Справа № 366/3565/13-ц Головуючий у І
інстанції Ткаченко Ю.В.Провадження №
22-ц/780/5836/14 Доповідач у 2 інстанції
ЯворськийКатегорія 43
РІШЕННЯ

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц.,
Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іванківського районного суду
Київської області від 13 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання правочину недійсним із
поверненням сторонам правочину в
натурі отриманого за ним та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про звільнення житлового приміщення,
виселення без надання іншого житлового
приміщення та стягнення плати за
користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з вказаним позовом із
врахуванням уточнюючих позовних вимог
та у відповідності до норм ст.ст.811-820 ЦК
України просила стягнути з відповідача
на її користь 153910 грн сплачених нею
згідно договору оренди з правом викупу
жилого приміщення від 09.12.2010 р.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що 09.12.2010 р. між нею та ОСОБА_1
був укладений договір оренди з правом
викупу жилого будинку в АДРЕСА_1, за
яким позивачка зобов'язувалася в строк
до 09.12.2013 р. рівними щомісячними
платежами по 1000 дол. США виплатити
відповідачу загальну грошову суму, яка
має відповідати 320 000 грн, а відповідач
зобов'язувався в той же строк
виготовити всю документацію, необхідну
для реєстрації її права власності на
будинок та передати його у її
власність. Зазначений договір
нотаріально посвідчений не був,
відповідним державним органом також не
зареєстрований. З моменту укладення
договору нею сплачено відповідачу
загальну суму в розмірі 96 000 грн, що
підтверджено розписками. Позивачка
згодна повернути відповідачу його
майно за умови повернення їй сплачених
нею коштів за договором, однак
відповідач категорично відмовляється
повертати їй сплачені кошти, тому і
змушена звертатись до суду за захистом
своїх прав та просила визнати
укладений між нею та відповдачем
договір оренди житла з викупом не
дійсним та застосувати наслідки
недійсності договору, що передбачено
ст. 216 ЦК України .

ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву
із врахуванням збільшення позовних
вимог та у відповідності до норм
ст.ст.210, 640 ЦК України просив виселити
ОСОБА_2 із будинку по АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення,
стягнути з позивачки на його користь
плату за користування житловим
будинком у розмірі 102 085 грн, плату за
проведення судової
будівельно-технічної експертизи у
розмірі 3 427,20 грн та суму судових витрат
у розмірі 1203 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є
власником житлового будинку за вже
вказаною адресою на підставі договору
купівлі-продажу від 25.07.2009 р.

09.12.2010 р. між сторонами укладено договір
оренди з правом викупу жилого
приміщення, однак сторонами не були
виконані вимоги законодавства щодо
обов'язкового нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
такого договору. ОСОБА_2 відмовляється
у добровільному порядку звільнити
належний йому житловий будинок, чим
порушує його право володіння та
користування своїм майном.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 13 серпня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_1 на її користь 96 000 грн в якості
повернення грошових сум, сплачених за
нікчемним правочином.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Виселено ОСОБА_2 із будинку,
що знаходиться по АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вказане рішення
районного суду як незаконне та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на те, що судом невірно
застосовано норми матеріального права,
оскільки наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено, а договір,
який є предметом спору вважає
неукладеним, оскільки той не
відповідає вимогам закону.

Не погоджуючись із доводами апелянта
ОСОБА_2 подала заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просила
оскаржуване рішення змінити в частині
стягнення з відповідача на її користь 96
000,00, які він отримав без відповідної
правової підстави, в решті рішення
Іванківського районного суду
Київської області від 13 серпня 2014 року
вважає законним та справедливим.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку від 25.07.2009 р. ОСОБА_1 є
власником домоволодіння в АДРЕСА_1
(а.с.41).

09.12.2010 року між ОСОБА_1, як орендодавцем
та ОСОБА_2, як орендарем, було укладено
договір оренди з правом викупу жилого
приміщення, яке знаходиться за вже
зазначеною адресою (а.с.3).

Відповідно до умов даного договору
ОСОБА_1 передає, а ОСОБА_2 приймає у
строкове платне володіння вищевказане
жиле приміщення з правом викупу
строком на 3 роки з 09.12.2010 р. по 09.12.2013 р.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що
викупна вартість житлового приміщення,
на момент укладення договору оренди з
правом викупу, становить 40000 доларів
США, що на момент підписання договору
становить 320000 грн.

Також, згідно умов даного договору
ОСОБА_2 зобов'язана в строк до 09.12.2013
року рівними щомісячними платежами по
одній тисячі доларів США виплатити
ОСОБА_1 загальну грошову суму, яка має
відповідати 320000 грн., а ОСОБА_1
зобов'язувався в строк до 09.12.2013 року
виготовити всю документацію, необхідну
для реєстрації права власності на
будинок.

З моменту укладення договору ОСОБА_2
сплатила ОСОБА_1 орендну плату в
рахунок викупу загальною сумою 96000 грн.,
що підтверджується відповідними
розписками (а.с.4-6).

Вищевказаний договір був вчинений у
простій письмовій формі без
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації.

Вирішуючи вказаний спір та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що укладений між сторонами
договір оренди з правом викупу жилого
приміщення від 09.12.2010 року є нікчемний,
оскільки сторонами не додержано вимоги
закону про його нотаріальне
посвідчення та в силу приписів ст. 216 ЦК
України, тому суд вважає за необхідне
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину, задовольнивши
вимоги позивача про стягнення з
відповідача грошових коштів, сплачених
позивачкою за даним договором.

Однак, погодитися із вказаними
висновками суду першої інстанції
колегія суддів не може виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.07.2009 р. між позивачем та відповідачем
укладено договір оренди з правом
викупу жилого приміщення по АДРЕСА_1
(а.с.3).

З моменту укладення договору ОСОБА_2
сплатила ОСОБА_1 плату в рахунок викупу
загальною сумою 96 000 грн., що
підтверджується відповідними
розписками (а.с.4-6).

Вищевказаний договір був вчинений у
простій письмовій формі без
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації.

Тож, відносини оренди житла з викупом
встановлюються на підставі договору до
якого застосовуються положення статей
810-1, 811 ЦК України. За вимогою ст. 811 ЦК
України договір оренди житла з викупом
укладається у письмовій формі,
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

За правилами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено,
що недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У відповідності до норм ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Колегія суддів з даним висновком суду
погодитись не може з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 810-1 ЦК України за
договором оренди з викупом одна
сторона - підприємство - орендодавець
передає другій стороні - фізичній особі
(особі - орендарю) житло за плату на
довготривалий (до 30-ти років) строк,
після закінчення якого, за умови повної
сплати орендних платежів, житло
переходить у власність орендаря.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи,
відомостей про те, що орендодавець на
момент укладення договору оренди з
правом викупу мав статус підприємця,
який на законних підставах мав
заключати таких договір згідно
законодавству не міститься, тому
вказаний договір слід вважати
неукладеним та таким, який не тягне за
собою ніяких юридичних наслідків в
подальшому.

Тож в даному випадку суд першої
інстанції невірно визначив характер
правовідносин та неналежним чином
з'ясував фактичні обставини справи, а
отже і стягнення сплачених грошових
сум за договором оренди на підставі ст.
216 ЦК України з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 є неможливим, оскільки даний
договір є неукладеним.

Суд на зазначені факти уваги не
звернув, що і призвело до неправильного
вирішення спору з даного приводу, а
тому, колегія суддів приходить до
висновку про скасування рішення суду
першої інстанції в частині позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів із
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову.

З висновком суду першої інстанції про
задоволення зустрічного позову ОСОБА_1
в частині виселення ОСОБА_2 з
оспорюваного приміщення та відмови
щодо вимог стягнення з останньої на
його користь плати за користування
житловим будинком у розмірі 102085 грн
колегія суддів погоджується, виходячи
з наступного.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Виходячи із вищезазначеного, так як
спірний договір від 09.12.2010 р. є
неукладеним за вищезазначених
обставин, то і вимога щодо виселення з
будинку без надання іншого жилого
приміщення є обґрунтованою.

Відповідно до ст.158 ЖК України наймач
користується жилим приміщенням у
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.162 ЖК України плата за
користування жилим приміщенням в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється угодою
сторін.

Також, ст. 810 ЦК України встановлює, що
за договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Стаття 820 ЦК України містить порядок
визначення плати за користування
житлом, відповідно до якої розмір плати
за користування житлом встановлюється
у договорі найму житла.

Оскільки, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було
укладено договору найму житла (жилого
приміщення), то і відповідно, вимога
ОСОБА_1 про стягнення плати за
користування жилим будинком є
необгрунтованою.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції в порушення вимог
ст.ст. 212-214 ЦПК України не належним
чином з'ясував фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору щодо заявлених вимог
сторін, яка правова норма підлягає
застосуванню для правовідносин, що
виникли між сторонами.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає
матеріалам справи, ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права і відповідно до
вимог ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог про визнання правочину недійсним
та повернення сторонами правочину
отриманого в натурі, оскільки вимоги
позивача не ґрунтуються на приписах
Закону.

Керуючись ст.ст.158, 162 ЖК України,
ст.ст.215, 216, 220, 321, 387, 810, 810-1, 811, 820 ЦК
України, ст.ст.60, 212-214, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 13 серпня 2014 року
скасувати в частині задоволення вимог
про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів
в розмірі 96000 грн отриманих від ОСОБА_2
та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 грошових
коштів в розмірі 96000 грн отриманих від
ОСОБА_2 відмовити.

У решті позовних вимог рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

М.А.Яворський

судді:

Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв