АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції: Мирошниченко
Доповідач: Корчевний
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного
Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Оніщука М.І.,

при секретарі Івченко О.М.

Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 10 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Голосіївський районний відділ
Державної міграційної служби України в
м. Києві, про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення та
зняття з реєстраційного обліку, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання членом сім'ї та визнання
права користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся суду з позовом про зняття з
реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її
доньки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та просить усунути перешкоди у
користуванні власністю, виселити та
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2
та її доньки ОСОБА_4 за вказаною вище
адресою.

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 10 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Голосіївський
районний відділ Державної міграційної
служби України в м. Києві, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання членом
сім'ї та визнання права користування
житловим приміщенням, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 10 липня
2014 року скасувати, та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, в
зустрічному позові - відмовити.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Зазначає, що в 2006 році ОСОБА_2,
попрохала, щоб ОСОБА_1 дозволив пожити в
своїй квартирі ОСОБА_2 та її дочці
ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 необхідно було
отримати пенсію в м. Києві. За усною
угодою позивач з відповідачами
домовився, що він дозволить їм
проживати, зареєструє і вони будуть
проживати, а при першій його вимозі
звільнять квартиру АДРЕСА_1 та
знімуться з реєстрації.

Зазначає, що судом першої інстанції не
враховано те, що ОСОБА_2 перебуває в
шлюбі з ОСОБА_5, який зареєстровано в
відділі ЗАГСу м. Качкамар,
Свердловської області Російської
Федерації 23.11.1987 р., тобто на
сьогоднішній день перебуває в
офіційному зареєстрованому шлюбі від
якого є діти, раніше проживала за
адресою АДРЕСА_2 в будинку який належав
їй.

Крім того, протягом останніх останніх 4
років ОСОБА_1 перебуває у громадянських
шлюбних відносинах з ОСОБА_6, а з 26
листопада 2013 року уклав з нею шлюб, який
був зареєстрований відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві актовий запис № 1075.
Таким чином він перебуває в офіційному
шлюбі з іншою жінкою.

ОСОБА_3 перебуває в шлюбі, з чоловіком,
від якого є дитина.

Вважає, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
можуть бути членами однієї сім'ї, так як
вони всі перебувають в різних шлюбах,
та є членами інших сімей.

Зазначає, що ніяких родинних а також
сімейних відносин між ним та
відповідачами не має, вони не є членами
його сім'ї та ніколи не були, а він не є
членом їхньої сім'ї, вони не ведуть
спільне господарство. Тобто ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на даний час незаконно і
неправомірно перебувають та володіють
квартирою, відмовляються добровільно
виконати усну домовленість та
звільнити квартиру АДРЕСА_1, чинять
перешкоди в користуванні квартирою яка
належить ОСОБА_1, таким чином рішення
Голосіївського районною суду м. Києва
від 10.07.2014 року підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити в
повному обсязі, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду
відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 10 липня
2014 року скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити зустрічний
позов. В інших частинах рішення
залишити без змін.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Вважає, що оскаржуване судове рішення
підлягає частковому скасуванню в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову і ухваленню нового
рішення про визнання ОСОБА_2 членом
сім'ї.

Посилається, що відповідно до ч.2-3 ст.64
ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство. Якщо
особи, зазначені в частині другій цієї
статті, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач та члени його сім'ї.

Крім того, зазначає, що вона вважає себе
членом сім'ї позивача, оскільки
відповідно п. 1 ч. 1 ст. З Кримінально
процесуального кодексу України,
близькими родичами та членами сім'ї є -
чоловік, дружина, батько, мати, вітчим,
мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка,
рідний брат, рідна сестра, дід, баб
прадід, прабаба, внук, внучка, правнук,
правнучка, усиновлювач чи усиновлений,
опікун, піклувальник, особа, яка
перебуває під опікою або піклуванням, а
також особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом і мають
взаємні права та обов'язки, у тому числі
особи, які спільно проживають, але не
перебувають у шлюбі.

Апелянт ОСОБА_2 зазначає, що за
ініціативою та письмовою згодою
власника квартири ОСОБА_1 вона вселена
як співмешканка і вже більше 11 років
постійно проживає у спірній квартирі,
за адресою: АДРЕСА_1, протягом всього
часу за власні кошти утримувала та
утримує житлове приміщення, а тому є
членом сім'ї.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
приватної власності ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло, виданим 28 квітня 1998
року Голосіївської районною у м. Києві
державною адміністрацією згідно з
розпорядженням від 28 квітня 1998 року №
18334 (а. с.3).

Відповідно до даних довідки форми № 3
від 18.12.2013 року та акту обстеження
житлової квартири на предмет
встановлення факту проживання ОСОБА_2
від 21.08.2013 року, виданих ТОВ «Житловик -
Плюс», у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 - власник квартири з 16.06.1994
року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 - фізична
особа з 18.04.2006 року та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4 - фізична особа з 25.04.2006
року.

Судом першої інстанції досліджено
заяву ОСОБА_1 від 12 квітня 2006 року,
наданої до ТОВ «Житловик Плюс», в якій
ОСОБА_1 просив зареєструвати на житлову
площу - квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2 разом з
дочкою ОСОБА_8 (а.с. 96).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317,319, 321 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української PCP,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Положеннями ст. 15 Цивільного
кодексу України встановлено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно позовної заяви, позивач за
первісним позовом просив зобов'язати
відповідачів усунути перешкоди у
користуванні власністю, шляхом
виселення та зняття з реєстраційного
обліку за даною адресою.

Питання про реєстрацію, а також зняття
особи з реєстрації регулюється
спеціальним Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
реєстрація - внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації,
зняття з реєстрації місця перебування
особи здійснюється за її
повідомленням.

Згідно роз'яснень, наданих у п.17
Постанови Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12 квітня 1985 року,
вирішуючи спір про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку
вселились, набули права користування
квартирою АДРЕСА_1, оскільки при їх
вселенні був витриманий законом
порядок: на таке вселення, а також на
реєстрацію місця проживання
відповідачів за вказаною адресою була
письмова згода власника житла.

При цьому, суд врахував
тривалість проживання відповідача
ОСОБА_2 за вказаною адресою, а також те,
що між сторонами у справі склався
певний порядок користування жилим
приміщенням. Також в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
сторони не заперечували, що цей порядок
користування спірним житловим
приміщенням ними підтримується
постійно, і є сталим.

Крім того, відповідно до вимог ст. 7
Закону України від 11.12.2003 року № 1382 - 1У
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюються протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

Така ж позиція викладена і у Постанові
Вищого спеціалізованого суду України
від

16.01.2012 року, за якою вирішення питання
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить зокрема від вирішення питання
про право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
права вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши водночас одну із таких
вимог: про позбавлення права власності
на житлове приміщення; про позбавлення
права користування житловим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Таким чином, суд першої інстанції
вірно, при розгляді первісного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Голосіївський районний відділ
Державної міграційної служби України в
м. Києві, про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення та
зняття з реєстраційного обліку, не
знайшов підстав для задоволення його
вимог, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не набували права власності на
спірне житлове приміщення, але ж не
позбавлені права користування цим
житловим приміщенням; не визнані
безвісно відсутніми; не оголошені
померлими.

З огляду на доводи позовної заяви
позивача за первісним позовом ОСОБА_1,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
вказані доводи є неповажними, оскільки
ним не обґрунтовано вимоги свого
позову з огляду на вимоги норм
Житлового Кодексу України та не
зазначив норм чинного законодавства на
їх підтвердження.

Крім того, в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції ні позивач
ОСОБА_1, ні його представник не надали
належних доказів, яким чином власнику
спірної квартири чинять перешкоди в
користуванні квартирою, оскільки
сторонами не заперечується, що позивач
постійно проживав та продовжує
проживати в квартирі, та відсутні
докази незаконного і неправомірного
перебування та володіння відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою, яка
належить ОСОБА_1

В розрізі того, що при вселенні
відповідачів був дотриманий
встановлений порядок, зокрема: була
письмова згода на це всіх членів сім'ї
наймача, вони прописані в даному жилому
приміщенні, це приміщення було
постійним місцем проживання, та
характеру проживання відповідачів як
тривалого, під час якого склався певний
порядок користування жилим
приміщенням, суд апеляційної інстанції
не знаходить підстав для задоволення
вимог апеляційної скарги позивача
ОСОБА_1, які недоведені та містяться
лише на формальних міркуваннях.

Щодо доводів апеляційної скарги
відповідача ОСОБА_2, колегія суддів з
ними теж не погоджується, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 листопада 1987 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_9 укладено шлюб, зареєстрований 23
листопада 1987 року Відділом ЗАГС міста
Качкамар Свердловської області (а.с. 27).
Як зазначає сама відповідач ОСОБА_2,
вказаний шлюб на даний час не
розірвано.

Також судом першої інстанції
встановлено, що 26 листопада 2013 року між
позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_10 укладено
шлюб, зареєстрований 26 листопада 2013
року Відділом державної реєстрації
актів цивільного стану Подільського
районного управління юстиції у м.
Києві.

Згідно з 4.4 ст. 156 ЖК Української PCP до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до 4.2 ст. 64 ЖК Української PCP
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Оскільки належних та допустимих
доказів ведення ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1
спільного господарства, існування
спільного бюджету, а також взаємних
прав та обов'язків, під час розгляду
справи суду першої інстанції надано не
було, Голосіївський районний суд м.
Києва обґрунтовано визначив, що
підстави для визнання ОСОБА_2 членом
сім'ї ОСОБА_1 відповідно до ст. 64 ЖК
Української PCP відсутні.

Відтак обґрунтовано районний суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
членом сім'ї та визнання права
користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скаги ОСОБА_2 щодо
неправомірності оскаржуваного рішення
в цій частині не підтверджені
належними доказами, оскільки вона та
позивач перебувають в різних, офіційно
зареєстрованих шлюбах.

У справі ж, яка переглядається, суд
першої інстанції правильно застосував
до спірних правовідносин правові
норми, які підлягають застосуванню, і
звернув уваги на обставини, що були
встановлені судомі які відповідно до
вимог чч. 1, 2 ст. 64, ст. 65 ЖК УРСР та п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України мають значення для справи, а
саме: щодо характеру проживання
(постійного або тимчасового) з наймачем
жилого приміщення осіб, які вселилися
до нього; ведення з наймачем спільного
господарства або відсутності ведення
такого господарства; тривалості часу
їх проживання.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідності до положень ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Вказані у апеляційних скаргах доводи
апелянтів про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
як і інші доводи апеляційних скарг,
недоведені та містяться лише на
формальних міркуваннях.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які були посилання як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про відмову у задоволення позовних
вимог первісного та зустрічного
позовів.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального та
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 10 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: