У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
виконавчого комітету Ковельської
міської ради, ремонтного
житлово-комунального підприємства № 1
м. Ковеля Волинської області про
визнання відмови в приватизації
квартири незаконною та визнання права
на її приватизацію за касаційною
скаргою виконавчого комітету
Ковельської міської ради на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 30 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
виконавчого комітету Ковельської
міської ради від 27 квітня 1989 року № 83
ОСОБА_3 та членам його сім'ї була надана
квартира АДРЕСА_2, площею 14,9 кв. м. У
цьому ж рішенні зазначено, що квартира
має статус службової. Такий статус було
визначено на спільному засіданні
адміністрації та профспілкового
комітету ЖЕК № 1 м. Ковеля. У рішенні
виконавчого комітету Ковельської
міської ради рішеннями від 9 серпня 2007
року № 344 та від 20 квітня 2012 року
№ 184 було змінено номер квартири на № 2
та її площу на 20,9 кв. м. Вони
неодноразово звертались до
виконавчого комітету Ковельської
міської ради з питанням щодо
приватизації квартири, але щоразу їм
було відмовлено. Останнім
розпорядженням органу приватизації
від 23 квітня 2014 року № 9, за підписом
першого заступника міського голови в
задоволенні їх заяви було відмовлено з
підстав віднесення квартири АДРЕСА_2 до
числа службових.

Позивачі вважали вказане
розпорядження незаконним, оскільки
воно суперечить Житловому кодексу
України (далі - ЖК України), Положенню
про порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в
Українській РСР та Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», тому, уточнивши позовні вимоги,
просили суд визнати незаконною відмову
в приватизації житлового приміщення та
визнати за ними право на приватизацію
квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 1 липня 2014 року, позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Визнано
відмову органу приватизації
виконавчого комітету Ковельської
міської ради в приватизації квартири
АДРЕСА_2 незаконною. Визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_4 право на приватизацію
зазначеної квартири відповідно до
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду». Судові
витрати залишено за сторонами.

У касаційній скарзі виконавчий комітет
Ковельської міської ради просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що на час вселення ОСОБА_3 у
квартиру й на даний час квартира
АДРЕСА_2 до числа службових не
віднесена й такого статусу немає, тому
відмова позивачам у приватизації
квартири порушує їх права на житло.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 19 квітня 1989 року на
спільному засіданні адміністрації та
ЖЕК № 1 м. Ковеля ОСОБА_3 було надано
службову квартиру АДРЕСА_2 площею 14,9 кв.
м.

27 квітня 1989 року рішенням виконавчого
комітету Ковельської міської ради № 83
затверджено постанову житлової
комісії при міськвиконкомі, протоколи
спільних засідань адміністрацій та
профспілкових комітетів підприємств,
установ, організацій міста про надання
квартир робітникам та службовцям у
звільненому житловому фонді та видано
ордери на право заняття квартир
громадянам, у тому числі ОСОБА_3, на
квартиру № 3 за вищевказаною адресою,
площею 14,9 кв. м. Згідно з ордером № 255
ОСОБА_3 отримав право на заселення
службової квартири площею 14,9 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 9 серпня
2007 року внесено доповнення в п.
1.17 рішення виконавчого комітету від 27
квітня 1989 року № 83 «Про видачу
ордерів», яким проведено заміну номера
квартири на № 2, а рішенням від 20
квітня 2012 року № 184 повторно внесено
зміни в п. 1.17 указаного рішення
виконавчого комітету від 27 квітня 1989
року та змінено площу квартири на 20,9 кв.
м.

Крім того, з матеріалів касаційної
скарги вбачається, що відповідно до
рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради депутатів
трудящих від 14 березня 1985 року № 70 «Про
міжміський обмін квартирами і видачу
ордерів» спірна квартира в якості
службової була надана майстру ЖЕК № 1
ОСОБА_5, а до цього дана квартира
протягом трьох років відповідно до
рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради народних
депутатів від 14 липня 1983 року № 179, як
службова, перебувала в наймі ОСОБА_6

Отже, питання надання спірній квартирі
відповідного статусу службового
приміщення було вирішено до набрання
чинності ЖК УРСР, тому суд, поклавши
норми ЖК УРСР в основу рішення та
пославшись на Положення про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затверджений постановою Ради
Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року,
застосував закон, який не підлягав
застосуванню, оскільки не має
зворотної дії в часі.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Так, зі змісту протоколу спільного
засідання адміністрації підприємства
та профспілкового комітету від 19
квітня 1989 року № 9, яким було прийнято
рішення службову квартиру АДРЕСА_2
виділити покрівельнику ОСОБА_3, який на
той час служив у рядах Радянської
армії, випливає, що квартира надавалась
як службова відповідно до рішення
виконавчого комітету Ковельської
міської ради депутатів трудящих від 14
березня 1985 року № 70, яким попередньо як
службова надавалася іншому наймачу.

Також уся подальша процедура надання
квартири ОСОБА_3 та членам його сім'ї
саме як службової підтверджується
рішенням виконавчого комітету міської
ради депутатів трудящих від 27 квітня 1989
року № 83, ордером на житлове приміщення
з відміткою «службова», договором
найму житлового приміщення з
аналогічною відміткою, журналом обліку
службових жилих приміщень та списком
службових жилих приміщень, закріплених
за ЖЕК № 1, де значиться однокімнатна
квартира площею 20,9 кв. м, закріплена за
ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого
комітету міської ради депутатів
трудящих від 27 квітня 1989 року № 83.

Згідно з Переліком категорій
працівників, яким може бути надано
службові жилі приміщення, затвердженим
постановою Ради Міністрів УРСР від 4
лютого 1988 року № 37, адміністрація
ЖЕК № 1 м. Ковель надавала службові
квартири своїм працівникам
незабезпеченим житлом, які у зв'язку з
характером їх трудових відносин
повинні проживати за місцем роботи або
поблизу від неї.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і
службовці, що припинили трудові
відносини з підприємством, установою,
організацією, а також громадяни, які
виключені з членів колгоспу або вийшли
з колгоспу за власним бажанням,
підлягають виселенню з службового
жилого приміщення з усіма особами, які
з ними проживають, без надання іншого
жилого приміщення.

Таким чином, оскільки
квартира АДРЕСА_2 має статус службового
житла і попередньо в якості службового
житла надавалась іншому
квартиронаймачу, то відповідно до
положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди не дали належної правової
оцінки можливості приватизації
квартири.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог
закону не врахували, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог, які
правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Отже, суди дійшли передчасного
висновку про задоволення позову й
відсутність підстав вважати спірну
квартиру службовою.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу виконавчого комітету
Ковельської міської ради задовольнити
частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 1 липня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко