У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним, визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 22 листопада 2010 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 24 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив визнати
договір дарування недійсним та визнати
за ним право власності на спадкове
майно за законом після смерті батька,
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначав, що
після смерті батька відкрилася
спадщина на належні йому 352/1000 частин
квартири АДРЕСА_1. За два-три місяці до
смерті батько тяжко хворів, не керував
своїми діями та не міг розуміти їх
значення, а тому не міг самостійно
укласти договір дарування
вищевказаної квартири на користь онука
Данііла, або на користь його матері
ОСОБА_4, який було нотаріально
посвідчено 25 грудня 2007 року.
Вважає, що нотаріус при посвідченні
правочину належним чином не перевірив
дієздатність батька. Крім того, він є
єдиним спадкоємцем, оскільки ОСОБА_5,
який є його двоюрідним братом,
відмовився від спадщини на його
користь. З 27 липня 2008 року по 22 січня 2009
року він знаходився за межами країни у
рейсі, а тому про смерть батька
довідався після повернення.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 22 листопада 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
24 березня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано недійсним договір
дарування, що був укладений 25 грудня 2007
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
щодо 352/1000 частин квартири АДРЕСА_1,
визнано за ОСОБА_3 право власності у
порядку спадкування за законом на 352/1000
частин квартири АДРЕСА_1 після смерті
його батька ОСОБА_6, що помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що на момент укладення договору
дарування ОСОБА_6 на ім'я
ОСОБА_4 25 грудня 2007 року він не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, що підтверджено
висновком судової медичної експертизи
№ 306 від 26 серпня 2010 року. Також,
оскільки він знаходився у рейсах у
період з 27 липня 2008 року по 22 січня 2009
року на т/х «Melina I» та з 11 лютого
2009 року по 05 вересня 2009 року на т/х «STADT
HEMMOOR» за межами України, його слід
вважати таким, що не пропустив строк
прийняття спадщини та у зв'язку з тим,
що позивач є спадкоємцем першої черги
після смерті батька, слід визнати за
ним право власності на 352/1000 часток
квартири АДРЕСА_1.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що згідно свідоцтва про
право власності на житло від 14 травня
2003 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві
спільної часткової власності у рівних
частках належить 352/1000 часток квартири
АДРЕСА_1. У подальшому ОСОБА_6
став власником всієї частки квартири
та згідно договору дарування від 25
грудня 2007 року подарував її ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Як на підставу для задоволення
позовних вимог, позивач посилався на
ст. 225 ЦК України, яка передбачає, що
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Підставою для визнання правочину
недійсним по ст. 225 ЦК України може бути
лише абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними і в основу рішення суду про
недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях.

Відповідний висновок викладено у
постанові Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, який,
відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковим для всіх судів
України.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції призначив судову
медичну експертизу й за її висновком
від 26 серпня 2010 року на момент
укладення договору дарування 25 грудня
2007 року ОСОБА_6 страждав рядом
захворювань зі сторони
серцево-судинної системи з ураженням
судин мозку та з порушенням мозкового
кровообігу, а також хронічним
алкоголізмом з ознаками виявлення
психічних та поведінкових розладів.
Унаслідок чого він не міг у той період у
повній мірі розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Для правильної оцінки вказаних
обставин, які мають важливе юридичне
значення для вирішення цієї справи,
судом апеляційної інстанції на
виконання вимог ст. 150 ЦПК України було
призначено повторну судово-медичну
експертизу за участю психіатра.

Висновком повторної комісійної
судово-медичної експертизи за участю
психіатра № 447 від 25 листопада 2013 року
також встановлено, що ОСОБА_6 на момент
укладання договору дарування від 25
грудня 2007 року страждав низкою
хвороб з боку серцево-судинної системи
з ураженням судин мозку і порушенням
мозкового кровообігу, а також
хронічним алкоголізмом з ознаками
виявлення психічних та поведінкових
розладів (а. с. 10-18, т. 2).

Однак, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_6 в момент
підписання ним договору дарування
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише стверджено, що він
зловживав алкоголем та страждав низкою
хвороб, які могли викликати стан, при
якому він не міг розуміти значення
своїх дій та керувати ними, що саме по
собі не є підставою для визнання
підписаного ним договору недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

У порушення вимог ст. 189 ЦПК України, суд
не вирішив питання про виклик експерта
для роз'яснення і доповнення свого
висновку.

Таким чином, висновки судів першої та
апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_6
не міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними в період підписання ним
договору дарування, є передчасними та
ґрунтуються на припущенні, оскільки
ними ці обставини справи достовірно не
встановлено.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 22 листопада 2010 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 24 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко