У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»,
поданою його представником Курінним
Сергієм Юрійовичем, на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 6 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 11 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Кредитпромбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»,
звернулось до суду з позовом, який
згодом уточнило, і остаточно просило у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 27 грудня 2007
року у сумі 28 615 394,45 грн звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на земельну
ділянку площею 0,2501 га, цільовим
призначенням якої є будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, по
АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,75 га,
цільовим призначенням якої є
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, по АДРЕСА_2, АДРЕСА_9,
АДРЕСА_10; земельну ділянку площею 0,25 га,
цільовим призначенням якої є
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, по АДРЕСА_3;
земельну ділянку площею 0,25 га, цільовим
призначенням якої є будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, по
АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 0,25 га,
цільовим призначенням якої є
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, по АДРЕСА_5;
земельну ділянку площею 0,25 га, цільовим
призначенням якої є будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, по
АДРЕСА_6; земельну ділянку площею 0,25 га,
цільовим призначенням якої є
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, по АДРЕСА_7;
земельну ділянку площею 0,50 га, цільовим
призначенням якої є будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, по
АДРЕСА_8, АДРЕСА_11.

В обґрунтування позову зазначало, що 27
грудня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладений
кредитний договір, за умовами якого
банк відкрив відновлювальну кредитну
лінію на споживчі цілі у сумі 17 904 573 грн
на умовах забезпеченості, цільового
використання, строковості, повернення
та платності зі сплатою з 27 грудня 2007
року 13,6 процентів річних. У
забезпечення виконання цього
зобов'язання між банком та
відповідачем укладено цього ж дня
іпотечний договір, за умовами якого
ОСОБА_3 передано в іпотеку банку
належні йому земельні ділянки по
АДРЕСА_2, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, АДРЕСА_1,
АДРЕСА_8, АДРЕСА_11, АДРЕСА_7, АДРЕСА_6,
АДРЕСА_4, АДРЕСА_3, АДРЕСА_5. Додатковою
угодою № 1 від 1 вересня 2008 року до
зазначеного договору з 1 вересня 2008
року збільшено процентну ставку за
кредитом до 17 процентів річних.
Додатковою угодою № 2 від
1 грудня 2008 року до кредитного договору
(пункт 2) встановлено, що фактично
наданий позичальнику транш складає 17 904
573 грн, а строком повернення кредиту є 26
грудня 2012 року. Відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим станом на 8 липня 2013 року
утворилась заборгованість у сумі 28 615
394,45 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 11 листопада 2013 року, позов
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 27 грудня
2007 року у сумі 28 615 394,45 грн звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме на
земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_9,
АДРЕСА_10, АДРЕСА_1, АДРЕСА_8, АДРЕСА_11,
АДРЕСА_7, АДРЕСА_6, АДРЕСА_4, АДРЕСА_3,
АДРЕСА_5, шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу предмета іпотеки, передбаченої
Законом України «Про іпотеку».

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 6 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 11 листопада 2013 року,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову шляхом визнання права власності
на предмет іпотеки, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи частково позов про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що звернення стягнення на предмет
іпотеки за рішенням суду здійснюється
лише шляхом реалізації такого майна на
прилюдних торгах або за процедурою,
визначеною ст. 38 Закону «Про іпотеку».
Задоволення забезпеченої іпотекою
вимоги шляхом набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки здійснюється в порядку
позасудового врегулювання.

Проте повністю з таким висновком
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладений
кредитний договір, за умовами якого
банк відкрив відновлювальну кредитну
лінію на споживчі цілі у сумі 17 904 573 грн
на умовах забезпеченості, цільового
використання, строковості, повернення
та платності зі сплатою з 27 грудня 2007
року 13,6 процентів річних.

У якості забезпечення виконання цього
зобов'язання між банком та
відповідачем укладено цього ж дня
іпотечний договір, за умовами якого
ОСОБА_3 передано в іпотеку банку
належні йому земельні ділянки по
АДРЕСА_2, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, АДРЕСА_1,
АДРЕСА_8, АДРЕСА_11, АДРЕСА_7, АДРЕСА_6,
АДРЕСА_4, АДРЕСА_3, АДРЕСА_5.

Додатковою угодою № 1 від 1 вересня 2008
року до зазначеного кредитного
договору з 1 вересня 2008 року збільшено
процентну ставку до 17 процентів
річних.

Додатковою угодою № 2 від 1 грудня 2008
року до кредитного договору (пункт 2)
сторонами встановлено, що транш
кредиту, який фактично наданий
позичальнику, складає 17 904 573 грн,
процентна ставка за кредитом
встановлена у розмірі 17 процентів
річних; кінцевим строком повернення
кредиту є 26 грудня 2012 року.

У період з березня 2009 року по червень 2010
року позивач намагався врегулювати
питання погашення кредитної
заборгованості у позасудовому порядку
шляхом проведення переговорів та
неодноразового направлення
позичальнику повідомлень-вимог про
необхідність виконання договірних
зобов'язань і погашення простроченої
кредитної заборгованості.

12 липня 2013 року на адресу позичальника
направлено попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4 договору іпотеки від 27
грудня 2007 року визначено, що
іпотекодержатель набуває право
звернення стягнення на майно, у тому
числі шляхом набуття права власності, у
випадку порушення боржником умов
кредитного договору або порушення
іпотекодавцем умов цього договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку»
у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання надає право
іпотекодержателю задовольнити свої
вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору
за своїми правовими наслідками, може
передбачати передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання у порядку,
встановленому статтею 37 цього Закону.

Пунктом 4 договору іпотеки від 27
грудня 2007 року визначено, що
іпотекодержатель за своїм вибором
звертає стягнення на предмет іпотеки в
один із перелічених у даному пункті
способів, у тому числі шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань у
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.
Іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності.

Частиною другою ст. 16 ЦК України
передбачено, що одним із способів
захисту цивільного права та інтересів
судом може бути визнання права, в тому
числі права власності на майно. Суд
також може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням вказаних норм права
не виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки в такий
спосіб і набуття іпотекодержателем
права власності на нього за рішенням
суду, оскільки цими нормами
передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке є
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором.

Така правова позиція висловлена
судовими палатами у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України при розгляді справи №
6-124цс13 від 11 грудня 2013 року.

У апеляційній скарзі заявник зазначав
про неврахування судом першої
інстанції змісту п. 4 іпотечного
договору від 27 грудня 2007 року, який
містить застереження щодо можливості
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за позивачем права
власності на нього.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України
установлено вимоги щодо змісту ухвали
суду апеляційної інстанції. Зокрема,
ухвала суду має складатися з описової
частини із зазначенням короткого
змісту вимог апеляційної скарги і
судового рішення суду першої
інстанції; узагальнених доводів особи,
яка подала апеляційну скаргу;
узагальнених доводів та заперечень
інших осіб, які беруть участь у справі;
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких апеляційний суд виходив
при постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався;
резолютивної частини із зазначенням
висновку апеляційного суду.

Постановляючи ухвалу про залишення без
змін рішення суду першої інстанції, суд
апеляційної інстанції, у порушення
зазначених норм процесуального закону,
постановив ухвалу, яка за своїм змістом
не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК
України, оскільки не перевірив
доводів апеляційної скарги щодо
можливості звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання за
позивачем права власності на нього та
не зазначив конкретні обставини і
факти, що спростовують такі доводи; не
надав належної оцінки п. 4 іпотечного
договору від 27 грудня 2007 року з
урахуванням встановлених сторонами
умов звернення стягнення на предмет
іпотеки в судовому порядку і дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін,
що призвело до таких порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»,
подану його представником Курінним
Сергієм Юрійовичем, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного
суду Київської області від 11 листопада
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.Мартинюк

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук

О.В.Ступак