Номер провадження 22-ц/775/5863/2014
Головуючий у 1 інстанції: Цукуров В.П.
Доповідач: Краснощокова Н.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді: Краснощокової Н.С.

суддів: Безрученко Ю.О., Гапонова А.В.

при секретарі: Щербюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю «Донбас - Імекс» на
рішення Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 11 червня 2014
року у цивільній справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Донбас - Імекс» до
ОСОБА_1, приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ВУСО»
про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 11 червня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача матеріальну шкоду у
розмірі 1 053,17 грн., витрати по сплаті
судового збору 229, 40 грн., у задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Зокрема, зазначає, що суд не врахував,
що відповідач був прийнятий на роботу
з суміщенням професій, експедитора і
водія. Посадовою інструкцією і
трудовим договором передбачено
обов'язок експедитора ( не як водія, а
саме, як експедитора) керувати
транспортним засобом, що не заборонено
трудовим законодавством. З
відповідачем було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність,
згідно з яким він взяв на себе
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності наданих
йому підприємством матеріальних
цінностей. Пунктом 4 посадової
інструкції відповідача також
передбачено повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
схоронності ввірених йому для
перевезення матеріальних цінностей,
за пошкодження або недбале ставлення
до схоронності та використання,
викрадення майна роботодавця,
спричинення матеріальної шкоди. Згідно
наказу від 4.02.13р. про закріплення
транспортних засобів за відповідачем
йому були ввірені сідельний тягач та
напівпричеп, внаслідок ДТП, що сталась
з вини відповідача, зазначені
матеріальні цінності були пошкоджені,
завдана матеріальна шкода майну
підприємства в сумі 268 808, 06 грн. Суд
помилково прийшов до висновку, що
матеріальну шкоду було завдано під час
виконання функцій водія, а не
експедитора та що договір про повну
матеріальну відповідальність дії лише
в частині відповідальності як
експедитора. На момент завдання шкоди
відповідач виконував функції
експедитора, а саме здійснював
керування транспортними засобами з
метою подання їх під перевезення
вантажу. Відповідач прийняв на себе
повну матеріальну відповідальність за
ввірені йому матеріальні цінності
протягом всього часу виконання ним
усіх своїх трудових обов'язків,
незалежно від того, чи оформляє він
документацію, чи приймає вантаж, чи
керує транспортним засобом.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення виходив із наступних
встановлених ним обставин. 4.02.2013р. між
позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був
укладений трудовий договір, згідно з
яким відповідач прийнятий на посаду
експедитора із суміщенням професії
водія. В цей же день він був
ознайомлений з умовами посадової
інструкції експедитора із суміщенням
професії водія. Також з відповідачем
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. 3.08.2013р. відповідач,
керуючи автомобілем НОМЕР_1 з
напівпричепом здійснював рейс до м.
Краматорська, порушив Правила
дорожнього руху, скоїв зіткнення з
автомобілем КАМАЗ, внаслідок чого
автомобілі отримали механічні
ушкодження, постановою суду ОСОБА_1
визнаний винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач
просив стягнути з відповідача у
відшкодування матеріальної шкоди,
спричиненої пошкодженням автомобіля
та причепу 268 808,06 грн., посилаючись на
договір про повну матеріальну
відповідальність відповідача. Суд
прийшов до висновку про те, що
Переліком посад та робіт, що
заміщуються або виконуються
робітниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатись письмові договори про
повну матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
що передаються їм для зберігання,
обробки, продажу (відпускання)
перевозки чи застосування в процесі
виробництва посада водія не
передбачена, отже договір про повну
матеріальну відповідальність
відповідача діяв лише в частині його
роботи експедитором, тому підстав для
покладання на відповідача повної
матеріальної відповідальності немає,
суд стягнув з відповідача
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі його середньомісячного
заробітку.

В засідання апеляційного суду сторони
не з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені, що підтверджено
телефонограмами, отриманими
представником апелянта ОСОБА_2
24.07.2014р., відповідачем ОСОБА_1 24.07.2014р..

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд обґрунтовано виходив із
встановлених у справі фактичних
обставин та вимог діючого
законодавства.

Судом встановлено, і це вбачається з
матеріалів справи, що 4.02.2013р. позивач
був прийнятим на роботу до відповідача
на посаду експедитора з суміщенням
професії водія. У цей же день він під
розпис був ознайомлений з посадовою
інструкцією та підписав договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність.

3.08.2013р. відповідач, керуючи
автомобілем НОМЕР_1 з напівпричепом
здійснював рейс до м. Краматорська,
порушив Правила дорожнього руху, скоїв
зіткнення з автомобілем КАМАЗ,
внаслідок чого автомобілі отримали
механічні ушкодження. Постановою суду
петровського районного суду м.
Донецька від 9 жовтня 2013р. ОСОБА_1
визнаний винним в вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП.

Автомобіль та напівпричеп, належні
позивачу, були пошкоджені під час ДТП,
вартість їх відновлюваного ремонту
перевищує ринкову вартість, тому
позивач просив стягнути з відповідача
вартість автомобіля 214 679, 73 грн. та
вартість напівпричепу 54 128, 33 грн..
всього 268 808, 06 грн..

Підстави, умови, порядок, межі й розмір
матеріальної відповідальності
працівників за шкоду, заподіяну ними
підприємству, установі організації
встановлені Главою IX КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої
статті 130 КЗпП України працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, крім
працівників, що є посадовими особами, з
вини яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно із ст. 134 КЗпП працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли: 1) між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 1351 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей; 2) майно та інші цінності
були одержані працівником під звіт за
разовою довіреністю або за іншими
разовими документами; 3) шкоди завдано
діями працівника, які мають ознаки
діянь, переслідуваних у кримінальному
порядку; 4) шкоди завдано працівником,
який був у нетверезому стані; 5) шкоди
завдано недостачею, умисним знищенням
або умисним зіпсуттям матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; 6) відповідно до
законодавства на працівника покладено
повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не
при виконанні трудових обов'язків; 8)
службова особа винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу; 9) керівник
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, винний у
несвоєчасній виплаті заробітної плати
понад один місяць, що призвело до
виплати компенсацій за порушення
строків її виплати, і за умови, що
Державний бюджет України та місцеві
бюджети, юридичні особи державної
форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР по праці і соціальних
питаннях, Секретаріату Всесоюзної
Центральної Ради Професійних Спілок
від 28 грудня 1977 р. N 447/24 затверджено
Перелік посад та робіт, що заміщуються
або виконуються робітниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатись письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
схоронності цінностей, що передаються
їм для зберігання, обробки, продажу
(відпускання) перевозки чи
застосування в процесі виробництва.
Зазначеним переліком посада водія не
передбачена.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками" від 29
грудня 1992 р. N 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП може бути укладено такий договір,
та чи був він укладений. За відсутності
цих умов на працівника за заподіяну ним
шкоду може бути покладено лише
обмежену матеріальну
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Встановивши, що матеріальна шкода
спричинена пошкодженням автомобіля, а
не матеріальних цінностей, які б
відповідач перевозив, як експедитор,
суд обґрунтовано виходив із того, що
відсутні підстави для повної
матеріальної відповідальності
відповідача.

Відсутні також інші підстави повної
матеріальної відповідальності,
визначені іншими пунктами ст. 135-1 КЗпП.

За вказаних обставин висновок суду про
часткове задоволення позову та
стягнення відшкодування матеріальної
шкоди з відповідача у розмірі
середньомісячного заробітку є вірним.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують. Зокрема,
безпідставні посилання апелянта на
договір про повну матеріальну
відповідальність, оскільки такий
договір може бути укладений лише з
експедитором, але не з водієм.

Рішення суду відповідає встановленим у
справі фактичним обставинам, ухвалене
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Донбас -
Імекс» відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 11 червня 2014
року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: