Провадження № 2/487/2517/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2014 року

Заводський районний суд м. Миколаєва
у складі головуючого судді Павлової
Ж.П.,при секретарі
Сочивко І.О. ,представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_6, розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
Акціонерного Товариства "Райффайзен
Банк Аваль" та ОСОБА_5 про визнання
договору іпотеки не дійсним

В С Т
А Н О В И В

21.07.2014р. ОСОБА_3 звернувся до суду із
позовом до ПАТ "Райффазен Банк Аваль" та
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
поруки.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що при укладенні договору
поруки між відповідачкою ОСОБА_5 та
банком порушено істотні його умови та
договір укладено всупереч вимогам
чинного законодавства України, а саме
відповідачкою ОСОБА_5 укладено
вказаний договір без його на то згоди.
Також позивач зазначив на те, що
спірний договір поруки укладений за
час його подружнього життя із
відповідачкою ОСОБА_5 а тому ним
повинна була надаватись письмова
згода на укладення цього договору.

В судовому засідання представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини вказані у
позовній заяві.

Представник відповідача
ПАТ"Райффайзен Банк Аваль" в судовому
засідання проти задоволення позовних
вимог заперечував та просив відмовити
в їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове
засідання не зявилась.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та
ст. 60 СК України майно набуте подружжям
за час шлюбу, належать їм на праві
спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України
маються на увазі не лише предмети
матеріального світу, а також майнові
права та обов'язки.

На підставі ч.4 ст.65 СК України
укладений одним із подружжя договір
створює обов'язки для другого з
подружжя лише в тому разі, якщо договір
укладено в інтересах сім'ї, а майно
одержане за цим договором, використане
для задоволення потреб сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач перебував в зареєстрованому
шлюбі із відповідачкою ОСОБА_5, який
вони розірвали 16.02.2012р. , що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу.

31.03.2008 року, під час перебкування в
шлюбі сторін, було укладено договір
поруки №010/01-02/08-038/1, у відповідності до
якого ОСОБА_5 поручилась перед
Публічним Акціонерним товариством за
виконання кредитного зобовязання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Порт-Сервіс» по
кредитному договору -№010/01-02/08-038 від
31.03.2008 року, директором якого являвся
позивач ОСОБА_3

Відповідно до ст. 553 ЦПК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язань
боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
порука є угодою щодо прийняття перед
третьої особою на себе обов'язку
поручитися перед кредитором за
виконання боржником свого зобов'язання
та нести відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником шляхом
відшкодування в грошовій формі того, що
не було виконане боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Статтею 559 ЦК України наданий вичерпний
перелік підстав в яких випадках
припиняється порука. Цивільним
кодексом України не передбачена вимога
щодо підписання поруки за згодою
одного із подружжя. Таким чином, в
позовній заяві відсутні правові
підстави для визнання судом недійсними
договору поруки.

Крім цього, ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу
України регулює питання право подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Договір поруки за своєю
правовою природою не несе наслідків
щодо розпорядження майном подружжя, а
тому письмової згоди позивача на
укладення договору поруки не потрібно
взагалі.

Таким чином, порука є способом
забезпечення виконання зобов'язання, а
не угодою щодо розпорядження майном,
належним поручителю; договір поруки не
створює обов'язків для будь-яких інших
осіб, крім сторін за договором, тому
визнання договору поруки недійсним з
підстав неотримання згоди дружини
поручителя на укладення договору
поруки є безпідставним. Згода подружжя
відповідно вимог ст. 65 СК України
вимагається у разі розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, а таке при
договорі поруки відсутнє.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ у п.25 Постанови №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30.03.2012
року, при оспорюванні кредитного
договору чи договору поруки,
застави/іпотеки іншим із подружжя суди
мають виходити з такого. Положення ст. 65
СК України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Статтею 73 СК України передбачено, що за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі. Стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом встановлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і те, що було одержане
за договором, використано на її
потреби.

12 вересня 2012 року Верховний Суд України
ухвалив постанову по справі № 6-88цс12 за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах (про визнання
договору поруки недійсним). При
розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок про
те, що договір, укладений одним із
подружжя, створює обов'язок для другого
з подружжя лише в тому разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а майно,
одержане за цим договором, використане
для задоволення потреб сім'ї. Якщо
договір одним із подружжя укладено не в
інтересах сім'ї, то він не створює
обов'язків для другого з подружжя і
згоди останнього на його укладення
законом не вимагається, а відсутність
такої згоди не може бути підставою для
визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК
України при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК
України (неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах).

З огляду на наведене вищевказане
рішення Верховного Суду України по
справі №6-88цс12 є обов'язковим для суду,
суд зобов'язаний врахувати вищевказані
висновки Верховного Суду України по
даній справі та привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Отже, порука є способом забезпечення
виконання зобов'язання та не створює
обов'язків для будь-яких інших осіб,
крім сторін за договором, а тому згода
ОСОБА_3 на укладення його
колишньою дружиною ОСОБА_5 договору
поруки від 31.03.2008року з ВАТ "Райффайзен
банк Аваль" законом не вимагається.

Позивач не довів наявність
передбачених ст.215 ЦК України підстав
для визнання правочину недійсним;
договір поруки укладений з дотриманням
письмової форми договору; при його
укладенні не потребується згода
подружжя; договір підписаний ОСОБА_5 ,
тому суд приходе до висновку про
правомірність договору поруки.

Таким чином, суд вважає, що заявлені
позивачем вимоги є безпідставними,
оскільки вчинений його колишньою
дружиною правочин права та інтереси
його самого не порушує, договір поруки
не є договором на розпорядження
майном, належним подружжю, а тому
обов'язкової згоди іншого з подружжя на
укладення таких договорів законом не
передбачено, та приходить до висновку
про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.,10,60,213-215 ЦПК України , суд

В И
Р І Ш И В

В задоволені позову відмовити.

Рішення вступає в законну силу через
10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція
до Миколаївського апеляційного суду
через Заводський районний суд в
порядку, встановленому ст.294 , ст.295 ЦПК
України.

Суддя
Павлова Ж.П.