Справа № 364/1494/13-ц
Головуючий у І інстанції Ткаченко
О.В.Провадження № 22-ц/780/4537/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

06 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Савченко С.І., Сержанюка А.С.

При секретарі: Черепинець А.І.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Володарського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання недійсним заповіту та
усунення від права спадкування за
законом,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про усунення від права спадкування за
законом.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з названим позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її рідна тітка -
ОСОБА_4. ОСОБА_4, 14 квітня 2010 року
зробила розпорядження на випадок своєї
смерті - заповіт на ім'я племінниці
ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_3 вважає, що під час
вчинення та посвідчення заповіту не
було дотримано вимог, як вільне
волевиявлення. Крім того, як зазначає
позивач ОСОБА_3, ОСОБА_4 в момент
вчинення правочину, не усвідомлювала
начення своїх дій та не могла керувати
ними, оскільки хворіла, перебувала на
лікуванні з 06 лютого 2013 року по
ІНФОРМАЦІЯ_2 в неврологічному
відділенні з діагнозом: гостре
порушення мозкового кровообігу по
ішемічному типу в правій
середньо-м'язовій артерії.

Позивач ОСОБА_3 просила визнати
недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Володарського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5, 14.04.2010 року, усунути
ОСОБА_2 від права спадкування за
законом після смерті ОСОБА_4.

У травні 2014 року до суду надійшла
зустрічна позовна заява ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 2009
році ОСОБА_4 перебувала в м.
Богуславі, де в неї стався інсульт.
Після двотижневого лікування остання
переїхала на постійне місце проживання
у власний будинок за адресою: смт.
Володарка, Київської області. ОСОБА_2
зазначала, що постійно відвідувала
ОСОБА_4 У 2012 році ОСОБА_4 повідомила
ОСОБА_2, що склала заповіт на її ім'я.
Спадкодавець постійно хворіла та
потребувала догляду, проте, ОСОБА_3
достовірно знаючи про тяжкий стан
ОСОБА_4, ухилялась від свого обов'язку
по догляду ОСОБА_4, тому ОСОБА_2 просила
суд усунути ОСОБА_3 від права
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним заповіт, складений
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, в решті позову
відмовлено. В задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати частині
задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову. В апеляційній скарзі зазначала,
що відсутні складові правової норми ст.
1257 ЦК України, які б дали суду
можливість визнати заповіт недійсним.
В іншій частині рішення суду апелянт
ОСОБА_2не оскаржувала.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, особи,
які беруть участь у справі зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст. 74, 76, 77 ЦПК України
сторони були повідомлені про день та
час розгляду справи за адресами, які
були зазначені в матеріалах справи,
заяв щодо зміни місяця проживання або
місцезнаходження від сторін не
надходило, заяв про причини неявки в
судове засідання від позивача ОСОБА_3
до апеляційного суду не надходило, а
клопотання представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_7, про відкладення розгляду у
зв'язку з тим, що він буде приймати
участь в судовому засідання в м. Шпола
Черкаської області колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки доказів
на підтвердження заявленого
клопотання представником не надано,
тому підстави, вважати причини неявки
представника ОСОБА_3 до суду поважними,
відсутні.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що
14 квітня 2010 року ОСОБА_4
склала заповіт на ім'я ОСОБА_2, яким
належний їй житловий будинок та
земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1,
та всього того майна, що буде належати
їй на день смерті, де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалось Заповіт був посвідчений
приватним нотаріусом Володарського
нотаріального округу Київської
області. (а.с.63).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 10).

Після смерті спадкодавця між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 склалися неприязні відносини з
приводу поділу спадкового майна.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10.09.2013 року (а.с.9)
встановлено факт родинних відносин між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яким встановлено, що
ОСОБА_4 є рідною тіткою ОСОБА_3

Відповідно акту посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від
18 квітня 2014 року № 24ц ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в період підписання
заповіту 14. квітня 2010 року, страждала на
хронічне психічне захворювання у формі
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба,
наслідки перенесеного ГПМК). Проте
визначити ступінь цих розладів у
період, який цікавить суд, неможливо,
через недостатність та суперечливість
медичних даних та відсутність показів
свідків. (а.с.114-115).

У відповідності до ст. 1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Згідно із актом посмертної
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_4 страждала на хронічне психічне
захворювання у формі органічного
ураження головного мозку судинного
ґенезу (церебральний атеросклероз,
гіпертонічна хвороба, наслідки
перенесеного ГПМК). Проте визначити
ступінь цих розладів у період, який
цікавить суд, неможливо, через
недостатність та суперечливість
медичних даних та відсутність показів
свідків.

Отже, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_4 в момент
складення нею заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення його психічної діяльності
істотно впливали на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлена на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази, які б підтверджували той факт,
що ОСОБА_4 в момент вчинення заповіту,
внаслідок стійкого психічного
захворювання не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними.

Суд першої інстанції, поклавши в основу
свого рішення зазначений вище акт
експертизи про те, що ОСОБА_4 в момент
складення нею заповіту страждала на
хронічне психічне захворювання у формі
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба,
наслідки перенесеного ГПМК), не вказав
з яких міркувань він дійшов висновку
про її тимчасову недієздатність і
визнав заповіт недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції
не відповідає встановленим по справі
обставинам, оскільки підставою для
визнання правочину недійсним по ст. 225
ЦК України може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
30.05.2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування», за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК).

ОСОБА_3, доказів прийняття спадщини
після померлої ОСОБА_4, відповідно до
ст. 1270 ЦК України, суду не надала, а
відтак підстави вважати її такою, що
вона прийняла спадщину, відповідно до
ст. 1272 ЦК України відсутні.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у по6рядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків, відшкодування моральної
шкоди, визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка
вважає, що її право порушене, може
скористатися не будь-яким, а цілком
конкретним способом захисту свого
права, який, як правило, визначається
спеціальним законом (Цивільний Кодекс
чи інший акт цивільного законодавства),
що регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту, способам,
визначеним законодавством є підставою
для відмови у позові.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не надано доказів
щодо наявності її порушеного права,
зокрема прийняття нею спадщиною,
відсутності доказів, які беззаперечно
стверджували абсолютну неспроможність
померлої ОСОБА_4 під час укладення
заповіту, суд прийшов до помилкового
висновку, що вимоги ОСОБА_3 підлягають
до часткового задоволення в частині
визнання недійсним заповіту, а тому
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року-
скасувати в частині задоволення позову
ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним. Ухвалити в цій частині нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання заповіту недійсним -
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: