Справа № 2-483/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарях - Гуменюк А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що 16 жовтня 2009
року він, відповідно до розписки,
передав у позику ОСОБА_2 суму коштів у
розмірі 250 тис. дол. США, що у гривневому
еквіваленті на той час складало 2 000 000
грн., строком на сім місяців.

Вказав у позові, що відповідачка
ОСОБА_3 поручилася за виконання ОСОБА_2
взятих за борговою розпискою
зобов'язань, про що розписалася у
розписці.

Зазначив, що кошти ОСОБА_2 у обумовлений
сторонами строк не були повернені.

Посилаючись на те, що відповідачі суму
боргу за розпискою у встановлений
строк не повернули, з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог позивач
просив стягнути солідарно з
відповідачів на свою користь суму
боргу за розпискою у розмірі 2 000 000 грн.,
індекс інфляції - 190 800 грн., 3% річних у
сумі 95 178 грн. 08 коп., судові витрати та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 06 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 23 липня
2013 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 січня 2014 року
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 06 березня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 23 липня
2013 року про задоволення позову
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали у повному обсязі та просили
їх задовольнити.

Відповідачі та їх представник у
судовому засіданні позов не визнали та
просили відмовити у його задоволенні,
посилаючись на його необгрунтованість.
Зазначили, між сторонами договорів
позики не укладалося, а між ОСОБА_1 та
ТОВ "Аріадна Плюс" укладалися договори
про надання послуг. Дана розписка була
оформлена проти волі відповідачів,
гроші за розпискою не передавалися.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому їх
дослідженні, прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 передавав
ОСОБА_2 грошові кошти для оформлення
приватизації земельних ділянок в сумі
250 тис. дол. США, що у гривневому
еквіваленті на той час становило 2 млн.
грн., про що останній 16 жовтня 2009 року
написав розписку, у якій зобов'язався
повернути таку ж саму суму грошових
коштів позивачу вчасно (т. 1 а.с.
224-А).

ОСОБА_3 поручилася за виконання ОСОБА_2
взятих зобов'язань, про що зазначила у
розписці.

Як пояснив у судовому засіданні
позивач та представник позивача,
домовленості щодо земельних ділянок не
були виконані та ОСОБА_2 не повернув
кошти ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів(суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

У судовому засіданні 08 липня 2014 року
сам позивач пояснював, що між ним та ТОВ
"Аріадна Плюс" було укладено договори
про надання послуг на юридичний
супровід приватизації, кошти він
передавав починаючи з 2008 року за
послуги, однак в якій сумі та конкретно
кому він не міг у судовому засіданні
зазначити. Оскільки послуги не були
виконані, то позивач звернувся до
відповідачів з приводу написання
розписок.

Крім того, як позивач, так і відповідачі
зазначали, що у день написання розписки
у нотаріуса грошові кошти ОСОБА_1
ОСОБА_2 не передавалися, однак ОСОБА_1
має претензії до відповідачів у зв'язку
з наявністю у нього боргової розписки.

Як на підставу своїх вимог, позивач
посилається саме на ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

У постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
вересня 2013 року № 6-63 цс13 про стягнення
боргу за розпискою зазначено, що
досліджуючи боргові розписки чи
договори позики слід виявляти справжню
правову природу укладеного договору.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Виходячи з пояснень сторін та наданих
доказів, суд приходить до висновку, що
між сторонами склалися правовідносини
з приводу надання послуг, а не боргові
відносини.

Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України
вбачається, що позивач самостійно
визначає предмет й підстави позову та
на власний розсуд розпоряджається
своїми правами щодо предмета та
підстав позову.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд, розглядаючи
позов у межах заявлених вимог,
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових
коштів на підставі ст. 1047 ЦК України
задоволенню не підлягають.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин справи, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, встановивши правовідносини,
які випливають із встановлених
обставин, та правові норми, які
підлягають застосуванню, суд приходить
до висновку, що у задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 202, 207, 526, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст.
3, 4,10, 11, 15, 58, 60, 88, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання через Подільський районний суд
міста Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. О. Шаховніна