АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9328/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Волкова С.Я
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ БАНК» на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 17 квітня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: орган опіки
та піклування Печерської районної в м.
Києві держадміністрації про визнання
недійсним договору дарування квартири,
-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 рокупредставник позивача
звернувся в суд із зазначеним позовом,
в якому просив визнати недійсним
Договір дарування квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 17 липня 2009 року між ОСОБА_1 та
неповнолітньою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
діяла за згодою ОСОБА_2, малолітнім
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від імені якого
діяла ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_5 17.07.2009 року за
реєстровим №851, зареєстрований КП БТІ
м. Києва 23.07.2009 року за реєстровим №43816 в
реєстрову книгу №384-11 та вирішити
питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідачі при укладенні такого
договору не мали наміру створювати
юридичні наслідки правочину та, будучи
обізнаними про відповідальність за
договором поруки, з метою приховання
майна уклали зазначений договір, який є
фіктивним.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 17 квітня 2014 року - в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник позивача подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову, посилаючись на те,
що суд ухвалив його з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що рішення за замістом є
цитуванням типового договору
дарування квартири.

Крім того, відповідачі, укладаючи
договір не мали наміру створювати
юридичні наслідки правочину та, будучи
обізнаними про відповідальність за
Договорами поруки, отримавши вимогу
від Банку про виконання зобов'язання і
погашення боргу, з метою приховання
майна, уклали Договір дарування
квартири, який є фіктивним, оскільки
він не має на меті встановлення
правових наслідків.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що при укладенні
договору дарування у відповідачів було
об'єктивно виражене волевиявлення для
укладення цього правочину, яке
відповідало внутрішній волі його
учасників, він був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Юридичним наслідком укладення
договору дарування є безповоротне
припинення права власності у
дарувальника на майно, що є предметом
договору, та виникнення права
власності на нього у обдарованого,
тобто, правовою метою договору
дарування є передача власником свого
майна у власність іншої особи без
отримання взаємної вигоди.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути
спрямованими на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 17.07.2009 p. між
ОСОБА_1 (дарувальник), з одного боку, та
неповнолітньою ОСОБА_6 (обдаровувана),
яка діяла за згодою матері ОСОБА_2 і
батька ОСОБА_1, малолітнім ОСОБА_4
(обдаровуваний), від імені якого діяла
його законний представник мати -
ОСОБА_2, і від імені та в інтересах
малолітнього, з іншого боку, було
укладено договір, за умовами якого
дарувальник передав у власність
обдаровуваному та обдаровуваної (у
рівних частинах - по Ѕ кожному) АДРЕСА_1
(п. 1.1,1.2 договору). Договір посвідчено
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5

Відповідно до Розпорядження
Печерської районної у м. Києві
держадміністрації №571 від 15.07.2009 p.,
керуючись ст.177 СК України, згідно до
пропозиції комісії з питань захисту
прав дитини (протокол №12 від 7.07.2009 р.),
надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
укладення від імені та в інтересах
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
р. н., договору дарування Ѕ частини
АДРЕСА_1 та Ѕ частини машиномісця
АДРЕСА_2; дозволила неповнолітній
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, укласти договір
дарування Ѕ частини АДРЕСА_1 та Ѕ
частини машиномісця АДРЕСА_2 за згодою
матері, що відображено у договорі
дарування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
вірно виходив з того, що позивачем не
надано жодного доказу, що укладена
угода є фіктивним правочином, з огляду
на таке.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, що
зумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином. Причому такі цілі можуть
бути протизаконними (наприклад,
укладення громадянином Договору
дарування майна зі своїм родичем з
метою приховання цього майна від
конфіскації), або фіктивний правочин
може взагалі не мати правової мети.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений, у тому числі у разі його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації.

Викладена правова позиція стосується
тих правочинів, сторони яких дійсно
мали на меті досягти відповідного
правового результату. Отже, позивач,
який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки.

Для визнання правочину фіктивним
ознака вчинення його лише для вигляду
має бути властива діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
для вигляду, а інша - намагалася досягти
правового результату, такий правочин
не можна визнати фіктивним.

Наразі , колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що договір дарування квартири не є
фіктивним правочином, оскільки
дарування здійснено відповідачем
ОСОБА_1 за доброю волею, без будь-яких
погроз, примусу чи насильства, як
фізичного, так і морального, договір не
укладався під впливом тяжкої для
дарувальника обставини.

Крім того, позивач, обґрунтовуючи свої
вимоги, посилається на ст.ст. 234 та 215 ЦК
України, застосування яких виключають
одна одну, оскільки регулюють різні за
своєю правовою природою правочини
(недійсний та фіктивний).

Твердження апелянта про те, що договір
був укладений з метою приховати майно
від кредитодавця, є безпідставними,
оскільки квартира на момент вчинення
оспорюваного правочину не перебувала
під обтяженням, а тому власник майна
мав право розпоряджатися своєю
власністю на власний розсуд.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ БАНК» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 17 квітня 2014 року в справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді