів справи
доказів того, що ОСОБА_1 утримувалася
від вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення; не
надавала у строк, встановлений
державним виконавцем, достовірних
відомостей про свої доходи та майно, у
тому числі про майно, яким вона володіє
спільно з іншими особами, про рахунки у
банках чи інших фінансових установах;
не з'являлася за викликом державного
виконавця; письмово не повідомляла
державного виконавця про майно, що
перебуває в заставі або в інших осіб, а
також про кошти та майно, належні їй від
інших осіб. Не містять матеріали справи
і доказів того, що ОСОБА_1 взагалі
отримала копію постанови про відкриття
провадження та копії інших виконавчих
документів, хоча адреса проживання та
реєстрації ОСОБА_1 державному
виконавцю була відома.

Постановляючи ухвалу, суд першої
інстанції не звернув увагу на наведене
та вимоги закону, зокрема на неповноту
вчинення виконавчих дій, на
відсутність доказів на підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
боргових зобов'язань і відомостей про
обізнаність боржника щодо наявності
відкритого виконавчого провадження та
строків його добровільного виконання,
тому дійшов помилкового висновку щодо
тимчасової заборони ОСОБА_1 виїжджати
за кордон України до повного виконання
судового рішення.

У зв'язку з чим ухвала підлягає
скасуванню з відмовою в задоволенні
подання.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2
ч. 1 ст. 312, ст. 313, п.6 ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України судова колегія,-

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 09 листопада 2012 року -
скасувати і в задоволенні подання
старшого державного виконавця
Київського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції -
відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий суддя
Судді