Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5705/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

01 жовтня 2014 року Київський районний
суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Лукомській А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу,
стягнення сплачених за договором
коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 04 вересня 2014 року
звернувся в Київський районний суд м.
Полтави з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про визнання
недійсним договору фінансового
лізингу, стягнення сплачених за
договором коштів.

В поданій до суду позовній заяві
посилався на те, що 07 квітня 2014 року
уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» договір № 009888
фінансового лізингу, за умовами якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати автомобіль Geeli MK comfort 2014 року
випуску, та передати його в
користування позивачу.

Вважає, що відповідач включив до
договірних умов під виглядом
лізингових палетежів ті, які не
передбачені встановленим законом
переліком: комісія за організацію,
аванс.

Також вважає несправедливими умови
договору, які передбачають не
повернення, або часткове повернення
платежів у разі розірвання договору.

Посилався також на відсутність в
договорі будь-яких відомостей про
продавця товару, його найменування,
місцезнаходження

Просив суд визнати недійсним договір
№ 009888 фінансового лізингу від 07 квітня
2014 року та стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» на його користь
сплачені на виконання договору 57129,80
грн.

В судовому засіданні позивач повністю
підтримав позовні вимоги, посилаючись
на викладені в заяві обставини.

Відповідач в судове засідання своїх
представників не направив, будучи
повідомлений про час та місце розгляду
справи належним чином, про причини
своєї неявки суд не повідомив,
клопотань до суду не подавав.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
дослідивши зібрані в справі докази,
приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Законом України від 02 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 09
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено п. 11-1 , відповідно
до якого до фінансових послуг
віднесено послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 09 жовтня 2012 року №1676
«Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах»).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 07
квітня 2014 року уклав з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» договір № 009888
фінансового лізингу.

Додатки № № 1, 2, 3 до договору № 009888 є
його невід'ємними частинами.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до умов укладеного
договору фінансового лізингу
відповідач, як лізингодавець, бере на
себе зобов'язання придбати предмет
лізингу - автомобіль Geeli MK comfort 2014 року
випуску, зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком №3 до
договору, вартістю 94900 грн. у власність
та передати предмет лізингу у
користування позивачу, як
лізингоодержувачу, на строк та на
умовах, передбачених договором.

Договором передбачено, що предмет
лізингу є власністю лізингодавця та
придбається ним на своє ім'я за
договором купівлі-продажу у продавця.

Пунктами 1.7., 1.8. договору сторони
передбачили, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку
не більше 120 робочих днів з моменту
сплати лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
12 місяців з моменту підписання
договору, платежами визначеними в
додатку №1 до договору. Авансовий
платіж не може бути сплачений повністю
лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

Згідно з п. 8.2.1 договору перший
лізинговий платіж складається із:
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку № 1 до цього договору;
авансового платежу; комісійної
винагороди за передачу предмета
лізингу.

Згідно з додатком № 1 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 94900 грн., відсоток
платежів 50 %, сума виплат 47450 грн,
щомісячний платіж 3954,17 грн., комісія за
організацію (10 %) 9490 грн, комісія за
передачу (3 %) 2847 грн.

Також встановлено, що 07 квітня 2014 року
ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» 9490 грн., як
комісію за організацію договору.

Також позивачем 07 квітня 2014 року
сплачено 47450 грн. ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» як авансовий
платіж.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: а) суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу; б)
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; в) компенсацію
відсотків за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Таким чином, порядок здійснення сплати
лізингових платежів, що встановлений п.
1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий
лізинг № 009888 від 07 квітня 2014 року та
додатками № № 1, 2 до нього, в повній
мірі узгоджується з положеннями ч. ч. 1,
2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий
лізинг».

Тому твердження позивача про те, що
відповідач включив до договірних умов
під виглядом лізингових платежів не
передбачені законом, вийшов за межі
діяльності фінансового лізингу, не
заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
на яку посилається позивач в поданій до
суду позовній заяві, продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Таким чином, в силу норм ч. 2, ч. 3 п. 2
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів», для визнання недійсним
договір у зв'язку з кваліфікацією його
умов несправедливими, необхідна
наявність одночасно таких ознак:
по-перше, умови договору порушують
принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.
3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови
договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

В поданій до суду позовній заяві
позивач ОСОБА_1 посилається на ту
обставину, що несправедливими є умови
договору, які передбачають
неповернення внесених ним коштів у
разі розірвання договору.

Разом з тим, судом встановлено, що п.п.
10.11. - 10.13. договору № 009888 фінансового
лізингу його сторони передбачили, що в
залежності від сплати позивачем
авансового платежу, йому, у випадку
розірвання договору, не повертається
комісія за організацію договору, та
сума фактично сплаченого авансу
підлягає зарахування в рахунок
погашення штрафу.

Тому суд приходить до висновку, що
позивач ОСОБА_1, підписуючи договір
лізингу, мав змогу ознайомитися з його
умовами, зокрема, з п. 10.11 договору про
те, що у випадку розірвання договору
лізингоодержувачу не повертається
комісія за організацію договору.

Підстави вважати даний пункт договору
несправедливим відсутні, при цьому
позивач, звертаючись до суду за
захистом свого права, у встановленому
законом та договором порядку не
просить суд визнати договір
розірваним.

Пункти 10.11. - 10.13. договору фінансового
лізингу жодним чином не порушують
принцип добросовісності, оскільки має
місце співмірність розміру платежу за
організацію даного договору виконаній
послузі.

Крім того, умова договору про
неповернення цього платежу у випадку
розірвання договору, не призводить до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін, оскільки така
норма в повній мірі узгоджується з
вимогами ст. 651-653 ЦК України щодо
розірвання умов договору.

Також в поданій до суду заяві позивач
посилається не несправедливість умов
договору, що полягає в тому, що
лізингодавець не відповідає перед
лізингоодержувачем за невиконання
зобов'язання. В тому числі щодо якості,
комплектності, справності предмета
лізингу, його заміни, введення в
експлуатацію.

В той жде час, у ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Тому суд приходить до висновку, що саме
сторони спірного договору фінансового
лізингу, будучи вільні в своєму виборі,
визначили предметом договору
фінансового лізингу в п.1.1. до додатку №
3 автомобіль Geeli MK comfort 2014 року випуску.

При цьому суд також звертає увагу на ту
обставину, що в п. 1.4. договору № 009888
фінансового лізингу його сторони за
взаємною згодою передбачили, що за
зобов'язаннями щодо комплектності,
справності предмета лізингу, його
заміни, введення в експлуатацію та
усунення несправностей несе
відповідальність продавець (фізична чи
юридична особа, зазначена в акті
приймання-передачі предмета лізингу).

Також судом встановлено, що відповідач
ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
має право на надання послуг
фінансового лізингу, так як
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг, її було взято на
облік як юридичну особу, що має право
надавати послуги з фінансового
лізингу.

Тому твердження позивача в поданій до
суду позовній заяві про те, що
відповідач уклав з ним договір, не
маючи статусу фінансової установи, не
заслуговують на увагу.

Як встановлено судом, договір № 009888
фінансового лізингу від 07 квітня 2014
року укладений сторонами, які мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі, правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, які були ним
обумовлені. Будь-які підстави вважати,
що правочин суперечить ЦК України чи
іншим актів цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства,
судом не встановлені.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу,
стягнення сплачених за договором
коштів є безпідставними та не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Оскільки позивач, якому в задоволенні
позовних вимог відмолено, при
зверненні до суду звільнений від
сплати судового збору, судовий збір за
розгляд справи в суді суд вважає за
можливе віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу,
стягнення сплачених за договором
коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя
Н.Л.Яковенко

01.10.2014